Справа № 461/488/16-а
Суддя: Юрків О. Р.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа №461/488/16-а
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 року м. Львів

Галицький районний суд м. Львова

в складі :

головуючого судді Юрківа О.Р.,

при секретарі Кузьмі Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Львівської міської ради, за участю третьої особи Громадської організації «Кращий Сихів» про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень,-

В С Т А Н О В И В :

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Виконавчого комітету Львівської міської ради про скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.07.2014 року №501 «Про скасування наказу директора Департаменту містобудування від 01.07.2013 року №197» та рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.10.2014 року №800 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.07.2014 року №501». В обґрунтування позову покликається на те, що оскаржувані рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради прийняті при відсутності повноважень, та не у спосіб, визначений чинним законодавством, у зв'язку із чим оскаржувані рішення підлягають визнанню протиправними та скасуванню в судовому порядку. Зокрема, стверджує, що скасування наказу директора Департаменту містобудування Львівської міської ради як акта виконавчого органу міської ради з підстав невідповідності чинному законодавству України, зокрема ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у відповідності до п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить до виключної компетенції міської ради, згідно процедури, визначеної ч.ч. 1-3 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», а відтак рішення відповідача про скасування наказу директора Департаменту є протиправними. Також, позивач стверджує, що не може бути розцінене як законне рішення відповідача від 24.10.2014р. №800, яким внесено зміни в незаконне, за переконанням позивача, рішення відповідача від 24.10.2014р. №800, а тому останнє також підлягає визнанню незаконним в судовому порядку.

Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав повністю, дав пояснення аналогічні мотивам позову. Просить позов задовольнити.

Представник відповідача Виконавчого комітету Львівської міської ради в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Дав суду пояснення про те, що оскаржувані рішення прийняті в межах наданих Виконавчому комітету Львівської міської ради повноважень у зв'язку із невідповідністю наказу директора департаменту містобудування від 01.07.2013 року №197 та поданих позивачем документів, на підставі яких був прийнятий наказ, вимогам Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності. Вважає, що оскажувані рішення прийняті Виконавчим комітетом Львівської міської ради у межах повноважень, визначених статтею 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Вважає доводи позивача безпідставними та необгрунтованими. Просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Представник третьої особи Громадської організації «Кращий Сихів» в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на те, що на суміжній земельній ділянці по відношенню до земельної ділянки, яку орендує позивач, розташований сквер, а відтак вважає, що будівництво на суміжній до скверу земельній ділянці порушує права громадської організації. У зв'язку з цим просить в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю.

В судовому засіданні встановлено, що 10.07.2014 року Виконавчим комітетом Львівської міської ради прийнято рішення №501 «Про скасування наказу директора Департаменту містобудування від 01.07.2013р. №197». Даним наказом директора Департаменту містобудування «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянином ОСОБА_1 торгового комплексу на пр. Червоної Калини, 109 зі знесенням будівлі кафе» ОСОБА_1 затверджено містобудівні умови та обмеження. 24.10.2014 року відповідачем прийнято рішення №800 «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.07.2014р. №501», яким преамбулу рішення від 10.07.2014 року №501 викладено в новій редакції.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», система місцевого самоврядування включає територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення.

Частиною 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.

Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (ч. 2 ст. 11 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Виконавчим органом сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, відповідно до ч. 1 ст. 51 згаданого вище закону, є виконавчий комітет ради, який утворюється відповідною радою на строк її повноважень.

Таким чином, виконавчий комітет міської ради та міська рада є самостійними суб'єктами в структурі місцевого самоврядування з точки зору розподілу та реалізації виключних повноважень, визначених законом. Однак, усі виконавчі органи ради підзвітні та підконтрольні раді, яка їх утворила.

Міська рада утворює у складі виконавчого комітету ради орган з питань містобудування та архітектури (ч. 3 ст. 51 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Згідно п. 1.1. Положення про Департамент містобудування Львівської міської ради, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 27.10.2006р. №1195, Департамент містобудування (надалі - департамент) є виконавчим органом Львівської міської ради, утвореним відповідно до ухвали міської ради від 06.07.2006 року № 94 «Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання» та згідно з чинним законодавством України.

Департамент є підзвітним і підконтрольним міській раді, підпорядкованим виконавчому комітету, міському голові, заступнику міського голови з питань містобудування та інфраструктури. Департамент є відповідальним за виконання частини повноважень виконавчих органів міської ради, покладених на нього у встановленому порядку (п. 1.2. Положення).

Департамент є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки у територіальних представництвах Державного казначейства України та банківських установах, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням, кутовий штамп та бланк встановленого зразка (п. 1.4. Положення).

Найвищою посадовою особою департаменту є директор, який здійснює управління департаментом, виступає від його імені та несе персональну відповідальність за виконання завдань департаменту (п. 4.1. Положення).

Директор у межах своїх повноважень та на виконання завдань департаменту видає накази, які є обов'язковими для виконання на території м. Львова всіма органами, підприємствами, установами, організаціями, посадовими особами і громадянами (п. 4.2. Положення).

Підпунктом 9 п. «а» ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад серед власних (самоврядних) повноважень віднесено надання відповідно до закону містобудівних умов і обмежень забудови земельних ділянок.

Реалізуючи вказані повноваження, директором Департаменту містобудування Львівської міської ради видано наказ від 01.07.2013 року №197 «Про затвердження містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянином ОСОБА_1 торгового комплексу на пр. Червоної Калини, 109 зі знесенням будівлі кафе».

З детального правового аналізу наведених положень нормативно-правових актів слідує висновок про те, що Департамент містобудування Львівської міської ради у спірних правовідносинах діє як самостійний виконавчий орган місцевого самоврядування, виконуючи покладені на нього повноваження. Відтак, накази директора Департаменту містобудування Львівської міської ради є самостійними та обов'язковими до виконання актами виконавчого органу міської ради поряд з рішеннями виконавчого комітету міської ради, якщо такі прийняті в межах визначених повноважень.

Таким чином, не знаходять свого підтвердження доводи відповідача на предмет того, що оскаржуване рішення прийняте в межах повноважень, визначених положеннями п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», якими передбачено, що виконавчий комітет ради має право змінювати або скасовувати акти підпорядкованих йому відділів, управлінь, інших виконавчих органів ради, а також їх посадових осіб.

До аналогічного правового висновку також прийшов адміністративний суд у справі №461/8661/14-а. Предметом спору у вказаній справі було оскарження рішення відповідача від 10.07.2014р. №501. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року у справі №876/10638/14, залишеною в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.01.2016 року у справі №К/800/54215/15, в задоволенні позову відмовлено у зв'язку з тим, що позивачем заявлено позовну вимогу до неналежного відповідача - Львівської міської ради. При цьому, в постанові суд апеляційної інстанції встановив, що виконавчий комітет Львівської міської ради не наділений повноваженнями скасовувати накази начальника Департаменту містобудування Львівської міської ради, в тому числі і наказ від 01.07.2013 року №197. Так, суд апеляційної інстанції у адміністративній справі №876/10638/14, покликаючись на п. 15 ч. 1 ст. 26, ч. 3 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затверджене ухвалою Львівської міської ради від 19.10.2006 року №219, встановив, що департамент містобудування в спірних правовідносинах діяв згідно делегованих повноважень як виконавчий орган місцевого самоврядування. Наведене виключає покликання відповідача на положення п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Також зазначив, що наказ директора Департаменту містобудування від 01.07.2013 року №197 «Про затвердження містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки на проектування та будівництво громадянином ОСОБА_1 торгового комплексу на пр. Червоної Калини, 109 зі знесенням будівлі кафе» є ненормативним-правовим актом органу місцевого самоврядування одноразового застосування та вичерпав свою дію фактом його виконання, оскільки позивач виконав умови щодо виготовлення проектно-кошторисної документації та певні будівельні роботи, а тому не може бути в подальшому скасований.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Враховуючи те, що Виконавчий комітет Львівської міської ради у статусі третьої особи разом із Львівською міською радою та ОСОБА_1 брали участь у зазначеній адміністративній справі у якій щодо Виконавчого комітету Львівської міської ради встановлені вищевказані преюдиційні обставини, такі обставини є обов'язковими для суду.

З огляду на наведену норму, Виконавчий комітет Львівської міської ради є особою, щодо якої встановлені згадані преюдиційні обставини, які є обов'язковими для суду.

Відповідно до абз. 9 листа Вищого адміністративного суду України від 14.11.2012р. №2379/12/13-12 головам апеляційних адміністративних судів, для спростування преюдиційних обставин, передбачених частиною першою статті 72 КАС України, учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами статті 86 КАС України.

З врахуванням викладеного, суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів в спростування зазначених преюдиційних обставин.

Отже, оскільки постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015р., яка набрала законної сили, у адміністративній справі №876/10638/14 за участю Виконавчого комітету Львівської міської ради у статусі третьої особи, встановлені наведені вище обставини, відтак ці обставини, згідно ст. 72 КАС України не потребують доказуванню.

Як вбачається із матеріалів справи, оскаржуване позивачем рішення відповідача від 10.07.2014р. №501 мотивоване положенням п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

У відповідності до п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання про скасування актів виконавчих органів ради, які не відповідають Конституції чи законам України, іншим актам законодавства, рішенням відповідної ради, прийнятим у межах її повноважень.

З врахуванням наведених вище положень закону суд приходить до висновку про те, що скасування наказу директора Департаменту містобудування Львівської міської ради як акта виконавчого органу міської ради з підстав невідповідності чинному законодавству України, зокрема ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», у відповідності до п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», належить до виключної компетенції міської ради, згідно процедури, визначеної ч.ч. 1-3 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Враховуючи викладене, суд критично оцінює доводи відповідача на предмет того, що оскаржуване рішення прийняте у межах повноважень, визначених ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи та наведеними нормами чинного законодавства України.

Більше того, невідповідність наказу директора Департаменту містобудування Львівської міської ради від 01.07.2013р. №197 положенням ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у оскаржуваному рішенні виконавчого комітету міської ради необґрунтована, оскільки вказана норма права передбачає обов'язок фізичної чи юридичної особи (замовником будівництва) за своєю заявою, скерованою виконавчому органові сільської, селищної, міської ради про намір забудови земельної ділянки, одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва як одного з основних вихідних даних для забудови території.

Єдиною законною підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень, згідно абз. 2 ч. 5 ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п. 2.9. розділу ІІ Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 07.07.2011р. №109, є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Натомість, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів у підтвердження невідповідності намірів забудови земельної ділянки положенням містобудівної документації.

Частиною 8 ст. 29 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об'єкта незалежно від зміни замовника. Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника.

Крім цього, суд зазначає, що враховуючи індивідуальний характер наказу директора Департаменту містобудування Львівської міської ради від 01.07.2013 року №197, такий акт виконавчого органу міської ради вичерпав свою дію фактом його виконання, оскільки саме на виконання вказаного наказу директора Департаменту містобудування Львівської міської ради позивач розробив у спеціалізованій проектній організації (ПП «Універсал-проект») робочий проект та провів його експертизу, з приводу чого отримав експертний звіт від 03.02.2014 року №14-0020-14 щодо розгляду проектної документації по цьому робочому проекту, Інспекцією Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області 18.03.2014 року зареєстровано за №ЛВ73 Декларацію про початок виконання будівельних робіт «Будівництво торгового комплексу на просп. Червоної Калини, 109 зі знесенням будівлі кафе у м. Львові» (у зв'язку з допущеною опискою у Декларації щодо написання номера (замість №197 було вказано №147) наказу директора Департаменту містобудування Львівської міської ради «Про надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки - зареєстровано нову декларацію від 03.06.2014р. №03). Крім цього, судом встановлено, що позивачем укладено з Департаментом економічної політики Львівської міської ради та виконується договір на пайову участь від 21.03.2014 року №94.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності.

У відповідності до рішення Конституційного суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), яке є обов'язковим до виконання на всій території України, виконаний позивачем наказ директора Департаменту містобудування Львівської міської ради від 01.07.2013 року №197 не може бути скасованим чи зміненим органом місцевого самоврядування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Згідно ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Покликання відповідача щодо незаконності скасованого наказу директора департаменту містобудування не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки в оскаржуваному рішенні виконкому жодним чином не аргументовано, в чому саме вбачається невідповідність наказу директора Департаменту чинному законодавству, оскільки ст.29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлює перелік вихідних даних. Крім того, зазначеним рішенням Конституційного Суду України від 16.04.2009 року №7-рп/2009 зазначено конкретний порядок скасування рішення органу місцевого самоврядування з мотивів його невідповідності Конституції України та законам України.

З наведеного не вбачається невідповідність наказу директора Департаменту містобудування Львівської міської ради від 01.07.2013 року №197 положенням ст. 29 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», а також не вбачається наявність повноважень у відповідача на прийняття оскаржуваного рішення, з покликанням на п. 15 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», тому суд вбачає правові підстави для визнання незаконним рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.07.2014 року №501.

Зважаючи на викладене вище та обставини, встановлені в адміністративній справі №876/10638/14 у постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року, з огляду на норми ст. 72 КАС України,суд приходить до висновку, що оскаржуване рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 10.07.2014р. №501 «Про скасування наказу директора Департаменту містобудування від 01.07.2013р. №197» прийняте за відсутності визначених законом повноважень для його прийняття та не у спосіб, визначений законом, безпідставно та невмотивовано, тому, з позиції ч. 2 ст. 19, ст. 144 Конституції України, ч. 1 ст. 10, ч. 3 ст. 24, ч. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», ч. 3 ст. 2 КАС України, слід визнати протиправним та скасувати.

Оскільки, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправним та скасування рішення від 10.07.2014 року №501 «Про скасування наказу директора Департаменту містобудування від 01.07.2013 року №197», відтак задоволенню підлягає вимога позивача про визнання протиправним та скасування рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №800 від 24.10.2014 року «Про внесення змін до рішення виконавчого комітету від 10.07.2014 року №501», оскільки вказаним рішенням лише внесено зміни в рішення виконавчого комітету №501 від 10.07.2014 року, інших правових наслідків воно не створює. Згідно вказаного рішення, відповідач, у зв'язку з допущеною помилкою вирішив викласти преамбулу рішення №501 від 10.07.2014 року в новій редакції.

Суд критично оцінює доводи представника відповідача на предмет того, що вказане рішення, як і рішення від 10.07.2014 року №501,прийняте в межах повноважень, визначених п. 3 ч. 2 ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки такі доводи суперечать нормам Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та наведеним вище нормативно-правовим актам.

Отже, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання протиправним і скасування рішення відповідача №800 від 24.10.2014 року, з огляду на те, що вказане рішення не створює самостійних правових наслідків, а лише конкретизує та змінює мотиви прийняття згаданого рішення №501 від 10.07.2014 року, яке визнається судом протиправним та скасовується як таке, що прийняте не на підставі та не у спосіб, передбачений Конституцією України та законами України.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Оскільки, у даній справі оскаржується рішення суб'єкта владних повноважень, суд, відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України, перевіряє чи вчинено воно: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Матеріали справи свідчать, що відповідні положення ст. 2 КАС України, Виконавчим комітетом Львівської міської ради при прийнятті оскаржуваних рішень дотримані не були, що, в свою чергу, стало підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з відповідним позовом про скасування рішення суб'єкта владних повноважень.

З врахуванням усіх наведених обставин суд вважає, що позовні вимоги є підставними та обґрунтованими, оскільки Виконавчий комітет Львівської міської ради при прийнятті оскаржуваних рішень діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому такі підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст.7-12,86, 99, 128,161-162,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №501 від 10.07.2014 року «Про скасування наказу директора Департаменту містобудування №197 від 01.07.2013 року».

Визнати протиправним та скасувати рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №800 від 24.10.2014 року «Про внесення змін до рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради №501 від 10.07.2014 року».

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення або з дня отримання копії постанови.

Суддя О.Р.Юрків