Справа № 826/26910/15
Суддя: Мацедонська В.Е.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Мацедонська В.Е.
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мацедонської В.Е.,

суддів Лічевецького І.О., Мельничука В.П.,

при секретарі Горяіновій Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора), третя особа: Голосіївське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві в особі комісії з припинення (ліквідатора) про зобов'язання поновити на роботі та стягнення середньомісячного заробітку,-

в с т а н о в и в:

Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 грудня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора), третя особа: Голосіївське районне управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві в особі комісії з припинення (ліквідатора) про зобов'язання поновити на роботі та стягнення середньомісячного заробітку відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що з позивачем не було проведено повного розрахунку, його не було персонально повідомлено про майбутнє звільнення та він продовжував працювати після видання наказу про його звільнення, а також зазначає, що його було звільнено незаконно.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, що з'явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що з 18 листопада 2011 року позивач проходив службу в органах внутрішніх справ: у відповідності до наказу ГУ МВС України в м.Києві від 18 листопада 2011 року №701 о/с ОСОБА_2 був призначений інспектором патрульної служби 1-го взводу роти патрульної служби Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві; згідно наказу від 19 вересня 2012 року №70 о/с - міліціонером сектору ресурсного забезпечення 1-го ТВМ Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві; згідно наказу від 30 квітня 2013 року №304 о/с - міліціонером обслуговуючого персоналу і охорони відділу міліції (з обслуговування мікрорайонів «Теремки-1» та «Теремки-2») Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві; згідно наказу від 18 жовтня 2013 року №779 о/с - дільничним інспектором міліції відділу дільничних інспекторів міліції Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві; згідно наказу від 16 липня 2015 року №611 о/с - дільничним інспектором міліції (за рахунок посади старшого дільничного інспектора міліції) сектору дільничних інспекторів міліції відділу міліції (з обслуговування мікрорайонів «Теремки-1» та «Теремки-2») Голосіївського РУ ГУ МВС України в м.Києві.

Наказом Головного управління МВС України в м.Києві від 06 листопада 2015 року №1038 о/с «Щодо особового складу» згідно з п.п.10 та 11 р.ХІ Закону України «Про Національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено, з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил України (з постановкою на військовий облік) за п.64 «г» (через скорочення штатів) лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-175144), дільничного інспектора міліції (за рахунок посади старшого дільничного інспектора міліції) сектору дільничних інспекторів міліції відділу міліції (з обслуговування мікрорайонів «Теремки-1» та «Теремки-2») Голосіївського районного управління, установивши щомісячну премію за жовтень та листопад 2015 року в розмірі 128%.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві при прийняті наказу від 06 листопада 2015 року за №1038 о/с діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а також про відсутність підстав для поновлення ОСОБА_2 на роботі та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Колегія суддів за наслідками апеляційного перегляду дійшла наступних висновків:

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про Національну поліцію», який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.

В силу вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про міліцію», який діяв до 07 листопада 2015 року, передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, Закон України «Про міліцію» втратив чинність у зв'язку з набранням чинності Законом України «Про Національну поліцію», який набрав чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування (Голос України, 2015, 08, від 06 серпня 2015 року №141-142), крім: 1) пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування; 2) частини сьомої статті 15 та частини п'ятої статті 21 цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2017 року (п.1 р.XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію»).

За таких обставин, оскільки саме приписами п.п.1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 р.XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» визначено особливості перехідного періоду реформування органів внутрішніх справ та процедуру звільнення працівників міліції, зазначені норми є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2015 року у справі №21-8а15 викладено висновок, відповідно до якого за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

В силу вимог ст.244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Відповідно до п.п.8-10 р.XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію», які набрали чинності 07 серпня 2015 року, з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

З аналізу наведених норм чинного законодавства вбачається, що позивач був попереджений у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів та упродовж трьох місяців з дня опублікування Закону України «Про Національну поліцію», у випадку вияву бажання проходити службу в поліції, міг бути прийнятим на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за його згодою, чи шляхом проходження відповідного конкурсу. У випадку відмови від проходження служби в поліції або неприйняття на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, працівники міліції звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ України, в тому числі Головне управління МВС України в м.Києві, та утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції, зокрема, ГУ НП у м.Києві.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1388 «Про організаційно-штатні питання» визнано такими, що втратили чинність штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств МВС України згідно з переліком змін у штатах МВС. Згідно витягу з Переліку змін у штатах МВС в Головному управлінні МВС України в м. Києві скасовані всі штати й скорочені усі посади (15236 посад).

Крім того, Законом України «Про Національну поліцію» передбачено тримісячний термін з дня його опублікування для прийняття на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення, за згодою працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Натомість, позивачем ані під час розгляду справи судом першої інстанції, ані під час апеляційного перегляду справи не зазначалось, що протягом тримісячного терміну з дня опублікування Закону позивач звертався щодо проходження служби в поліції, підстав, які б унеможливили звернення позивача з відповідним рапортом або заявою протягом цього періоду, колегією суддів не встановлено. При цьому, суд враховує, що позивач є особою, яка проходила службу в органах внутрішніх справ, а тому не може бути необізнаним в силу своїх виконуваних обов'язків щодо порядку проходження служби в органах внутрішніх справ, в тому числі і тих обставин, які засвідчують та підтверджують факт подачі рапорту та виявлення бажання проходити службу в поліції.

Законом України «Про Національну поліцію» передбачено альтернативу для працівників міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, а саме: прийняття на службу за їх згодою або проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Разом з тим, жодних доказів участі позивача у конкурсі на зайняття посад, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції матеріали справи не містять.

При цьому, як зазначено вище, в силу п.10 р.ХІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» працівники міліції звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення за наявності таких самостійних підстав: відмова від проходження служби в поліції; неприйняття на службу до поліції.

Як встановлено судом, позивача на службу до поліції після спливу тримісячного терміну з моменту попередження про наступне вивільнення прийнято не було.

При цьому колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта на висновок Верховного Суду України, викладений в постанові від 17 жовтня 2011 року у праві №21-237а11, згідно з яким встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Виходячи з аналізу змісту наведеного рішення, Верховний Суд України дійшов висновку щодо застосування приписів ст.ст.36, 40 КЗпП України в частині особливостей працевлаштування особи, звільненої з публічної служби у зв'язку з ліквідацією юридичної особи публічного права. Натомість, не заперечуючи висновок Верховного Суду України, в даній справі, як зазначено вище, спірні правовідносини врегульовані спеціальним нормативним актом - Законом України «Про Національну поліцію», яким визначено особливості звільнення працівників міліції та перехід їх на службу до органів Національної поліції, та в п.9 р.XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» зазначено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, можуть бути прийняті на службу до поліції.

З огляду на викладене, звільнення позивача відбулось через скорочення штатів правомірно, в силу Закону України «Про Національну поліцію», у зв'язку з ліквідацією Головного управління МВС України в м.Києві, з урахуванням відсутності виявленого бажання ОСОБА_2 та неприйняття його на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення 06 серпня 2015 року (згідно п.п.8, 10 р.XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію»).

Посилання апелянта на порушення норм трудового законодавства згідно КЗпП України щодо попередження позивача про можливе майбутнє звільнення та безпосередньо звільнення через скорочення штатів є необґрунтованими, оскільки в даному випадку застосуванню підлягають норми спеціального законодавства та позивач був попереджений у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів та звільнений в силу вимог п.п.8, 10 р.XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Національну поліцію» у зв'язку з тим, що ним всупереч встановленому законодавцем не вчинено жодних дій, які б свідчили про виявлення бажання проходити службу в поліції.

За таких обставин, враховуючи, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог Закону України «Про Національну поліцію», при цьому, ОСОБА_2 не заявлено позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення №1038 о/с від 06 листопада 2015 року, відсутні правові підстави для зобов'язання Міністерства внутрішніх справ України поновити на публічній службі позивача на рівнозначній посаді в органах внутрішніх справ України.

При цьому, Національна поліція України в силу ст.1 вищезазначеного Закону є центральним органом виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом. Однак, Національна поліція України та будь-який її територіальний орган до участі у справі не залучались, позовних вимог до них не заявлено, в силу ст.52 КАС України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості заміни та залучення відповідача, а тому фактично позовні вимоги щодо поновлення на публічній службі в органах поліції, які утворені у відповідності до Закону України «Про Національну поліцію», заявлені до неналежного відповідача

З наявної в матеріалах справи копії витягу з наказу ГУ МВС України в м.Києві від 06 листопада 2015 року №1038 о/с вбачається, що відповідно до здійсненої на зворотньому боці вказаного наказу розписки, з даним наказом ОСОБА_2 був ознайомлений 18 листопада 2015 року, трудову книжку, витяг з наказу, військовий квиток, обхідний листок отримав.

Отримання позивачем трудової книжки та військового квитка також підтверджуються наявною в особовій справі ОСОБА_2 розпискою без дати (т.2 а.с.109).

Відповідно до довідки, наданої членом ліквідаційної комісії (т.1 а.с.230), грошове забезпечення ОСОБА_2 було нараховане та виплачене в повному обсязі по 06 листопада 2015 року включно та у зв'язку з тим, що фінансування надійшло з затримкою виплата проводилась у грудні 2015 року.

На підтвердження викладених у довідці обставин, ГУ МВС України в м.Києві до суду апеляційної інстанції надано витяги з відомості на виплату грошей №78 за листопад 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_2 одержав 750,41 грн., про що міститься його підпис, та з відомості на виплату грошей № б/н за грудень 2015 року, відповідно до якої ОСОБА_2 одержав 2374,16 грн., про що міститься його підпис.

Відповідно до ч.1 ст.69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно ч.1 ст.70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Колегія суддів зазначає, що наведені вище докази містять інформацію щодо предмету доказування та не викликають у суду сумніви стосовно їх достовірності, та у розумінні ч.1 ст.70 КАС України є належними та допустимими.

Посилання апелянта на невідповідність поданих ГУ МВС України в м.Києві доказів жодним чином не обґрунтовані та є безпідставними.

У своїй апеляційній скарзі позивач також зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою те, що з ОСОБА_2 не було проведено повного розрахунку

Колегія суддів зазначає, що звільнення позивача відбулось 06 листопада 2015 року на підставі наказу Головного управління МВС України в м.Києві від 06 листопада 2015 року №1038 о/с, в той час, як фактичний розрахунок при звільненні ОСОБА_2 відбувся лише у грудні 2015 року.

При розгляді та вирішенні конкретних справ, пов'язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосовувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначено основні трудові права працівників.

В силу вимог ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

В силу ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, у випадку невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, законодавством України, а саме ст.117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, що передбачає обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

У випадку наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум та після ухвалення судового рішення на користь звільненого працівника роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, та повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах і Судової палати у цивільних справах від 15 вересня 2015 року по справі №21-1765а15, яка має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом з тим, відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати, відповідно до п.2 якого середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Пунктом 8 вказаного Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно п.1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року №499 (в редакції, що була чинною на час спірних правовідносин), при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

Так, враховуючи дані наявних в матеріалах справи довідок про доходи позивача №6 та №18, з урахуванням листа Міністерства соціальної політики України від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», вбачається, що середньоденне грошове забезпечення позивача становить: 9372,46 (заробітна плата за останні 2 календарні місяці роботи: за вересень 2015 року - 5233,47 грн., за жовтень 2015 року - 4138,99 грн.) / 61 (кількість календарних днів вересень-жовтень 2015 року) = 153,65 грн.

Кількість днів затримки по день фактичного розрахунку становить 55 календарних днів (з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року, враховуючи видачу в касу для оплати в строк з 01 грудня 2015 року по 31 грудня 2015 року та непідтвердження відповідачем іншої дати повного розрахунку з позивачем), у зв'язку з чим середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 153,65 грн. * 55 к.д. = 8450,75 грн.

Таким чином, у зв'язку з невиплатою з вини власника або уповноваженого ним органу належних ОСОБА_2 сум з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора) належить стягнути середній заробіток за період з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 8450,75 грн. за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Разом з тим, судом першої інстанції дана обставина досліджена не була, не зважаючи на те, що представником позивача надавалась до матеріалів справи копія заяви позивача від 01 грудня 2016 року з приводу заборгованості по заробітній платі, а тому висновки щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за період з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

На підставі вищенаведеного, колегія суддів вважає, що невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи та порушення норм матеріального права призвели до неправильного вирішення страви, а тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 19 грудня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м.Києві в особі Комісії з припинення (ліквідатора) середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 07 листопада 2015 року по 31 грудня 2015 року у розмірі 8450,75 грн. (вісім тисяч чотириста п'ятдесят грн. 75 коп.).

В решті позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст постанови виготовлено 23 травня 2017 року.

Головуючий суддя В.Е.Мацедонська

Судді І.О.Лічевецький

В.П.Мельничук

Головуючий суддя Мацедонська В.Е.

Судді: Лічевецький І.О.

Мельничук В.П.