Справа № 806/898/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Житомир справа № 806/898/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Житомирської області, Державної судової адміністрації України про визнання дій неправомірними, стягнення вихідної допомоги в сумі 275610,00 грн та зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, у якому просила визнати дії Апеляційного суду Житомирської області та Державної судової адміністрації України щодо відмови у виплаті вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою неправомірними; стягнути з Апеляційного суду Житомирської області вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою в сумі 275610 грн та зобов'язати Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Апеляційного суду Житомирської області в сумі 275610 грн для виплати їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_1 указувала, що постановою Верховної Ради України № 1515-V-111 від 08.09.2016 її звільнено з посади судді у відставку на підставі поданої нею заяви про відставку, а наказом № 190-к від 21.09.2016 її звільнено з посади судді Апеляційного суду Житомирської області з 21.09.2016. Після звільнення звернулася до апеляційного суду з заявою про виплату вихідної допомоги, передбаченої Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010, зі змінами, який діяв на момент виникнення у неї права на відставку. Проте Апеляційним судом Житомирської області відмовлено у задоволення її заяви, оскільки на момент її звільнення ст. 136 була виключена із Закону України "Про судоустрій і статус суддів". На думку позивача, така відмова є незаконною, так як право на відставку та вихідну допомогу у неї виникло у зв'язку із досягненням, передбаченого законом 20-літнього стажу роботи на посаді судді, з 13 грудня 2001 року. Відтак, посилаючись на вимоги Закону України "Про статус суддів", Закону України "Про судоустрій і статус суддів" у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", та Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд", позивач вважає, що під час подачі заяви про відставку мала законні правомірні очікування щодо отримання вихідної допомоги як одного з елементів гарантій незалежності суддів України.

Також указувала, що законодавчі зміни у період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року, які позбавили суддів гарантованого права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою звузили зміст та обсяг існуючих прав суддів і закріпили невірне становище суддів в частині виплати вихідної допомоги, які добросовісно виконували впродовж багатьох років однакову роботу. З огляду на це та принципи верховенства права, рівності всіх перед законом, соціальної справедливості, ОСОБА_1 прийшла до висновку, що має право на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою на підставі прямих норм ОСОБА_2 України.

Сторони до суду не прибули, про час і місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Від ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій позивач позов підтримала у повному обсязі. Апеляційним судом Житомирської області направлено до суду письмові заперечення на позовну заяву з проханням розглядати справу без участі представника Апеляційного суду Житомирської області. Від представника ДСА України надійшли письмові заперечення на позов.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, на підставі наявних у ній доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ст. 41 та ч. 6 ст. 128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_1 з 13 грудня 1983 року по квітень 1984 року виконувала обов'язки судді Богунського районного суду м. Житомира, з квітня 1984 року по травень 1994 року працювала на посаді судді цього суду. З 05.05.1989 працювала на посаді судді обласного суду Житомирської області, а у подальшому - Апеляційного суду Житомирської області.

08 вересня 2016 року, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 ОСОБА_2 України, Верховна Рада України постановила постанову № 1515-VІІІ, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді Апеляційного суду Житомирської області Мельничук Надію Миколаївну.

Наказом Голови Апеляційного суду Житомирської області від 21 вересня 2016 року №190-к позивача звільнено із займаної посади судді Апеляційного суду Житомирської області у зв'язку з поданням заяви про відставку та відраховано зі штату Апеляційного суду Житомирської області з 21 вересня 2016 року.

Листом Апеляційного суду Житомирської області від 18.10.2016 № 3-671/1172/16 ОСОБА_1, за результатами розгляду її звернення щодо виплати вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, повідомлено про те, що підстав для виплати вихідної допомоги не має, оскільки вона не вийшла у відставку до втрати чинності статті 136 Закону України від 07.07.2010 № 2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Не погодившись із такими діями, ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відносини, пов'язані з організацією та діяльністю судів, порядком призначення та звільнення судді з посади, визначенням статусу та забезпечення суддів, врегульовані ОСОБА_2 України та Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

У відповідності до статті 111 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.10 № 2453-VI (надалі - ОСОБА_3 № 2453-VI), суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 ОСОБА_2 України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_2 України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Частиною першою статті 120 Закону № 2453-VI визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (ч. 3 ст. 120 Закону № 2453-VI).

Відповідно до ст. 122 Закону № 2453-VI, порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Стосовно права судді на виплату вихідної допомоги у разі відставки.

Умови виплати вихідної допомоги до 01 січня 2011 року встановлювалися положеннями ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-XII. Вказаною нормою було передбачено, що кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень. Суддя також має право на відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків (ч.1). Судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку (ч.3).

Закон України "Про статус суддів", крім статті 43, частин п'ятої - тринадцятої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2011 року, та частин першої - четвертої статті 44, які втрачають чинність з 1 січня 2012 року, втратив чинність відповідно до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VI, який набрав чинності з 30.07.10.

ОСОБА_3 України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ, який набрав чинності з 30.07.10, зберіг за суддею, який пішов у відставку право на отримання вихідної допомоги, однак передбачав інші розміри такої допомоги.

Так, частиною 1 статті 136 Закону № 2453-VI (у редакціях з 30.07.10 до 01.04.14) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII статтю 136 Закону № 2453-VI виключено.

У період з 29 березня 2015 року до 30 вересня 2016 року ОСОБА_3 України "Про судоустрій і статус суддів" діяв у редакції, викладеній Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII, який набрав чинності 29 березня 2015 року, з подальшими змінами та доповненнями. Втім, редакції Закону № 2453-VI у цей період не передбачали виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

2 червня 2016 року прийнято ОСОБА_3 України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII, який набрав чинності з 30 вересня 2016 року.

За змістом частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII від 02.06.16 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відновлено з набуттям чинності нового Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402- VIIІ, тобто з 30 вересня 2016 р..

При цьому суд ураховує, що Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 вказав, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 ОСОБА_2 України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 21, 25 квітня та 10 травня 2017 року в справах № 806/206/17, №П/811/1603/16 та № №П/811/1604/16 відповідно.

Звільнення позивача з займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку здійснено постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 під час чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції від 01.04.2014, норми якого не передбачали виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, тому суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Твердження ОСОБА_1 про те, що право на відставку та вихідну допомогу у неї виникло ще в 2001 році, суд оцінює критично. Так як аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що необхідною умовою для набуття суддею права на виплату вихідної допомоги в розмірах, передбачених Законом України "Про статус суддів" від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, а в подальшому Законом України "Про судоустрій і статус суддів", був фактичний вихід судді у відставку, а не набуття суддею права на таку відставку.

Разом з цим, суд звертає увагу на те, що на день винесення судового рішення у даній справі відсутнє рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII у частині виключення ст. 136 Закону №2453VI.

З огляду на викладене, суд вважає, що Апеляційний суд Житомирської області, вирішуючи питання про виплату позивачу спірної грошової допомоги, правильно виходив з вимог законодавства, чинного на момент відставки ОСОБА_1 і звільнення її з посади судді, яким не було передбачено право судді на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України щодо визначення принципу правової визначеності, а також рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови", від 29 листопада 1991 року в справі «ОСОБА_4 Девелопментс Лтд. та інші проти Ірландії» та від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України», то суд відмічає слідуюче.

Статтею 8 Основного Закону України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_2 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_2 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_2 України гарантується.

У мотивувальній частині рішення від 29.06.2010 № 17-рп/2010 Конституційним Судом України зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

За змістом пункту 61 рішення Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 "Справа "Брумареску проти Румунії", одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

У рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Європейський суд з прав людини зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, (тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку) (пункт 109).

Також Європейський суд з прав людини (рішення від 25.11.1999 "Справа "Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства" (Case of Hashman and Harrup v. The United Kingdom)) нагадав, що однією з вимог, яка випливає із словосполучення "встановлений законом", є передбачуваність. Норму не можна вважати "законом", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча певність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тим часом як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів - і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється даний закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований.

Аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в даній адміністративній справі, з урахуванням наведеної практики Європейського Суду з прав людини, дають підстави для висновку, що положення національного законодавства України, чинного як на час подання позивачем заяви про відставку, так і на час прийняття парламентом постанови про звільнення позивача з посади судді, не передбачали виплати вихідної допомоги, а відтак є передбачуваними і не могли викликати "правомірних (законних) очікувань" щодо такої виплати.

Висновки Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «ОСОБА_4 Девелопментс Лтд. та інші проти Ірландії» (рішення від 29 листопада 1991 року) та «Федоренко проти України» (рішення від 01 червня 2006 року), на думку суду, не мають правового значення для вирішення даного спору, оскільки у цій категорії справ висловлена правова позиція щодо права на отримання компенсації за реальні майнові втрати, понесені заявниками, про те як у цій справі предметом спору є допомога, виплату якої припинено з 01 квітня 2014 року у звязку зі змінами у законодавстві, тобто більше ніж за два роки до моменту звільнення позивача у відставку.

Крім того, у рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/201З Конституційний Суд України дійшов висновку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

За наведених обставин, а також за відсутності передбаченого законом на час звільнення позивача права на отримання вихідної допомоги, суд констатує відсутність порушення принципу юридичної визначеності в спірних правовідносинах відносно позивача.

Згідно зі частиною 2 статті 19 ОСОБА_2 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_2 та законами України.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи доводи позивача стосовно наявності у відповідачів обов'язку щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та вчинення ними будь - яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу її прав свого підтвердження не знайшли.

Також позивачем не наведено у позові та не надано до суду жодних доказів на підтвердження того, що Державна судова адміністрація України відмовляла їй у виплаті вихідної допомоги.

Беручи до уваги все викладене, суд дійшов переконання про відсутність з боку відповідачів протиправних дій щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та, відповідно, відсутність підстав для стягнення з Апеляційного суду Житомирської області такої вихідної допомоги в сумі 275610 грн і зобов'язання Державну судову адміністрацію України здійснити фінансування Апеляційного суду Житомирської області у вказаному розмірі для виплати їй вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними, відтак позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко