Справа № 826/23329/15
Суддя: Кучма А.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Кучма А.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Кучми А.Ю.

суддів: Аліменка В.О., Безименної Н.В.,

за участю секретаря: Козлової І.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Громадянина Сирії ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2016 у справі за адміністративним позовом Громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А:

Громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення № 470-15 від 30.07.2015 про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2016 у задоволенні вищевказаного адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, яким задовольнити позовні вимоги.

У судове засідання 22.05.2017 з'явились представники позивача та відповідача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувана постанова суду - скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні підстави, передбачені п.п. 1, 13 частини першої ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сирії, народився в Сирії, м. Хомс, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин (алавіт).

03.04.2012 легально залишив Сирію, автомобілем виїхавши до Лівану, з Лівану літаком рейсом Бейрут-Київ прибув до України на навчання.

З документів, які посвідчують особу в наявності паспорт громадянина Сирії.

06.11.2014 на момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував нелегально.

Згідно заяви - анкети про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 204 від 06.11.2014 причиною, з якої позивач просив надати статус біженця вказав, що був змушений залишити країну свого походження через війну та через те, що не хотів йти служити до армії у 2012 році. На даний момент рідне місто позивача Хомс повністю зруйноване, і через те, що він втік до України Уряд його покарає і це підтверджується інформацією про країну походження: переговори щодо мирного врегулювання конфлікту в Сирії, який продовжується вже понад 3 роки та переріс в громадську війну, завершились без досягнення домовленостей між сторонами та зайшли в «глухий кут». Більш того, тільки під час подій в січні 2014 року, в Сирії загинуло близько 1 900 осіб. Ця інформація є загальнодоступною (наприклад, повідомлення служби новин ВВС від 27.01.2014 та новини каналу Аль Джазіра Америка від 31.01.2014). Окрім того, позивач звернув увагу на те, що 22.10.2013 були оновлені Рекомендації УВКБ ООН стосовно осіб, які покидають Сірійську Арабську Республіку. Згідно до цих рекомендацій, УВКБ ООН вважає, що особи, які є супротивниками сирійського уряду, або вважаються такими, і включають, зокрема, перебіжчиків, дезертирів з армії або осіб, які ухиляються від призову, членів сімей та родичів осіб, які вважаються супротивниками уряду можуть потребувати міжнародного захисту згідно з Конвенцією 1951 року (а.с. 45-46).

Згідно протоколу співбесіди від 18.11.2014 у позивача наявний закордонний паспорт за № НОМЕР_1, адреса останнього постійного місця проживання - АДРЕСА_1, національність араб, віросповідання іслам (алавіт), мав дозвіл влади на виїзд, при вибутті з країни походження використовував паспорт, була наявна віза. Приїхав до України на навчання, оскільки в Україну зміг отримати термінову візу. Причинами через які позивач був змушений покинути Батьківщину зазначив, що йому декілька разів приходили повістки в армію, після цього він вирішив поїхати, оскільки не хоче воювати зі своїм народом, наразі на його Батьківщині йде релігійна війна, і він не хоче бути частиною цієї війни, в Сирії дуже небезпечна ситуації, там триває війна. Про ситуацію в м. Хомс позивач зазначив, що місто майже зруйновано, дуже мало залишилось вцілілих районів, райони поділені на райони на релігійній основі, в основному місто контролює уряд, проте деякі райони залишаються під контролем опозиції.

Під час співбесіди позивач зазначив, що перед переїздом в Україну десь у березні 2012 року втік в Лакатію, оскільки ситуація в м. Хомс була вже жахливою, але ситуація в Лакатії також могла погіршитись. Позивач, також зазначив, що навчається в університеті Богомольця, на третьому курсі. Позивач пояснив, що приїхав в Україну в 2012 році, строк дії паспорту завершувався 09.11.2012, потім він три місяці чекав, щоб продовжити строк його дії, однак в університеті його повідомили, що для отримання посвідки йому потрібно було здійснити виїзд в Сирію, однак це вже стало неможливо.

Як вбачається із поданих представником відповідача заперечень, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказав небажання проходити строкову військову службу через особисті моральні переконання, наявність внутрішнього збройного конфлікту на території Сирії.

25.11.2014 Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві прийнято висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 83) та наказ про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. Сирії ОСОБА_1 (а.с. 84)..

21.08.2015 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні (а.с. 8).

Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20.02.2017 зупинено провадження у справі № 826/23329/15 за адміністративним позовом Громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії до надання суду довідки з Національного медичного університеті імені О.О. Богомольця про навчання Громадянина Сирії ОСОБА_1.

Позивач навчається в Національному медичному університеті ім. О.О. Богомольця на стоматологічному факультеті, що підтверджується довідкою № 120/12-1321 від 13.03.2017 та не заперечується відповідачем.

22.03.2017 позивач звернувся до Солом'янського районного відділу Державної міграційної служби в м. Києві із заявою про видачу йому посвідки на тимчасове проживання в Україні на підставі факту навчання в університеті. До заяви було додано довідку про звернення за захистом в Україні № 005573 від 20.11.2014, довідку № 120/12-1321 від 13.03.2017, яка підтверджує факт навчання в Національному медичному університеті ім. О.О. Богомольця, індивідуальний план студента № НОМЕР_2 від 01.09.2012, нотаріально засвідчений переклад сирійського паспорту № НОМЕР_3.

У задоволенні зазначеної заяви позивачу відмовлено листом Солом'янського районного відділу в м. Києві ГУ ДМС України в м. Києві № 10/вхМ-87 від 24.03.2017. При цьому, зазначено, що у випадку перебування позивача на території України на законних підставах та за умови наявності, передбачених п. 6 Постанови КМ України № 251 від 28.03.2012 «Про затвердження Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків та внесення змін до постанови КМ України № 1983 від 26.12.2002 документів для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні на підставі факту навчання позивачу рекомендовано звернутись до ГУ ДМС України в м. Києві.

У судовому засіданні 22.05.2017 представник відповідача підтвердила, що для отримання посвідки на тимчасове проживання в Україні на період навчання разом із заявою необхідно подати в тому числі паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, із візою типу Д та копії сторінок паспорта з особистими даними і візою.

Однак, позивач зазначає, що не має можливості отримати візу типу Д, так як не може звернутися у країну походження через воєнні дії.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" № 3671-VI від 08.07.2011 (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI (тут і далі в редакції, чинній на момент винесення спірного рішення) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у п. 13 частини першої ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 статті 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону № 3671-VI визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (ч.6 ст. 9 Закону № 3671-VI).

Відповідно до частини восьмої ст. 9 названого Закону у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцять ст. 9 Закону № 3671-VI).

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями ч.5 ст.10 Закону № 3671-VI передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону №3671-VI, відсутні.

На думку представника відповідача, матеріали справи не містять достовірних та достовірних доказів загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження.

З'ясовуючи, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими, колегія суддів зазначає наступне.

Як роз'яснив Пленум Вищого адміністративного суду України у п. 10 Постанови № 3 від 16.03.2012 "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3" суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Отже, існують загальновизнані офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій в корні змінилась під час перебування позивача в Україні.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

Тому, ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

На думку відповідача обставини ведення бойових дій в країні походження позивача не відносяться до конвенційних ознак та не є підставою для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з огляду на що колегія суддів наголошує на наступному.

Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка ратифікована Україною Законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28.06.2011р.) суд зазначив, що повернення особи у ситуацію громадської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Рішенням Європейського Суду з прав людини у справі Аль-Хусін проти Боснії та Герцоговини (3727/08 рішення від 07.02.2012р.) суд визнає, що повернення особи в Сирію, враховуючи ситуацію з правами людини і те, що ситуація в країні погіршується з початку політичного протесту і громадських заворушень в березні 2011р., призведе до порушення ст. 3 Конвенції.

Таким чином, норми міжнародного права передбачають надання особі міжнародного захисту, а саме надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, враховуючи ситуацію в Сирії.

Аналіз наведених обставин дає підстави для висновку, що відповідачем прийнято рішення на підставі лише формального застосування норм Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", не надано належної оцінки доводам позивача, внаслідок чого прийняв необґрунтоване рішення про відмову у задоволенні заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів вважає необхідним задовольнити позовні вимоги.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Громадянина Сирії ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21.11.2016 скасувати та ухвалити нову, якою позовні вимоги Громадянина Сирії ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії задовольнити.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 470-15 від 30.07.2015 про відмову у визнанні громадянина Сирії ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Державну міграційну служби України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено: 29.05.2017.

Головуючий-суддя: А.Ю. Кучма

Судді: В.О. Аліменко

Н.В. Безименна

Головуючий суддя Кучма А.Ю.

Судді: Аліменко В.О.

Безименна Н.В.