Справа № 810/2184/16
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2017-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2017 року № 810/2184/16
Суддя Київського окружного адміністративного суду Щавінський В.Р., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до в/ч ппВ 6250 ( НОМЕР_1 ), третя особа: Міністерство оборони України, Ірпінський міський центр зайнятості, про визнання протиправними дій (бездіяльності) та стягнення коштів невиплаченого грошового утримання, -

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини польова пошта НОМЕР_2 ( НОМЕР_1 ), треті особи - Міністерство оборони України, Ірпінський міській центр зайнятості, з урахуванням заяви про уточнення розміру позовних вимог від 24.01.2017 просить:

- поновити строки звернення до суду щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 233 КЗпП України);

- визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати позивачеві грошового утримання за час його перебування у місці постійної дислокації частини за періоди: з 01.10.2015 по 06.10.2015; 15.02.2016; з 03.03.2016 по 10.03.2016;

- визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати позивачеві грошового утримання за час його хвороби та перебування у лікувальних закладах відповідно до п.37.4 т п.10.1 Інструкції (період хвороби - з 07.10.2015 по 12.02.2016; період знаходження на лікуванні з 16.02.2016 по 02.03.2016);

- визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік;

- визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати позивачеві матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік;

- визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік у неналежному розмірі;

- визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги при звільненні у неналежному розмірі;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти невиплаченого грошового утримання за час перебування у лікувальних закладах за періоди з 07.10.2015 по 12.02.2016; сума до нарахування - 12751,90 грн., до видачі на руки належить 12229,07 грн., з них нараховані та виплачені відповідачем у жовтні та листопаді 2015 року кошти в розмірі (120 + 6) х 2 = 252,00 грн. мають бути відняті від суми коштів, що підлягає стягненню (на руки, відповідно, виплачено 241,68 грн.). Підсумкова сума до нарахування - 12499,90 грн., до виплати - 11987,40 грн.;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти невиплаченого грошового утримання за час перебування у військовій частині та виконання службових обов`язків за періоди: з 28.09.2015 по 06.11.2015; 15.02.2016; з 03.03.2016 по 10.03.2016. Розмір коштів невиплаченого грошового утримання, що підлягає нарахуванню за час перебування у військовій частині та виконання службових обов`язків складає: за період з 01.10.2015 по 06.10.2015 - 702,34 грн., до видачі на руки - 673,54 грн.; за 15.02.2016 - 291,97 грн., до видачі на руки - 291,97 - 7,59-4,38= 280 грн.; з 03.03.2016 до 10.03.2016 - 2185,08 грн., до видачі на руки - 2095,49 грн. Загалом з 01.10.2015 по 06.10.2015, за 15.02.2016 та з 03.03.2016 по 10.03.2016 до нарахування - 702,34 + 291,97 + 2185,08 = 3179,39 грн., до видачі на руки - 3049,03 грн.;

- зобов`язати відповідача провести розрахунок належних йому коштів за 2016 рік з врахуванням змін розмірів грошового забезпечення військовослужбовців у 2016 році, визначених Наказом Міністерства оборони України від 27.01.2016 №44 з наступними змінами;

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти невиплаченої компенсації за невикористану оплачувану відпустку за 2015 рік згідно з наведеними розрахунками (розмір компенсації за невикористану щорічну основну відпустку: до нарахування 2268,00 грн. та до виплати на руки 2175,10 грн.);

- зобов`язати відповідача провести розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до всього періоду військової служби від дня мобілізації станом на дату виключення зі списків частини 10.03.2016, стягнути з відповідача на користь позивача різницю в сумі недонарахованих коштів згідно з наведеними розрахунками (різниця між виплаченою та належною сумою складає 3810,24 1029,24 = 2781,00 грн., до видачі на руки 2666,97 грн.);

- стягнути з відповідача на користь позивача кошти невиплаченої одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік відповідно до наведених розрахунків (розмір коштів, що підлягають нарахуванню в якості одноразової матеріальної допомоги за 2015 рік для вирішення соціально-побутових питань 2268,00 грн., до виплати на руки 2175,10 грн.);

- стягнути з відповідача на користь позивача різницю між виплаченою та належною згідно з чинним законодавством матеріальною допомогою на оздоровлення за 2015 рік відповідно до наведеного розрахунку (різниця до нарахування складає 455,00 грн., до видачі на руки - 455 (1.5% + 2.6%) = 436,35 грн.);

- стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачеві грошову компенсацію, обчислену відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159;

- зобов`язати відповідача провести виплату належних позивачу недоодержаних коштів з урахуванням індексу інфляції;

- стягнути з відповідача на користь позивача недоодержані з вини відповідача як роботодавця кошти - допомогу по безробіттю, через штучне заниження середньоденного доходу, обчисленого для виплати зазначеної допомоги;

- зобов`язати відповідача виплатити позивачу компенсацію за нанесену моральну шкоду в сумі 20000,00 грн.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач вказує, що він, будучи капітаном медичної служби запасу по частковій мобілізації згідно з Указом Президента України, був призваний та проходив військову службу з 05.09.2014 по 10.03.2016. Відповідно до припису начальника УВМА від 02.10.2014 №96 у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 , по закінченню навчання на курсах УВМА, був направлений розпорядженням начальника Генерального штабу Збройних Сил України, де проходив службу на різних посадах.

Зазначає, що на підставі наказів командира військової частини у період з 04.01.2015 по 21.06.2015 та з 22.06.2015 по 27.09.2015 він знаходився у відрядженні та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Вказує, що з 30.09.2015 по 10.03.2016 (дата звільнення з військової служби) ним здійснювалось амбулаторне та стаціонарне лікування у різних військових та цивільних медичних закладах.

Позивач вважає, що відповідач своїми діями та бездіяльністю порушив його права та інтереси, не здійснивши йому виплату належного грошового забезпечення згідно з вимогами діючого законодавства, у зв`язку з чим просить стягнути на його користь недоотримані кошти.

У судових засіданнях позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

У судових засіданнях представник відповідача та третьої особи - Міністерства оборони України, проти позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Позов вважають безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню. Крім цього, вважають, що позивачем пропущено строк звернення до суду з вказаним позовом. Свою правову позицію висловили у письмових запереченнях.

Представник третьої особи - Ірпінського міського центру зайнятості у судових засіданнях позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Письмових пояснень по суті позову не надав.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_2 суду пояснила, що вона була начальником медичної служби у частині, де проходив службу ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 прийшов у частину у жовтні 2014 року. У січні-вересні 2015 року позивач був в.о. начальника медичного пункту. У вересні 2015 року він передав повноваження молодшому сержанту ОСОБА_3 та повернувся до військової частини постійного перебування. Після свого повернення останній звернувся за медичною допомогою та був направлений на лікування. Своє переміщення з одного лікувального закладу до іншого позивач повідомляв їй та командиру роти особисто за допомогою мобільного телефону. Свідку відомо, що позивач звертався за матеріальною допомогою, зокрема, відсилав їй рапорт (на отримання матеріальної допомоги) службою «Нова Пошта». Рапорт з додатками ОСОБА_1 передав їй для подальшої передачі у частину.

При передачі ОСОБА_2 рапорту позивача до відділу кадрів військової частини, реєстрації документу не було. Свідку було не відомо, чи здійснювалась реєстрація рапорту у подальшому.

Також свідок суду повідомила, що після повернення з АТО ОСОБА_1 був ординатором медичної роти.

13.04.2017 у судовому засіданні судом прийнято рішення про подальший розгляд справи у письмовому провадженні.

Заслухавши пояснення позивача, його представника, пояснення представника відповідача, представників третіх осіб, показання свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 , будучи капітаном медичної служби запасу, згідно з Указом Президента України № 607 від 21.07.2014, був призваний та проходив військову службу з 05.09.2014 по 10.03.2016, що підтверджується довідкою №433 від 16.06.2016., виданою Ірпінсько-Бучанським об`єднаним міським військовим комісаріатом Київської області.

Відповідно до розпорядження начальника Генерального штабу Збройних Сил України та припису начальника Української військово-медичної академії від 02.10.2014 №96 у розпорядження командира в/ч НОМЕР_1 , після закінчення навчання на курсах Української військово-медичної академії, позивач був направлений для проходження військової служби. З 03.10.2014 наказом №219 по стройовій частині він був зарахований до списків особового складу та всіх видів забезпечення, та допущеним до тимчасового виконання вакантної посади начальника медичного пункту медичної роти.

Відповідно до Директиви Міністра Оборони України від 13.10.2014 № Д-322/1/36дск, наказом командира в/ч НОМЕР_1 по стройовій частині від 16.10.2014 № 228 у зв`язку із скороченням посади начальника медичного пункту медичної роти, позивача було визначено таким, що 16.10.2014 приступив до здачі справ та посади, цього ж числа здав справи та посаду, виведено за штат частини.

Тим самим наказом від 16.10.2014 позивача було допущено до тимчасового виконання вакантної посади начальника медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи. Згідно з даним наказом, 16.10.2014 капітан медичної служби ОСОБА_1 приступив до прийому справ та посади, та цього ж числа прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

З 01.11.2014 до 11.12.2014 позивач виконував обов`язки начальника медичного пункту зведеного стрілецького загону в/ч НОМЕР_1 у Велико-Бурлукському районі Харківської області.

Відповідно до наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 по стройовій частині від 26.12.2014 №30 позивача як такого, що знаходиться в розпорядженні командира частини та допущеного до тимчасового виконання посади начальника медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, увільнено від займаної посади та визначено таким, що 26.12.2014 приступив до здачі справ та посади, цього ж числа здав справи та посаду.

Цим же наказом 26.12.2014 позивача було допущено до тимчасового виконання вакантної посади начальника приймально-сортувального відділення медичної роти, було визначено вважати, що 26.12.2014 позивач приступив до виконання службових обов`язків за посадою. Встановлено оклад за посадою 970,00 грн. на місяць, шпк «капітан медичної служби» та відповідні надбавки.

На підставі наказів командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 05.01.2015 №2, від 21.07.2015 №160, від 22.07.2015 №161, від 28.09.2015 №211 та на підставі наказів керівника сектору «А» по стройовій частині н.п. Старобільськ від 04.01.2015 №4, від 21.07.2015 №204, від 22.07.2015 №205, від 29.09.2015 №273, у період з 04.01.2015 по 21.06.2015 та з 22.06.2015 по 27.09.2015, позивач знаходився у відрядженні та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей.

Як вбачається з наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 06.02.2015 №12, позивача було призначено начальником медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи НОМЕР_3 окремої механізованої бригади Оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 », ВОС - 9010103.

Відповідно до зазначеного вище наказу першого заступника Міністра оборони України (по особовому складу) від 06.02.2015 №12, наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 25.02.2015 №45, позивача визначено таким, що з 25.02.2015 приступив до виконання службових обов`язків за посадою начальник медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи з посадовим окладом 850,00 грн. на місяць, шпк «старший лейтенант медичної служби».

Відповідно до спільної Директиви Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України від 26.05.2015 № Д-322/1/17дск від 26.05.2015, наказом командира військової частини НОМЕР_4 (по стройовій частині) від 01.08.2015 №169, ОСОБА_1 , начальника медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, посада якого скоротилась, з 01.08.2015 було призначено в розпорядження командира військової частини, та з 01.08.2015 було допущено до тимчасового виконання вакантної посади ординатора медичного відділення медичної роти. Визначено вважати таким, що з 01.08.2015 справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за вказаною посадою з посадовим окладом 840,00 грн. на місяць, шпк «старший лейтенант медичної служби».

Президент України Указом від 21.07.2014 №607 "Про часткову мобілізацію" постановив (п.1) провести у липні - вересні 2015 року звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період.

Відповідно до п. 1 Указу Президента України від 12.06.2015 №328/2015 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 № 607 «Про часткову мобілізацію» (зі змінами)», наказом Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (по особовому складу) від 27.08.2015 №75, нижчепойменованих осіб офіцерського складу 92 окремої механізованої бригади звільнено з військової служби у запас у т.ч. 98. Капітана медичної служби ОСОБА_1 , начальника медичного пункту гаубичного самохідно- артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи.

Суд звертає увагу, що у даному наказі капітана медичної служби ОСОБА_1 визначено не призначеним в розпорядження командира військової частини та допущеним до тимчасового виконання вакантної посади ординатора медичного відділення медичної роти, а начальником медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону.
27.09.2015 у неділю, відповідно до наказу командира в/ч пп НОМЕР_2 №211 по стройовій частині від 28.09.2015 по сектору «А» , позивач вибув з сектора «А» зони проведення АТО та прибув ввечері до місця постійної дислокації військової частини НОМЕР_4 ( АДРЕСА_1 ), розмістився на відпочинок, а вже 28.09.2015 зі скаргами на головний біль, вестибулярні порушення, запаморочення, періодичні погіршення зору та головний біль, а також біль у ділянці розширених підшкірних вен правої нижньої кінцівки, звернувся до чергового фельдшера, що підтверджується записом у медичній книжці (форма №1).

З Журналу реєстрації прийому амбулаторних пацієнтів медичної роти (запис № 11886) позивачу було рекомендовано дообстеження у в/ч НОМЕР_5 (м. Харків).

З 28.09.2015 позивач приступив до виконання обов`язків за посадою ординатора медичного відділення медичної роти, до якої був тимчасово допущеним наказом командира, знаходячись у його розпорядженні. Також, 28 та 29 вересня 2015 року, прибувши до місця постійної дислокації, позивач здав особисту зброю, що підтверджується записом від 28.09.2015 у посвідченні офіцера Серія УК № 194533 розділ 11, та речове майно, яке належало до здачі.

30.09.2015 позивач повторно звернувся до медичної роти в/ч НОМЕР_4 для оновлення та уточнення направлення його до в/ч НОМЕР_6 (м. Харків) для подальшого дообстеження та лікування, що підтверджується записом у медичній книжці (форма №1) лікаря - капітана медичної служби ОСОБА_4 та в Журналі реєстрації прийому амбулаторних пацієнтів медичної роти (запис № 11959). Позивачу рекомендовано дообстеження у в/ч НОМЕР_6 (м. Харків).

З 30.09.2015 по 06.10.2015 позивач проходив дообстеження у в/ч НОМЕР_6 амбулаторно, а 07.10.2015 за направленням в/ч ппВ 6250 був госпіталізований у стаціонар в/ч НОМЕР_5 (Військово - медичний клінічний Центр Північного регіону), де перебував на лікуванні по 19.10.2015, що підтверджується Перевідним епікризом №12116.

Відповідно до направлення, 19.10.2015 позивач вибув з в/ч НОМЕР_6 та того ж дня прибув до військового госпіталю м. Ірпінь (в/ч НОМЕР_7 ) на лікування. У в/ч НОМЕР_7 (Ірпінському військовому госпіталі) він знаходився на лікуванні в хірургічному відділенні з 19.10.2015 по 06.11.2015 включно. За рішенням ВЛК від 05.11.2015, на підставі ст. 44 графи III Розкладу хвороб, був переведений для продовження лікування до Клінічної лікарні «Феофанія» Державного управління справами, що підтверджується Перевідним епікризом № 5963/1359, виданим в/ч НОМЕР_7 ).

У період з 06.11.2015 по 17.12.2015 позивач перебував на стаціонарному лікуванні у Клінічній лікарні «Феофанія» ДУС, що підтверджується Випискою з медичної карти № 4714/2.

Відповідно до рекомендацій спеціалістів в/ч НОМЕР_7 , після виписки з Клінічної лікарні «Феофанія» ДУС, позивач повернувся для продовження лікування у ІНФОРМАЦІЯ_3 (в/ч НОМЕР_7 ), та в період з 18.12.2015 по 13.01.2016 перебував на лікуванні у неврологічному відділенні вказаного закладу.

Надалі, за рішенням ВЛК, на підставі ст. 44 графи III Розкладу хвороб, як такий, що потребує продовження лікування у порядку реабілітації, позивач був направлений у Центр медичної реабілітації та санаторного лікування МО України «Пуща-Водиця» на 21 календарний день з подальшим поверненням у в/ч НОМЕР_7 , що підтверджується Перевідним епікризом №7231 в/ч НОМЕР_7 . Кінцева дата перебування у цей період на лікуванні у в/ч НОМЕР_7 підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №595, виданою в/ч НОМЕР_7 .

У період з 13.01.2016 до 02.02.2016 позивач перебував на лікуванні у Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця», що підтверджується Виписним епікризом та Довідкою вказаного закладу.

Відповідно до рекомендацій адміністрації в/ч НОМЕР_7 , після закінчення проходження санаторно-курортного лікування у Центрі медичної реабілітації та санаторного лікування «Пуща-Водиця», позивач 02.02.2016 повернувся до в/ч НОМЕР_7 (Ірпінський військовий госпіталь), де перебував на стаціонарному лікуванні до 12.02.2016; звідки за випискою з належно оформленими документами був направлений під нагляд лікаря в/ч пп НОМЕР_2 з рекомендацією направити на ВЛК з метою визначення придатності до військової служби за територіальним принципом. Дані обставини підтверджуються Випискою з медичної карти стаціонарного хворого №595, виданою в/ч НОМЕР_7 .

15.02.2016 за погодженням з командуванням бригади медичної служби та відповідно до виданих проїзних документів, позивач прибув до в/ч пп НОМЕР_2 , після чого, згідно з рапортом на ім`я командира в/ч НОМЕР_4 , направлений до ВМКЦ ПнР (в/ч НОМЕР_6 ) для проходження ВЛК з метою визначення ступеню придатності до військової служби. Факт направлення на ВЛК командуванням частини підтверджується направленням на медичний огляд від 15.02.2016 №18/604, медичною та службовою характеристиками, що містяться у медичній карті стаціонарного хворого №15260.

З виписки медичної карти стаціонарного хворого №15260 вбачається, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні у відділенні судинної хірургії Військово-медичного клінічного Центру північного регіону з 16.02.2016 по 02.03.2016.

02.03.2016 по виписці зі стаціонару в/ч НОМЕР_6 , позивач прибув до в/ч пп НОМЕР_2 , де знаходився в очікуванні свідоцтва про хворобу у розташуванні медичної роти, виконував функції відповідно до посади, до тимчасового виконання котрої був допущеним (ординатора медичного відділення медичної роти), брав участь у наданні медичної допомоги військовослужбовцям, в якості старшого санітарної машини супроводжував військовослужбовців в/ч ппВ6250 з метою проведення консультацій та госпіталізації в інші лікувальні заклади - в/ч НОМЕР_5 , Чугуєвську ЦРЛ та ін.

10.03.2016 позивачем подано рапорт про виведення зі списків військової частини.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 10.03.2016 №54, військовослужбовця за призовом, капітана медичної служби ОСОБА_1 , колишнього начальника медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону бригадної артилерійської групи, звільненого за наказом командира військової частини НОМЕР_8 (по особовому складу) від 27.08.2015 №75 з військової служби у запас відповідно до Указу Президента України від 12.06.2015 №328/2015 «Про звільнення з військової служби військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 21.07.2014 №607 «Про часткову мобілізацію» (зі змінами), з 10.03.2016 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Ірпінського МВК Київської області.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.65 Конституції України громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правовідносини з питань проходження (звільнення) з військової служби регулюються Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 М2232-ХІІ (далі - Закон №2232-ХП), Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», від 20.12.1991 №2011-ХІІ (далі - Закон №2011-XII), Статутом внутрішньої служби Збройних сил України, затвердженим Законом України від 24.03.1999 №548-ХІV.

Щодо тверджень представника відповідача та представника третьої особи (Міністерства оборони України) про пропуск позивачем строків звернення з даним позовом, суд зазначає наступне.
Як вбачається з позовної заяви, позивачем заявлені вимоги про стягнення коштів, які, на його думку, відповідач протиправно йому не виплатив. При цьому, останні виплати на банківську картку позивача були здійснені 14.03.2016, тобто з цього дня позивач дізнався про порушення свого права.

Відповідно до статті 99 КАС України встановлено строки для звернення до суду. Зокрема, згідно з частиною третьою статті 99 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Для звернення до адміністративного суду щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів, встановлюється місячний строк.

Відповідно до статті 99 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановлюється ухвала.

Згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Суд вважає, що позивачем строк звернення до суду не пропущено, оскільки під час розв`язання публічно-правових спорів про стягнення на користь осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, заробітної плати (суддівської винагороди, грошового забезпечення тощо) у разі порушення законодавства про оплату праці потрібно застосовувати положення частини другої статті 233 КЗпП України. Тобто строки звернення до суду у цій категорії спорів не застосовуються.

Аналогічної правової позиції дотримується Конституційний Суд України, зокрема у справі № 1-18/2013 від 15.10.2013, зазначивши у резолютивній частині: «в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 КЗпП України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем».

Щодо вимог позивача визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати йому грошового утримання за час його перебування у місці постійної дислокації частини за періоди: з 01.10.2015 по 06.10.2015; 15.02.2016; з 03.03.2016 по 10.03.2016 та визнання протиправними дії (бездіяльності) відповідача щодо невиплати йому грошового утримання за час його хвороби та перебування у лікувальних закладах відповідно до п.37.4 т п.10.1 Інструкції (період хвороби - з 07.10.2015 по 12.02.2016), суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Указу Президента України від 12.06.2015 №328/2015 «Про звільнення військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента від 21.07.2014 № 607 «Про часткову мобілізацію», повинні бути звільнені з військової служби протягом липня - вересня 2015 року, тобто станом на 01.10.2015. У тому числі і ОСОБА_1 .

Однак, як стверджує сам позивач і сторонами по справі не заперечується, 30.09.2015 позивач повторно звернувся до медичної роти в/ч пп НОМЕР_2 для направлення його до в/ч НОМЕР_5 для подальшого дообстеження та лікування, що підтверджується відповідним записом лікаря - капітана медичної служби ОСОБА_4 у медичній книжці (форма №1) та в Журналі реєстрації прийому амбулаторних пацієнтів медичної роти (запис № 11959), внаслідок чого позивачу було рекомендовано дообстеження у в/ч НОМЕР_6 (м. Харків).

З 30.09.2015 по 06.10.2015 позивач проходив дообстеження у в/ч НОМЕР_6 амбулаторно, а з 07.10.2015 по 19.10.2015 перебував на стаціонарному лікуванні в/ч НОМЕР_5 (Військово-медичний клінічний Центр Північного регіону) за направленням в/ч НОМЕР_4 , що підтверджується Перевідним епікризом №12116.

Оскільки позивач перебував на стаціонарному лікуванні у медичній установі та не виявив бажання продовжувати військову службу відповідно до пункту 1 Указу Президента України від 12.06.2015 №328/2015, згідно з пунктом 9.1 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 (далі - Інструкція), військовослужбовцю виплачувались: оклад за військовим званням в сумі 120,00 грн. та надбавка за вислугу років (5%) в сумі 6,00 грн.

Відповідно до Указу Президента України від 12.06.2015 № 328/2015, на підставі наказу Командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_2 » від 27.08.2015 №75 військовослужбовець ОСОБА_1 був звільнений з військової служби.

Пунктом 9.1 Інструкції №260 визначено, що у разі скорочення штатної посади військовослужбовця йому протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, тобто з 01.08.2016 по 01.10.2016. Після закінчення двох місяців грошове забезпечення військовослужбовцям виплачується тільки за рішенням Міністра оборони України.

Судом встановлено, що грошове забезпечення ОСОБА_1 виплачено в повному обсязі з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення по 30.09.2015 включно. З 01.10.2015 право на отримання посадового окладу та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення позивачем було втрачено, і починаючи з 01.10.2015 по 30.11.2015 виплачувались оклад за військовим званням в сумі 120,00 грн. та надбавка за вислугу років (5%) в сумі 6,00 грн.

За таких обставин суд вважає, що вказані вимоги позивача задоволенню не підлягають. Так само не підлягають задоволенню похідні від них вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача кошти невиплаченого грошового утримання за час перебування у військовій частині та виконання службових обов`язків за періоди: з 28.09.2015 по 06.11.2015; 15.02.2016; з 03.03.2016 по 10.03.2016, а також стягнення з відповідача на користь позивача кошти невиплаченого грошового утримання за час перебування у лікувальних закладах за періоди з 07.10.2015 по 12.02.2016.

Щодо вимог про визнання протиправними дії (бездіяльності) відповідача щодо невиплати позивачеві грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 р. та стягнення з відповідача на користь позивача коштів невиплаченої компенсації за невикористану оплачувану відпустку за 2015 рік, суд зазначає наступне.
На підставі ст.12 Закону №2011-XII військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. Відтак, право на одержання винагороди за працю захищається законом, зокрема Конституцією України.

Відповідно до п.1, п.2 ст. 101 Закону №2011-XII військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.

Щорічна основна відпустка надається протягом календарного року.

Також, відповідно до абз.1 та 2 п.20 ст.101 Закону №2011-ХІІ, військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому, якщо тривалість відпустки таких військовослужбовців становить більш як 10 календарних днів, їм оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки в межах України у порядку, встановленому пунктом 14 цієї статті.

У рік звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, у разі невикористання ними щорічної основної відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки.

Отже, у разі звільнення військовослужбовця, який проходить військову службу за мобілізацією передбачена виплата компенсації щодо всіх невикористаних днів щорічної основної відпустки.

Твердження відповідача про те, що відповідно до п. 37.9 Інструкції №260 при звільненні з військової служби військовослужбовець може отримати грошову компенсацію за невикористану відпустку тільки за рік, в якому він звільняється з військової служби. Тобто грошова компенсація за невикористану відпустку за 2015 рік при звільненні ОСОБА_1 в 2016 році не виплачується, суд вважає необґрунтованим, оскільки воно не передбачено ні законом, ні самою Інструкцією №260.

За таких обставин суд вважає, що вимога позивача про визнання протиправними дії (бездіяльності) відповідача щодо невиплати йому грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік, а також вимога про стягнення з відповідача на користь позивача коштів невиплаченої компенсації за невикористану оплачувану основну відпустку за 2015 рік у розмірі 2268,00 грн. підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік у неналежному розмірі, а також вимоги стягнути з відповідача на його користь різницю між виплаченою та належною згідно з чинним законодавством матеріальною допомогою на оздоровлення за 2015 рік, суд зазначає наступне.

Як вбачається з наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 від 10.07.2015 №152 військовослужбовцю за призовом, капітану медичної служби ОСОБА_1 , начальнику медичного пункту гаубичного самохідно-артилерійського дивізіону, на підставі наказу Міністра оборони України від 21.08.2015 №559 виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення в сумі 2076,00 грн. Позивач вважає, що відповідач протиправно недоплатив йому 355,00 грн. одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік.

Згідно з п.30.1. Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.

Згідно з п.30.3. Інструкції №260 розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Як вбачається з довідки про додаткові види грошового забезпечення від 10.03.2016 №10/233, виданої ВЧ НОМЕР_2 , грошове забезпечення позивача у липні 2016 року становило: посадовий оклад 790,00 грн., оклад за військовим званням - 120,00 грн., надбавка за виконання особливо важливих завдань 100% - 910,00 грн., премія 90% від посадового окладу (п.п. 2 п.5 Постанови Кабінету Міністрів України №1294) - 711,00 грн.

Отже, загальний розмір грошової допомоги для оздоровлення має становити: 790,00 грн. +120,00 грн. + 910,00 грн. + 711,00 грн. = 2531,00 грн.

Як зазначає представник відповідача у своїх запереченнях, грошова допомога на оздоровлення позивачу була розрахована із розміру 50% надбавки за виконання особливо важливих завдань, хоча позивачу вказана надбавка згідно з довідкою про додаткові види грошового забезпечення від 10.03.2016 №10/233, виданої ВЧ НОМЕР_2 , виплачувалась у розмірі 100%, що становить 910,00 грн.

У той же час, відповідачем не було обґрунтовано на підставі чого ним при визначенні розміру грошової допомоги для оздоровлення враховувалась надбавка у розмірі 50%, а не 100%.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем допомога на оздоровлення була сплачена частково у розмірі 2076,00 грн., то на його користь слід стягнути неодоотриману суму допомоги на оздоровлення у розмірі 455,00 грн.

За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача про визнання протиправними дії (бездіяльності) відповідача щодо виплати одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік у неналежному розмірі та про стягнення з відповідача на його користь різницю між виплаченою та належною згідно з чинним законодавством матеріальною допомогою на оздоровлення за 2015 рік підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо невиплати йому матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2015 рік та вимоги стягнути з відповідача на його користь кошти невиплаченої одноразової матеріальної допомоги для вирішення соціально - побутових питань за 2015 рік відповідно до наведених розрахунків, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 33.1, п. 33.2, п.33.3 Інструкції №260 особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять службу за контрактом, для вирішення соціально-побутових питань один раз на рік надається матеріальна допомога в розмірі, що не перевищує їх місячного грошового забезпечення.

Матеріальна допомога надається військовослужбовцям за їх заявою за місцем штатної служби на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому розміру допомоги.

Розмір матеріальної допомоги установлюється за рішенням Міністра оборони України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Міністерства оборони України.

До місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються посадові оклади, оклади за військовими званнями та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно із законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.

Під час виплати зазначеної допомоги військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні, та тим, які на день підписання наказу про надання цієї допомоги звільнені від посад, до місячного грошового забезпечення, з якого визначається матеріальна допомога, включаються оклад за військовим званням, посадовий оклад та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення) з урахуванням зміни вислуги років та норм грошового забезпечення, які отримували військовослужбовці за останніми штатними посадами, що ними займалися.

Як стверджує позивач, у грудні 2015 року під час перебування ним на лікуванні в іншому населеному пункті, він переслав керівнику медичної служби частини ОСОБА_5 службою доставки «Нова Пошта» свій рапорт для надання йому матеріальної допомоги.

Судом встановлено, що вказаний рапорт був дійсно надісланий ОСОБА_5 , яка доставила його у військову частину. Про реєстрацію вказаного рапорту їй невідомо. Водночас, жодних доказів, що вказаний рапорт був зареєстрований у суду немає, а отже доказів надання рапортів щодо отримання матеріальної допомоги за 2015 рік суду не надано, а тому вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача визнати протиправними дії (бездіяльність) відповідача щодо виплати йому одноразової грошової допомоги при звільненні у неналежному розмірі та зобов`язання відповідача провести розрахунок одноразової грошової допомоги при звільненні відповідно до всього періоду військової служби від дня мобілізації станом на дату виключення із списків частини - 10.03.2016, стягнення з відповідача на його користь різниці в сумі недонарахованих коштів, суд зазначає наступне.
Відповідно до пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460, військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією та звільняються із служби після прийняття рішення про демобілізацію (крім військовослужбовців строкової військової служби) (далі - військовослужбовці), виплачується одноразова грошова допомога (далі - допомога) в розмірі 4 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби, але не менш як 25 відсотків місячного грошового забезпечення.

Згідно з пунктом 4 Порядку допомога виплачується з розрахунку місячного грошового забезпечення (без урахування винагород), на яке має право військовослужбовець на день звільнення.

Як вбачається з Довідки військової частини пп НОМЕР_2 від 11.08.2016, позивачу вихідна допомога була виплачена у розмірі 1029,24 грн.

Відповідно до наказу командира військової частини пп НОМЕР_2 №54 від 10.03.2016 позивача виключено зі списків особового складу та виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 17.09.2014 №460 за 12 календарних місяців.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону №2232-ХІІ закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Отже, останнім днем служби позивача є 10.03.2016 (день виключення зі списків частини), відповідно, вихідна допомога йому має бути нарахована за весь період служби з 05.09.2014 по 10.03.2016.

За таких обставин суд вважає, що відповідачем протиправно нарахована позивачу вихідна допомога при звільненні лише за 12 місяців служби, і поновити порушене право позивача слід зобов`язавши відповідача перерахувати і виплатити позивачу вихідну допомогу при звільненні за весь період служби з 05.09.2014 по 10.03.2016.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача провести розрахунок належних йому коштів за 2016 рік з врахуванням змін розмірів грошового забезпечення військовослужбовців у 2016 році, визначених наказом Міністерства оборони України від 27.01.2016 №44, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено обов`язок доказування відповідачем правомірності своїх дій у разі заперечення проти адміністративного позову. Проте, виходячи з принципу змагальності сторін, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Крім того, згідно зі ст. 106 КАС України у позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог, у разі стягнення з відповідача - суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю, і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Відповідно до ч. 2 ст. 106 КАС України на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а вразі неможливості зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин подання таких доказів.

Враховуючи вищевикладене, у зв`язку з тим, що з 01.10.2015 право на отримання посадового окладу та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення ОСОБА_1 втрачено відповідно до п. 9.1 Інструкції № 260, позивачем не наведено обґрунтованих доказів необхідності проведення перерахунку грошового утримання за 2016 рік, тому у задоволенні вказаних вимог слід відмовити.

Так само не підлягають задоволенню похідні від них вимоги щодо: стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку; зобов`язання відповідача провести виплату належних йому недоодержаних коштів з урахуванням індексу інфляції; стягнення з відповідача на користь позивача коштів, які недоодержані позивачем як допомога по безробіттю з вини відповідача як роботодавця через штучне заниження середньоденного доходу, обчисленого для виплати означеної допомоги.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача виплатити позивачеві грошову компенсацію, обчислену відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, суд зазначає наступне.
Відповідно до п.3 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру:

- пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат);

- соціальні виплати (допомога сім`ям з дітьми, державна соціальна допомога інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам, допомога по безробіттю, матеріальна допомога у період професійної підготовки, перепідготовки або підвищення кваліфікації безробітного, матеріальна допомога по безробіттю, допомога по тимчасовій непрацездатності (включаючи догляд за хворою дитиною), допомога по вагітності та пологах, щомісячна грошова сума в разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку потерпілого внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання, допомога дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності, тощо);

- стипендії;

- заробітна плата (грошове забезпечення).

Під час розгляду справи судом не встановлено фактів протиправної невиплати позивачеві коштів, які не мають разового характеру, тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

Щодо вимоги позивача зобов`язати відповідача виплатити йому компенсацію за нанесену моральну шкоду в сумі 20000,00 грн., суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно зі статтею 106 Кодексу адміністративного судочинства України, у позовній заяві зазначаються: зміст позовних вимог, у разі стягнення з відповідача суб`єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, завданої його незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю, і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів. Частиною 2 статті 106 КАС України передбачено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин подання таких доказів.

Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова Пленуму), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

У пункті 5 Постанови Пленуму зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у принижені честі, гідності, престижу або ділової репутації моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуального), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Таким чином, зі змісту позовної заяви не встановлено, а з доводів позивача не зрозуміло, які дії відповідача він вважає протиправними, які саме моральні страждання зазнав позивач, та в чому саме полягає нанесена йому моральна шкода.

Відповідно до пункту 9 Постанови Пленуму розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В адміністративному позові ОСОБА_1 не наводить жодних доказів, що підтверджують протиправність дій відповідачів, відсутні докази, які обґрунтовують спричинення матеріальної шкоди та документи, що підтверджують розмір моральної шкоди, зазначеної позивачем, тому у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 11, 14, 69, 70, 71, 86, 99, 158-163, 167, 254 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в:
1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористану відпустку за 2015 рік.

3. Стягнути з військової частини польова пошта НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 невиплачену компенсацію за невикористану оплачувану основну відпустку за 2015 рік у розмірі 2268,00 грн.

4. Визнати протиправними дії військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги на оздоровлення за 2015 рік у неналежному розмірі.

5. Стягнути з військової частини польова пошта НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 різницю між виплаченою та належною згідно з чинним законодавством матеріальною допомогою на оздоровлення за 2015 рік у розмірі 455,00 грн.

6. Визнати протиправними дії військової частини польова пошта НОМЕР_2 щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги при звільненні у неналежному розмірі.

7. Зобов`язати військову частину польова пошта НОМЕР_2 провести розрахунок та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу при звільненні відповідно до всього періоду військової служби з 05.09.2014 по дату виключення зі списків частини 10.03.2016.

8. У решті позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щавінський В.Р.