Справа № 127/5499/17
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/5499/17

Головуючий у 1-й інстанції: Король О.П.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

18 травня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюка Р.В. ,

за участю:секретаря судового засідання: ОСОБА_2

позивача: ОСОБА_3

представника позивача: ОСОБА_4

представника відповідача: Никонюка Олега Валерійовича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради, виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання протиправними та скасування постанов адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради та виконавчого комітету Вінницької міської ради про визнання протиправними та скасування постанов адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2017 року позовну заяву залишено без розгляду, у зв'язку з пропуском строків звернення до суду.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати це рішення і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неповне з'ясування обставин справи.

У судовому засіданні позивач та її представник підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити.

Представник відповідачів заперечував щодо задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу варто залишити без задоволення із таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Постановами адміністративної комісії при виконавчому комітеті Вінницької міської ради № 1399 від 25 грудня 2015 року, № 72 від 26 січня 2016 року та № 222 від 26 лютого 2016 року ОСОБА_3 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу розміром по 1360 грн. за вчинення кожного адміністративного правопорушення, передбачених ст. 152 КУпАП.

Вважаючи вказані постанови протиправними, позивач 15 березня 2017 року оскаржила їх у судовому порядку.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що цей адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду. При цьому позивачем не наведено достатніх підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Питання щодо строків звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав врегульовані положеннями статті 99 КАС України.

За приписами частини 1 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Отже, чинним процесуальним Законом обмежено право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів певним строком. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно правових відносинах.

За правилами частини 3 статті 99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Так, відповідно до статті 289 КУпАП, скаргу на постанову по справі про адміністративне правопорушення може бути подано протягом десяти днів з дня винесення постанови, а щодо постанов по справі про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, у тому числі зафіксовані в автоматичному режимі, - протягом десяти днів з дня вручення такої постанови. У разі пропуску зазначеного строку з поважних причин цей строк за заявою особи, щодо якої винесено постанову, може бути поновлено органом (посадовою особою), правомочним розглядати скаргу.

Таким чином, аналіз вищезазначених правових норм дає суду підстави для висновку, що для звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав, свобод та інтересів встановлені загальні та спеціальні строки, які покликані дисциплінувати учасників процесу.

Для оскарження постанов у справах про адміністративні правопорушення передбачено спеціальний 10-денний строк, який обчислюється з дня винесення постанови. При цьому слід врахувати, що пропуск такого строку не є безумовною підставою для залишення адміністративного позову без розгляду, оскільки за наявності поважних причин його пропуску такий строк може бути поновлено.

Питання стосовно доступу особи до правосуддя неодноразово було предметом судового розгляду Європейського суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду як джерело права.

Згідно з частиною 2 статті 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

За частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленого законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішенні від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Великої Британії", Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід'ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду.

Строк звернення до адміністративного суду за своєю сутністю є аналогом строку позовної давності, який застосовується для цілей цивільного і господарського судочинства.

Показовою в питанні застосування позовної давності в контексті статті 6 конвенції є справа «Grafescolo S.R.L. проти Молдови», де суд зазначив, що дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов'язане з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням і погрозам звернення до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

Також Європейський суд з прав людини наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п. 570 рішення від 20.09.2011 № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22.10.1996 №№ 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Отже, однією з вимог дотримання статті 6 Конвенції є обґрунтованість судового рішення, що до речі, передбачено й національним законодавством (статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України). Із цього слідує, що суди не повинні ігнорувати наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку на звернення до суду і належним чином обґрунтовувати причини її незастосування.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені статтею 100 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з частиною 1 якої адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Частиною першою статті 102 КАС України встановлено, що пропущений з поважних причин процесуальний строк, визначених законом, може бути поновлений, а процесуальний строк, встановлений судом, - продовжений судом за клопотанням особи, яка бере участь у справі.

Разом з тим невмотивоване задоволення клопотання апелянта про поновленння пропущеного строку звернення до суду, утворить дискримінаційне становище по відношенню до інших суб'єктів звернення до судового захисту, в тому числі фізичних та юридичних осіб, а також поновлення строку на звернення до суду без наявності будь-яких причин було б порушенням закону.

Таким чином, вирішуючи питання щодо наявності підстав для поновлення строку звернення до адміністративного суду, суд має виходити з того, що поважними причинами пропуску строку на звернення до суду можуть бути визнані лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, тобто пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що повинно бути підтверджено належними доказами.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалося ОСОБА_3, про існування оскаржуваних постанов вона дізналася 29 липня 2016 року, а відтак десятиденний термін на їх оскарження закінчився 10 серпня 2016 року, однак з даним позовом вона звернулася до суду лише 15 березня 2017 року.

Як видно з клопотання ОСОБА_3 про поновлення строку звернення до суду, воно мотивоване важким загальним станом останньої, а саме: вона є особою похилого віку та постійно хворіє, має ІІ групу інвалідності, часто перебуває на лікуванні та знаходиться під наглядом у лікаря, що перешкоджає їй повністю усвідомлювати свої права й користуватися ними в повному обсязі. Також позивач посилається на те, що була позбавлена можливості отримати безоплатну правову допомогу.

Судом апеляційної інстанції під час розгляду справи досліджені докази надані на підтвердження вищевказаної обставини представником позивача, а саме: довідку про стан здоров'я від 12.06.2016 року, консультативний висновок спеціаліста від 11.03.2016 року та довідку головного лікаря за № 01-2/395 від 10.03.2017 року, які видані КЗ "Центр певинної медико-санітарної допомоги № 2", а також довідку до акта МСЕК Серія 12 ААА №579835, із яких встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, інвалід ІІ групи загального захворювання, знаходиться на диспансерному обліку з 2013 року. Діагноз: ІЗС. Стабільна стенокардія напруги Ш ф.к. Дифузний кардіосклероз. Аортосклероз. Склероз аортального клапану. Гіпертонічна хвороба Ш ст. Ш ф.к. Гіпертензивне серце. Гіпертонічна ангіопатія сітківки СН ПА Ш ф.к. Початкові катаракти обох очей. Розповсюджений остеохондроз хребта з больбовим на м'язово-тонічним синдромом. Двобічний коксартроз ПФС П-Ш ст.ДЦЕ Ш ступеня змішаного генезу.

При цьому в довідках вказано, що ОСОБА_3 отримує не стаціонарне, а амбулаторне лікування, відомості ж щодо режиму лікування захворювання, спричинених ним перешкод для пересування, необхідності перебувати постійно у лікувальному закладі, неможливості покидати житло тощо, відсутні.

Відповідно до законодавчого визначення, амбулаторне лікування передбачає таку організацію медичної допомоги хворим, яка проводиться вдома чи при відвідуванні особисто хворими лікувального закладу (на відміну від стаціонарного лікування, яке здійснюється із поміщенням пацієнта до лікарні).

Слід зазначити, що надані суду медичні документи про стан здоров'я ОСОБА_3 не містять інформації про те, що в результаті набутого захворювання, вона не здатна в повному обсязі усвідомлювати свої права і обов'язки.

Окрім того, на виконання ухвали Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13 квітня 2017 року представником відповідачів надано інформацію, з якої зокрема встановлено, що ОСОБА_3 21.06.2016 року, 23.06.2016 року, 04.07.2016 року, 11.07.2016 року, 18.07.2016 року, 29.07.2016 року, 08.08.2016 року, 08.08.2016 року, 11.08.2016 року, 15.08.2016 року, 18.08.2016 року, 25.08.2016 року та 12.12.2016 року подавала до виконавчих органів Вінницької міської ради скарги на посадових осіб адміністративної комісії та письмові звернення щодо скасування, винесених відносно неї постанов, а також була присутня на шести особистих прийомах заступника голови Вінницької міської ради та директора департаменту правової політики та якості Вінницької міської ради, що свідчить про те, що вона мала фізичну можливість оскаржити спірні рішення та усвідомлювала своє право на їх оскарження.

Таким чином, факт отримання групи інвалідності та перебування позивача на амбулаторному лікуванні не є безумовною обставиною, яка позбавляла її можливості звернутися до суду у встановлений ч.3 ст.99 КАС України строк.

Стосовно посилань позивача, як на поважність пропуску строку звернення до суду на те, що вона є юридично необізнаною, в зв'язку з чим двічі зверталась до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, однак отримала відмову в наданні такої допомоги, оскільки вона не входить до кола малозабезпечних осіб, відповідно до п.1 ч.1 ст.14 Закону України "Про безоплатну правову допомогу", колегія суддів вказує на таке.

На вимогу апеляційного суду, з метою з'ясування тієї обставини, чи зверталася ОСОБА_3 за безоплатною вторинною правовою допомогою, представником позивача ОСОБА_4 направлено до Вінницького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги відповідних запит.

Листом № 234/02-07 від 16.05.2017 року Вінницьким місцевим центром з надання безоплатної вторинної правової допомоги надано відповідь, у якій зазначено, що 20 травня 2016 року ОСОБА_3 зверталася до Вінницького МЦ за наданням їй безоплатної первинної правової допомоги у вигляді консультації та роз'яснення щодо питання про порядок оскарження постанови суду про притягнення до адміністративної відповідальності. Станом на 17.05.2017 року громадянка ОСОБА_3 з питання надання їй безоплатної вторинної правової допомоги до МЦ не зверталась.

Отже, обставини, на які позивач посилається як на підстави для поновлення строку звернення до суду, не були підтверджені під час розгляду справи.

При цьому колегія суддів вважає безпідставними посилання апелянта на ухвалу Вінницького міського суду від 02 березня 2017 року по справі № 127/1314/17, якою їй поновлено строк звернення до суду, яку на підставу для скасування ухвали Вінницького міського суду від 17 березня 2017 року, оскільки справа № 127/1314/17 стосується інших правовідносин, які не є предметом розгляду по даній справі, а тому в цьому випадку, суд апеляційної інстанції не може надавати їм юридичну оцінку.

Виходячи з наведеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності обставин, що перешкоджали їй звернутись до суду в межах строку, визначеного КАС України та КУпАП, та становили об'єктивно непереборні перешкоди, які пов'язані з дійсними істотними труднощами у реалізації права на оскарження спірних рішень відповідача.

Суд також не розцінює як підставу для поновлення строку звернення до суду намагання позивача врегулювати спір шляхом написання скарг та заяв до Вінницької міської ради, зважаючи на таке.

Так, статтею 55 Конституції України кожній людині гарантовано право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових осіб і службових осіб, а тому суд не повинен відмовляти особі в прийнятті чи розгляді скарги з підстав, передбачених законом, який це право обмежує.

Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 1 листопада 1996 року "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", з урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (ст.124 Конституції), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Суд не вправі відмовити особі в прийнятті позовної заяви чи скарги лише з тієї підстави, що її вимоги можуть бути розглянуті в передбаченому законом досудовому порядку.

Таким чином, обрання ОСОБА_3 такого способу захисту своїх прав, як подання скарги у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі), не виключало для неї можливості скористатись правом звернення до суду.

Отже, зважаючи на те, що позивачкою не надано доказів на підтвердження того, що існували певні об'єктивні перешкоди для звернення до адміністративного суду у встановлений ст. 289 КУпАП строк, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного та обгрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування ухвали суду першої інстанції немає.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 199 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 17 березня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 25 травня 2017 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Мельник-Томенко Ж. М. Ватаманюк Р.В.