Справа № 818/422/17
Суддя: О.В. Соп'яненко
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 р. Справа № 818/422/17

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соп'яненка О.В.

суддів: Павлічек В.О., Кунець О.М.,

за участю секретаря судового засідання - Усенко І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивачка звернулась до суду з позовом, який мотивує тим, що будучи громадянкою ОСОБА_2 ОСОБА_3 11 грудня 2015 року повторно звернулась до відповідача з заявою про набуття захисту в Україні та подала нові документи на підтвердження необхідності отримання притулку. В задоволенні заяви було відмовлено. Вважаючи відмову протиправною, оскаржила її до суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2016 відповідача зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Відповідач повторно розглянув заяву позивачки та рішенням від 17 лютого 2017 року в її задоволенні відмовив.

Вважає рішення протиправним. До заяви було додано документи, якими підтверджується загроза у випадку повернення позивачки до ОСОБА_3 застосування до неї тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання у країні походження. Відмова в наданні захисту суперечить вимогам національного законодавства, міжнародним зобов'язанням України та створює загрозу національній безпеці в зв'язку з розголошенням інформації, що становить державну таємницю.

Раніше позивачка зверталась із заявою про отримання захисту, але їй було в цьому відмовлено, а судовими рішеннями таку відмову визнано правомірною. Доказом неможливості доведення своєї невинуватості в умовах судочинства в ОСОБА_3 є приклад подруги позивачки ОСОБА_4, справа якої є аналогічною до справи позивачки. Після судових рішень про відмову у визнанні ОСОБА_4 біженцем вона була змушена повернутися до ОСОБА_3, де була заарештована, їй пред'явлено обвинувачення у здійсненні незаконної підприємницької діяльності, чого вона, як найманий працівник підприємства, робити не могла. Судами незаконно застосовано аналогію кримінального закону, фактично визнано ОСОБА_1 винною у вчиненні злочину.

Звертаючись повторно з заявою позивачка вказала на нові обставини, що свідчать про об'єктивну загрозу переслідування з боку влади ОСОБА_3. ОСОБА_1 брала участь в акціях на підтримку Майдану в Україні. Інформацію про події від неї отримували члени її сім'ї та друзі, що приїздили в Україну. Більшість знайомих просили її провести екскурсію на Майдані. Сам факт відвідування громадянами ОСОБА_3 України наприкінці 2013-початку 2014 року негативно сприймався білоруською владою та правоохоронними органами, а тому постійне перебування у центрі подій та участь в демонстраціях значно погіршує її становище та може бути кваліфіковано за ст. 130 КК РБ.

З осені 2014 року ОСОБА_1 працює волонтером у військовому шпиталі, що остаточно відносить її до категорії політично неблагонадійних. За свою волонтерську діяльність нагороджена Патріархом Київським та всієї Руси-України відзнакою За любов та жертовність до України. За таку діяльність вона асоціюється з військовим рухом в Україні. Робота волонтером у військовому шпиталі та звернення за захистом, відношення до діючої влади ОСОБА_3 є підставою для порушення кримінального провадження за рядом статей Кримінального Кодексу ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Належна оцінка цим обставинам відповідачем не надана. Зроблено висновок про відсутність конкретних фактів переслідування громадян ОСОБА_3, які розділяють думку українського народу щодо майбутнього України. В обґрунтування відмови відповідач безпідставно вказує на те, що в ОСОБА_3 проживає чоловік позивачки та її син. Вони неодноразово приїздили до України та не зазнали в зв'язку з цим переслідування. Позивачкою подано докази систематичного порушення прав людини в ОСОБА_3, що підтверджено численними повідомленнями різних правозахисних організацій та відповідно до законодавства України є підставою для надання особі додаткового захисту. Відповідач, визнавши цей факт, все одно не вбачає підстав для надання позивачці захисту та вказує на відсутність у країні походження військового конфлікту. Вважає, що відповідач своїм рішенням від 17.02.2017 порушив вимоги Конвенції ООН про статус біженця, Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Просить визнати рішення від 17.02.2017 № 49-17 незаконним, зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав із зазначених підстав. Додатково пояснив, що маються численні свідчення переслідувань в ОСОБА_3 громадян, які були учасниками протестів на Євромайдані в Києві. Крім того, до Кримінального Кодексу ОСОБА_2 ОСОБА_3 внесено зміни та розширено тлумачення змісту найманства, його розповсюджено і на дії, що вчиняються без корисливої мети. За таких обставин робота позивачки у військовому шпиталі буде кваліфікована як найманство, що підтвердило МЗС України у відповіді на адвокатський запит. Маються відомості про відкриття більше 130 кримінальних справ щодо громадян ОСОБА_3, які приймали участь в подіях на сході України, але відповідач не прийняв їх до уваги та не надав належної оцінки. Крім того, при спілкуванні з пораненими військовими позивачці стала відома інформація, яка може становити державну таємницю. Так, військові розповідали про місце знаходження частин, де вони проходили службу, місця боїв, свої позивні, місце проживання своїх родин.

Представники відповідача та третьої особи позов не визнали. Пояснили, що позивачка дійсно звернулась 11.12.2014 року з повторною заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з виникненням нових обставин, що виникли під час її перебування в Україні. Такими обставинами вказувала свою участь в подіях на Майдані наприкінці 2013-початку 2014 років, волонтерську діяльність у Ірпінському військовому шпиталі та появу в компетентних органів ОСОБА_2 ОСОБА_3 відомостей про її звернення за захистом в Україні. В зв'язку з цим має побоювання, що у випадку повернення до ОСОБА_3 її буде заарештовано та піддано покаранню, оскільки такі дії можуть бути прирівняні до допомоги іноземним військовослужбовцям та кваліфіковані як найманство або як опозиційну до уряду ОСОБА_2 ОСОБА_3 діяльність. Факт її звернення за захистом може стати підставою для її кримінального переслідування в ОСОБА_3. Після повторного розгляду заяви рішенням від 17.02.2017 відповідачем відмовлено ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Повторний розгляд заяви проводився у відповідності до вимог Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.... Розгляд проводився виключно з урахуванням висновків суду, що стали підставою для скасування попереднього рішення ДМС щодо позивачки.

В ході співбесід самою позивачкою повідомлено, що ніяких активних дій під час подій на Євромайдані в центрі Києва вона не вчиняла, участи у силовому протистоянні не брала, а лише деякий час знаходилась серед багатьох інших людей. Також приблизно 10.02.2014 її син з дівчиною відвідав м. Київ та перебував деякий час на вулиці Грушевського. Друзі та чоловік позивачки відвідували її в м.Києві. Після повернення до ОСОБА_3 ці особи ніяких утисків чи переслідувань з боку влади, правоохоронних органів не зазнали. Маються повідомлення про поодинокі випадки адміністративного затримання громадян ОСОБА_3, які виявили бажання висловити свою позицію щодо подій в Україні. Такі випадки є поодинокими, не мають системного характеру та не сягають рівня переслідування. Разом з тим, маються повідомлення про проведення інших заходів, зокрема Дня волі 25.03.2015 у Мінську в ході якого висловлювалась солідарність з Україною. В звітах УВКБ ООН, в повідомленні МЗС на запит представника позивачки, у щомісячних звітах правозахисного центру Вясна щодо ситуації з дотриманням прав людини в ОСОБА_3 відсутні повідомлення про факти переслідування, реальної загрози життю чи здоров'ю громадян ОСОБА_3 за висловлювання своєї позиції щодо подій в Україні. Сам лише факт перебування позивачки взимку 2014 року в центрі Києва під час масових протестних заходів серед багатьох інших людей не створює для неї ризиків зазнати переслідувань у випадку повернення до ОСОБА_2 ОСОБА_3.

Твердження позивачки про можливе її переслідування в зв'язку з волонтерською діяльністю у військовому шпиталі також є необґрунтованими. До Кримінального Кодексу ОСОБА_2 ОСОБА_3 в квітні 2016 року внесено зміни. Розширено тлумачення найманства, до якого віднесено і участь у збройному конфлікті іноземної держави без корисливої мети. Відповідно до роз'яснень МЗС України до відповідальності може бути притягнуто не лише особу, що бере участь у збройному формуванні іноземної держави, а і не комбатантів, в розумінні Додаткового протоколу I до Женевської конвенції 1949 року, включаючи медичний, інтендантський і духовний персонал. Діяльність позивачки у шпиталі не може бути віднесена до діяльності медичного персоналу. В обґрунтування своїх побоювань позивачкою повідомлено про численні факти кримінального переслідування учасників збройного конфлікту в Україні. Разом з тим, з наявної інформації вбачається, що до відповідальності притягуються особи, які брали участь у бойових діях на території України з обох боків конфлікту. Будь-яка інформація про переслідування осіб, що займались в Україні волонтерською діяльністю відсутня. З відкритих джерел інформації встановлено факти безперешкодного збору коштів та надання гуманітарної допомоги постраждалим у конфлікті на Сході України громадськими діячами в ОСОБА_3, зокрема організація Гуманітарний маршрут Білорус-АТО. В своєму запиті на адресу правозахисного центру Вясна представник позивачки просив надати посилання на звіти організації з повідомленням про переслідування учасників подій на Майдані та волонтерів військових шпиталів. У відповіді на запит представник організації не повідомляє про будь-які факти таких переслідувань та не надає жодного посилання на джерело подібної інформації. Вважають, що у випадку переслідувань учасників подій на Майдані або осіб, що займаються в Україні волонтерською діяльністю, такі дані обов'язково були б відображені у звітах міжнародних правозахисних організацій та офіційних повідомленнях, оскільки стан дотримання прав людини в ОСОБА_2 ОСОБА_3 знаходиться під постійним контролем США, Євросоюзу та ООН. Загальновизнаними офіційними документами не підтверджуються факти таких переслідувань, а тому відсутні підстави вважати, що за подібну діяльність позивачці загрожує небезпека.

В ході розгляду заяви позивачки не було встановлено факту ознайомлення її з інформацією, яка становить державну таємницю. При вивченні додатково повідомлених ОСОБА_1 обставин не встановлено підстав для набуття нею статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Просять в задоволенні позову відмовити.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 1 ч. 1 п. 1,13 закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. Директива Ради ЄЄ 2004/83/ЕС від 29.04.2004р. у ст.15 визначає підстави для надання додаткового захисту як ризик отримання серйозної шкоди у формі: (А) смертної кари; (В) катування чи нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання в країні походження та (С) серйозна особиста загроза життю особи з причин недиференційованого насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту. Отже, якщо повернення до країни походження вважається таким, що може порушувати статтю 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, то особа, якій загрожує повернення до цієї країни походження має вважатися такою, що потребує додаткового захисту.

Судом встановлено, що позивачка є громадянкою ОСОБА_2 ОСОБА_3, тривалий час проживає в Україні. Вперше звернулась із заявою про надання статусу біженця в січні 2010 року. Вказувала на наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та утисків через належність до певної соціальної групи осіб, зайнятих в приватному секторі економіки. Права цих осіб в ОСОБА_3 систематично порушуються. В задоволенні заяви було відмовлено. Рішення про відмову в наданні статусу біженця чи особи, що потребує додаткового захисту було оскаржено ОСОБА_1 до суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 15.11.2012 в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління державної міграційної служби України в Сумській області про визнання рішення незаконним, зобов'язання вчинити дії відмовлено. Судом визнано безпідставним твердження позивачки про загрозу утисків чи переслідувань за політичними ознаками через належність до певної соціальної групи, що не підтримує політику влади ОСОБА_2 ОСОБА_3. Справа переглядалась в апеляційному та касаційному порядку. Постанова Сумського окружного адміністративного суду скасована чи змінена не була, набрала законної сили. Відповідно до ст. 72 ч. 1 КАС України обставини, встановлені зазначеним судовим рішенням щодо ОСОБА_5 повторному встановленню та доказуванню не підлягають. (т.1 а.с. 227-229).

14.12.2014 ОСОБА_1 звернулась до УДМС України в Сумській області з повторною заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту через неможливість та небажання повернутися до ОСОБА_2 ОСОБА_3. При цьому вказала нові підстави для надання їй такого статусу, що виникли під час її перебування в Україні. Зазначила про існування небезпеки незаконного позбавлення волі через політичні переконання та роботу на підприємстві, яке надавало допомогу опозиційним партіям та рухам, виконання доручень керівника фірми, пов'язаних з акціями протесту та закликами до них. Вказала на існування загрози нелюдського поводження з нею, застосування тортур в зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності. Також повідомила про свої побоювання зазнати переслідувань в країні походження за підтримку масових протестних акцій в Україні наприкінці 2013-початку 2014 років - Майдану та свою роботу волонтером у Ірпінському військовому шпиталі, де проходять лікування військовослужбовці, що брали участь у антитерористичній операції на сході України. В задоволенні заяви було відмовлено.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 30.06.2016 визнано протиправним рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, зобов'язано повторно розглянути заяву ОСОБА_1 (т. 1 а.с.97-101). Після повторного розгляду заяви відповідачем 17.02.2017 прийнято рішення № 49-17 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в зв'язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1, 13 ч.1 ст. 1 закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту (т. 1 а.с. 183).

Під час співбесід, що неодноразово проводились з ОСОБА_1 в ході розгляду її заяви, вона повідомила про схвалення нею подій, що відбувались в Україні наприкінці 2013-початку 2014 року. Пояснила, що під час масових протестних акцій в центрі Києва перебувала на місці подій. Приходила з подругою 3-4 рази на тиждень та залишалась на кілька годин. Крім того, купувала продукти харчування та передавала їх в місця, де готувалась їжа для протестувальників. Велика кількість рідних та друзів, які відвідували її в Україні, цікавились подіями, що відбувались. Більшість з них просили провести екскурсію в місцях проведення масових акцій. Разом з тим, сама позивача під час співбесід зазначила, що не приймала активної участі у протестних заходах, не брала участі у силовому протистоянні з правоохоронцями. Публічно під час виступів на мітингах чи в ЗМІ своє відношення до подій не висловлювала. Обговорювала це лише з членами родини, але впевнена, що вони не могли нікому повідомити про її погляди.

Крім того, зазначила, що з 20.09.2014 працює волонтером у військовому шпиталі, де проходять лікування військовослужбовці, які брали участь в антитерористичній операції на сході України (АТО). Працює на складі одягу, надає психологічну допомогу військовим, приймає участь у закупівлі необхідних речей для військових та біженців з зони конфлікту. Ніякої винагороди за роботу не отримує. Участі у збиранні коштів для придбання необхідних речей не бере. На підтвердження обґрунтованості своїх побоювань вказує на арешт своєї подруги ОСОБА_4, з якою разом перебувала в Україні та зверталась із заявами про надання статусу біженця. Подруга після повернення до ОСОБА_3 одразу була заарештована, їй пред'явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ст. 233 КК РБ (т. 1 а.с. 57-60, 63-67,83-86, 147-150).

З досліджених у судовому засіданні матеріалів доповіді УВКБ ООН на Генеральній асамблеї ООН вбачається, що в ОСОБА_3 продовжують фіксуватися непоодинокі випадки порушенні прав громадян на мирні зібрання, свободу вираження своїх поглядів. В зв'язку з цим Рада ООН з прав людини продовжила мандат спецпроцедури для ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 118-132). Разом з тим, в жодній з доповідей не вказується на факти переслідування, утисків чи будь-яке інше обмеження прав громадян ОСОБА_3, що перебували в місцях масових протестних акцій в Україні наприкінці 2013-початку 2014 року та не брали в цих заходах активної участі, а також осіб, що займаються в Україні волонтерською діяльністю з метою надання допомоги постраждалим в ході збройного конфлікту. Відсутні такі повідомлення і в звітах неурядових правозахисних організацій. В своєму запиті на адресу члена правління правозахисного центру Вясна представник позивачки просив повідомити про факти переслідування в ОСОБА_3 учасників подій на Майдані в Україні та надати відповідні посилання на звіти центру з такою інформацією. Ніяких конкретних фактів переслідувань таких осіб у відповіді на запит не наведено. Також не надано будь-яких матеріалів чи звітів центру з повідомленням про такі факти. Зазначається про активне збирання інформації міліцією та КДБ щодо громадян ОСОБА_3, які приймали участь в антитерористичній операції на сході України чи займались волонтерською діяльністю. Повідомляється про адміністративне затримання таких осіб та їх допити. Разом з тим, будь-яких конкретних фактів, або посилань на звіти центру з такою інформацією також не наводиться, хоча правозахисний центр Вясна регулярно публікує звіти про ситуацію з дотриманням прав та свобод людини в ОСОБА_2 ОСОБА_3 на своєму ресурсі в мережі Інтернет (т. 1 а.с. 113-114).

На підтвердження обрунтованості побоювань зазнати переслідування позивачка посилається на повідомлення МЗС України про можливість кваліфікації її діяльності у військовому шпиталі як найманство. Таке твердження суд вважає необґрунтованим. На запит представника позивачки МЗС України листом від 02.12.2016 № 72/17-620-2813 надано роз'яснення про застосування кримінального законодавства ОСОБА_2 ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 163-164). Так, зазначено, що після внесення змін до законодавства фактично віднесено до кримінально караних діянь не тільки участь у збройних формуваннях або у бойових діях на території іноземної держави, а й участь у збройному конфлікті як такому. До відповідальності може бути притягнуто і некомбатантів в розумінні ст. 43 п. 2 Додаткового протоколу до Женевської конвенції від 12.09.1949. У випадку, якщо медична установа, де працює позивачка, підпадає під визначення медичне формування, а діяльність у шпиталі може бути кваліфікована як діяльність медичного персоналу, її може бути притягнуто до відповідальності за ст. 361 КК РБ. Також необхідно враховувати чи отримує позивачка винагороду за свою діяльність, чи причетна до отримання коштів та іншого майна для здійснення волонтерської діяльності.

Відповідно до ст. 8 п. е Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року "медичні формування" означають установи та інші формування, як воєнні, так і цивільні, створені для медичних цілей, а саме: для розшуку, підбирання, транспортування, встановлення діагнозу чи лікування, включаючи надання першої допомоги, поранених, хворих і осіб, які потерпіли корабельну аварію, а також для профілактики захворювань. Цей термін стосується, наприклад, госпіталів та інших подібних медичних центрів та інститутів, складів медичного майна та медико-фармацевтичних складів таких формувань. Медичні формування можуть бути стаціонарними або рухомими, постійними або тимчасовими. Відповідно до п. с, наведеної статті, "медичний персонал" означає осіб, які призначені стороною, що перебуває в конфлікті, виключно для медичних цілей, перерахованих у пункті "e", для адміністративно-господарського забезпечення медичних формувань або для роботи на санітарно-транспортних засобах та для адміністративно-технічного забезпечення. Такі призначення можуть бути або постійними, або тимчасовими. Цей термін включає: c.1) медичний персонал сторони, що перебуває в конфлікті, як військовий, так і цивільний, включаючи персонал, зазначений в Першій і Другій конвенціях, та персонал, який придано організаціям цивільної оборони; c.2) медичний персонал національних товариств ОСОБА_6 Хреста (ОСОБА_6 Півмісяця, ОСОБА_6 і Сонця) та інших національних добровільних товариств допомоги, належним чином визнаних і уповноважених стороною, що перебуває в конфлікті; c.3) медичний персонал медичних формувань або санітарно-транспортних засобів, зазначених у статті 9, пункт 2.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 ніякої посади в Ірпінськом віськовому шпиталі не обіймає. Група волонтерів, до складу якої входить позивачка, займає кілька приміщень, в яких зберігається одяг та продукти харчування для військовослужбовців, що проходять реабілітацію в шпиталі. При цьому волонтерами не створювалось будь-якої організації. Також під час співбесід позивачка неодноразово заявляла, що ніякої участі у збиранні коштів для волонтерської діяльності не бере. Кошти находять на рахунки фізичних осіб, вона такого рахунку не має. За таких обставин ОСОБА_1 не може бути віднесена до медичного персоналу в розумінні Додаткового протоколу I до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року. Посилання на повідомлення, зокрема МВС ОСОБА_3, про відкриття багатьох кримінальних проваджень щодо громадян, які надавали допомогу Україні суд вважає безпідставним. З наявних повідомлень вбачається, що кримінальні провадження відкрито щодо громадян ОСОБА_2 ОСОБА_3, які брали участь в бойових діях, або є учасниками збройних формувань та перебували безпосередньо в зоні збройного конфлікту на сході України. За повідомленням ОСОБА_1 в ході співбесід вона участі у збройних формуваннях не брала, в зоні конфлікту не перебувала. (т. 1 а.с. 130-132).

Однією з підстав для встановлення статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту позивачка вказує отримання нею від військовослужбовців інформації, що становить державну чи військову таємницю. До такої інформації відносить відомості про військові частини, в яких проходили службу особи, що перебували на лікуванні у шпиталі, місце дислокації підрозділів, місце проведення боїв, а також відомості про особисті позивні, про родини військовослужбовців, місце їх проживання.

Відповідно до ст. 1 ч. 1 закону України Про державну таємницю державна таємниця (далі також - секретна інформація) - вид таємної інформації, що охоплює відомості у сфері оборони, економіки, науки і техніки, зовнішніх відносин, державної безпеки та охорони правопорядку, розголошення яких може завдати шкоди національній безпеці України та які визнані у порядку, встановленому цим Законом, державною таємницею і підлягають охороні державою. Віднесення інформації до державної таємниці - процедура прийняття (державним експертом з питань таємниць) рішення про віднесення категорії відомостей або окремих відомостей до державної таємниці з установленням ступеня їх секретності шляхом обгрунтування та визначення можливої шкоди національній безпеці України у разі розголошення цих відомостей, включенням цієї інформації до Зводу відомостей, що становлять державну таємницю, та з опублікуванням цього Зводу, змін до нього. Відповідно до ст. 8 ч. 1, зазначеного закону, до державної таємниці у порядку, встановленому цим Законом, відноситься інформація у сфері оборони: про зміст стратегічних і оперативних планів та інших документів бойового управління, підготовку та проведення військових операцій, стратегічне та мобілізаційне розгортання військ, а також про інші найважливіші показники, які характеризують організацію, чисельність, дислокацію, бойову і мобілізаційну готовність, бойову та іншу військову підготовку, озброєння та матеріально-технічне забезпечення Збройних Сил України та інших військових формувань; про напрями розвитку окремих видів озброєння, військової і спеціальної техніки, їх кількість, тактико-технічні характеристики, організацію і технологію виробництва, наукові, науково-дослідні та дослідно-конструкторські роботи, пов'язані з розробленням нових зразків озброєння, військової і спеціальної техніки або їх модернізацією, а також про інші роботи, що плануються або здійснюються в інтересах оборони країни; про дислокацію, характеристики пунктів управління, зміст заходів загальнодержавного та регіонального, у разі необхідності міського і районного рівня, щодо приведення у готовність єдиної державної системи цивільного захисту населення і територій до виконання завдань в особливий період та про організацію системи зв'язку (оповіщення) в особливий період, можливості населених пунктів, регіонів і окремих об'єктів щодо евакуації, розосередження населення і забезпечення його життєдіяльності; забезпечення виробничої діяльності об'єктів національної економіки у воєнний час.

З досліджених в судовому засіданні доказів не вбачається отримання, або можливість отримання позивачкою інформації, що становить державну таємницю. Відомості про сімейний стан військовослужбовців, місце проживання родин відносяться до конфіденційної інформації, але за поясненнями самої позивачки така інформація повідомлялась самими військовослужбовцями на власний розсуд.

Відповідно до розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом МВС України № 649 від 05.09.2011, оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про: всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування; відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди; особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджуються непоодинокі факти порушення чи обмеження в ОСОБА_2 ОСОБА_3 прав та свобод громадян. Разом з тим, сам лише цей факт не є доказом обґрунтованості заяв ОСОБА_1 про можливість її переслідування чи настання будь-яких інших негативних наслідків для неї особисто в зв'язку з участю у протестних заходах в Україні наприкінці 2013-початку 2014 років, волонтерською діяльністю у військовому шпиталі. Дослідженими доказами не підтверджується переслідування чи утиски, застосування тортур чи іншого нелюдського або такого, що принижує честь та гідність поводження щодо осіб, які перебували в місцях проведення масових протестних заходів в Україні Євромайдані, але не приймали в цих заходах активної участі, а також щодо осіб, що займаються волонтерською діяльністю з метою надання допомоги постраждалим у збройному конфлікті на сході України. Виходячи з викладеного, суд вважає правомірним висновок відповідача про відсутність обставин, що відповідно до ст.1 ч. 1 п.п. 1, 13 закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту є підставою для визнання особи біженцем або особою, що потребує додаткового захисту. Рішення ДМС України про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 49-17 від 17.02.2017 винесено правомірно та не підлягає скасуванню. Відповідно не підлягає задоволенню і вимога про зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивачки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення №49-17 від 17 лютого 2017 року про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, зобов'язання визнати біженцем або особою, що потребує додаткового захисту відмовити в зв'язку з необгрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя О.В. Соп'яненко

судді В.О. Павлічек

ОСОБА_7