Справа № 569/12459/16-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

17 травня 2017 року м. Київ К/800/8261/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., перевіривши касаційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області (далі - ГУ ПФУ, УПФУ, відповідно), в якому просив суд визнати протиправним рішення та зобов'язати УПФУ здійснити перерахунок призначеного йому щомісячного довічного утримання судді у відставці у розмірі 90% заробітної плати.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що відповідачем протиправно зменшено відсотковий розмір довічного грошового утримання судді, а тому ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, позов задоволено. Визнано протиправною відмову УПФУ та ГУ ПФУ ОСОБА_1 у нарахуванні довічного утримання судді в розмірі 90 відсотків (а не 88%) від винагороди діючого судді, оскільки право на такий розмір довічного утримання він набув з 21 березня 2008 року і вже в законному порядку одержував довічне утримання в такому розмірі. Зобов'язано УПФУ здійснити перерахунок щомісячного довічного утримання судді, виходячи з його розміру в 90 відсотків від грошової винагороди судді на відповідній посаді.

УПФУ подало касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухваливши нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач, як суддя апеляційного суду у відставці, у відповідності до Закону України «Про судоустрій та статус суддів», 11 жовтня 2012 року звернувся до УПФУ із заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Довічне грошове утримання судді йому було призначено та виплачувалося в розмірі 88% від грошової винагороди судді на відповідній посаді.

Розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_1 підтверджує, що станом на 10 жовтня 2012 року становить 29 років 6 місяців 18 днів та складається з: служби в збройних силах з 25 червня 1966 року по 15 липня 1969 року - 3 роки 20 днів; навчання в Харківському юридичному інституті (половина навчання) з 1 вересня 1969 року по 26 червня 1973 року - 1 рік 11 місяців; служби в органах МВС Ровенського облвиконкому з 1 серпня 1973 року по 12 квітня 1976 року - 2 роки 8 місяців 11 днів;періоду роботи народним суддею Корецького районного народного суду Ровенської області з 12 квітня 1976 року по 22 травня 1979 року - 3 роки 1 місяць 10 днів; періоду роботи суддею апеляційного суду Рівненської області з 3 січня 1994 року по 10 жовтня 2012 року - 18 років 9 місяців 7 днів (21 рік 10 місяців 17 днів).

Відповідно до наказу голови апеляційного суду Рівненської області від №9 від 11 березня 2003 року ОСОБА_1 з 21 березня 2003 року набув право на щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 80% заробітної плати.

Порядок нарахування та виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям, які мають право на відставку та продовжують працювати на посаді судді, на час виникнення у ОСОБА_1 права на таке утримання, було врегульовано: статтями 43, 44 Закону України «Про статус суддів» від 15 грудня 1992 року №2862-ХІІ; Указом Президента України №584/95 від 10 липня 1995 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів»; постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (втратила чинність 1 січня 2012 року); Положенням про порядок призначення та виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям та щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України №94 від 25 серпня 2005 року.

Відповідно до вищевказаних норм законодавства визначився стаж роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання в розмірі 80 відсотків заробітної плати.

За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшувався на два відсотки заробітку, але не більше ніж до 90 відсотків заробітку судді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Оскільки позивач, після призначення довічного грошового утримання продовжував працювати на посаді судді апеляційного суду Рівненської області до 10 жовтня 2012 року, то набув право на щомісячне довічне грошове утримання в розмірі 90%.

2 липня 2016 року позивач звернувся з письмовою заявою до УПФУ, в якій просив виплачувати йому щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці в розмірі 90 відсотків від грошової винагороди судді на відповідній посаді з дотриманням всіх законодавчих актів, якими визначене його право, виходячи з розміру останнього підвищення оплати суддів 1 травня поточного року.

В проведенні такого перерахунку відмовлено.

25 серпня 2016 року позивач звернувся із скаргою до начальника ГУ ПФУ, проте в задоволенні його скарги було відмовлено.

Відповідно до рішення Конституційного суду України, щомісячне довічне грошове утримання є особливою формою матеріального забезпечення судді, полягає у гарантованій державою щомісячній грошовій виплаті.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив також з положень рішенням Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 року, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними згідно із вищенаведеним рішенням та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

Також, Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення:

- частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання»;

- абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: «Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку»;

- не підлягає застосуванню положення пункту 5 розділу III «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже судді, стаж роботи яких на момент набрання чинності Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» надавав право на певний розмір щомісячного довічного грошового утримання, із набуттям чинності вказаним законом право на отримання такого грошового утримання не втрачають, та відповідно позивач має право отримувати грошове утримання у відставці в розмірі 90 відсотків заробітної плати судді із урахуванням її стажу роботи.

Такі висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправними дій, зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від 22 грудня 2016 року та ухвалу Житомирського апеляційного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України (підпис) М.І. Мойсюк

Суддя М.І. Мойсюк