Справа № 607/2844/17
Суддя: Сташків Н. М.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23.05.2017 Справа №607/2844/17

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді Сташків Н.М.,

за участі секретаря судового засідання Стрілкової М.С.,

з участю сторін:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах, та в інтересах малолітнього ОСОБА_4, до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_3 у березні 2017 року предявила до суду адміністративний позов у власних інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08 лютого 2017 року № 90 «Про скасування рішення виконавчого комітету міської ради від 03.10.2012 р. № 1597». Обґрунтовувала позов тим, що рішенням № 1597 було виведено з житлового фонду міста квартиру за адресою вул. Руська, 8 та оформлено право власності на офісне приміщення № 17 загальною площею 54,4 кв.м. На даний час на підставі договору дарування від 21 вересня 2016 року співвласниками зазначеного нежитлового приміщення є вона (2/3 частини) та її малолітній син (1/3 частина). Однак, 08 лютого 2017 року відповідачем прийнято рішення № 90, яким скасовано рішення № 1597. Позивач вважає це рішення незаконним, таким, що порушує її права та права її малолітнього сина як власників нежитлового приміщення № 17, оскільки при прийнятті цього рішення не враховано їхніх прав, не обгрунтовано мети, доцільності та необхідності скасування рішення № 1597.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав із викладених у позовній заяві обставин. Крім цього, подав додаткові письмові пояснення, в яких вказав, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем не в межах його повноважень, оскільки виконавчий орган місцевої ради не вправі сам скасовувати свої попередні рішення, що випливає з рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009. На підставі рішення № 1597 виникли права у фізичних осіб, зокрема право власності на офісне приміщення № 17 загальною площею 54,4 кв.м. за адресою вул. Руська, 8 в м. Тернополі, які в подальшому на підставі цього рішення були зареєстровані у встановленому законом порядку, а згодом перейшли в порядку спадкування, після чого відчужені за договором дарування позивачу та її малолітньому сину. Тому рішення № 90 впливає на реалізацію прав та охоронюваних законом інтересів позивача та її дитини як власників вказаного обєкта нерухомості та як субєктів правовідносин, які виникли на підставі рішення № 1597. З цих підстав просив позов задовольнити, а також стягнути з відповідача 3000 гривень понесених позивачем витрат на правову допомогу.

Представник відповідача позову не визнала, підтримала подані заперечення, зміст яких полягає в тому, що відповідно до рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 орган місцевого самоврядування вправі скасовувати раніше прийняті рішення. Рішення № 90 прийнято відповідачем за наслідками розгляду звернення ОСОБА_5, яка повідомила, що рішення № 1597 прийнято після смерті її сестри ОСОБА_6, причому цим же рішенням вирішено оформити за ОСОБА_6 право власності на нежитлове приміщення № 17. Чоловіком померлої ОСОБА_7 вчинялись дії із виготовлення дозвільних документів щодо реконструкції приміщення на імя ОСОБА_6 вже після її смерті. Рішення № 90 жодних прав та інтересів позивача не порушує, прийняте в межах повноважень, відповідно до закону. З цих підстав просила в задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив такі обставини.

03 жовтня 2012 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято рішення № 1597 «Про виведення квартири з житлового фонду міста та оформлення права власності», відповідно до якого вирішено: «1. Вивести з житлового фонду міста квартиру за адресою вул. Руська, 8». 2. Оформити право власності на 2/3 частини та на 1/3 частину офісного приміщення № 17 загальною площею 54,4 кв.м. за адресою вул. Руська, 8. Видати свідоцтва. 3. Товариству з обмеженою відповідальністю «Міське бюро технічної інвентаризації зареєструвати право власності згідно п. 2».

Відповідно до договору дарування від 21 вересня 2016 року, укладеним між ОСОБА_8 та ОСОБА_3, яка діє у власних інтересах, та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_4, ОСОБА_8 подарував, а ОСОБА_3 прийняла в дар на своє імя 2/3 частки та на імя ОСОБА_4 1/3 частку належного ОСОБА_8 нежитлового офісного приміщення № 17 в будинку № 8 по вул. Руській у м Тернополі загальною площею 54,4 кв.м.

21 вересня 2016 року зазначене нежитлове приміщення зареєстроване за ОСОБА_3, ОСОБА_4 у відповідних частинах на праві спільної часткової власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформаційною довідкою № 68732483 від 22 вересня 2016 року.

08 лютого 2017 року виконавчим комітетом Тернопільської міської ради прийнято рішення № 90 «Про скасування рішення виконавчого комітету міської ради від 03.10.2012 р. № 1597», відповідно до пункту 1 якого вирішено «Скасувати рішення виконавчого комітету міської ради від 03.10.2012 р. № 1597 «Про виведення квартири з житлового фонду міста та оформлення права власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_7В.».

Із зазначеного рішення вбачається, що його прийнято за результатами розгляду звернення ОСОБА_5, враховуючи подані матеріали.

З письмового звернення ОСОБА_5 від 01 лютого 2017 року вбачається, що її рідна сестра ОСОБА_6 померла 19 грудня 2010 року. Від імені ОСОБА_6 вчинялися дії її чоловіком ОСОБА_7 по виготовленню дозвільних документів щодо реконструкції квартири АДРЕСА_1 під офісне приміщення у 2012 році, тобто після смерті ОСОБА_6 З цих підстав ОСОБА_5 просила здійснити перевірку в підтвердження викладеного і привести в попередній стан вказане приміщення шляхом скасування декларації про початок будівельних робіт від 15 червня 2012 року, декларації про готовність обєкта до експлуатації від 27 серпня 2012 року, рішення виконкому № 1597.

Відповідно до декларації про початок будівельних робіт від 15 червня 2012 року з реконструкції квартири АДРЕСА_1 під офісне приміщення замовниками зазначені ОСОБА_7, ОСОБА_6

27 серпня 2012 року зареєстровано декларацію про готовність вказаного обєкта до експлуатації, яка підписана замовниками.

Відповідно до свідоцтва про смерть І-ИД № 113078 ОСОБА_6 померла 19 грудня 2010 року.

Розглянувши матеріали справи, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи, чи були дотримані зазначені вимоги при винесенні оскаржуваного рішення суд виходить з наступного.

Відповідно до змісту ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України, міські ради та їх виконавчі органи, здійснюючи владу і самостійно вирішуючи питання місцевого значення, віднесені законом до їх компетенції, та приймаючи рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території, зобов'язані діяти лише па підставі, в межах повноважень га у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать питання надання (отримання, реєстрація) документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, здійснення державного архітектурно-будівельного контролю та прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів у випадках та відповідно до вимог, встановлених Законом України "Про регулювання містобудівної діяльності".

Відповідно до ч. 1 ст. 73 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію.

Згідно з ч. 6 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданні більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Відповідно до вимог ч. ч. 9, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування», рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою, а акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Тобто, законом передбачено можливість скасування рішення виконавчого комітету відповідної ради саме цією радою, а не виконавчим комітетом.

Проаналізувавши функції і повноваження органів місцевого самоврядування, врегульовані Конституцією України та іншими законами України, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009 про скасування актів органів місцевого самоврядування дійшов висновку, що положення частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР (з наступними змінами) стосовно права органу місцевого самоврядування скасовувати свої раніше прийняті рішення та вносити до них зміни необхідно розуміти так, що орган місцевого самоврядування має право приймати рішення, вносити до них зміни та/чи скасовувати їх на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Разом з тим, у мотивувальній частині зазначеного рішення Конституційним Судом розяснено, які саме рішення органу місцевого самоврядування підлягають зміні та/чи скасовуванню цим же органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, Конституційний Суд України у пункті 4 вказаного рішення зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селиш та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

В абзацах 5, 6 пункту 5 мотивувальної частини зазначеного рішення Конституційного Суду України вказано, що в Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною засвою діяльність. Органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами. Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Це є "гарантією стабільності суспільних відносин" між органами місцевого самоврядування і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Рішення № 1597 від 03 жовтня 2012 року є ненормативним актом, оскільки стосувалось виведення квартири з житлового фонду міста і оформлення права власності на офісне приміщення.

Це рішення виконане, оскільки квартира за адресою вул. Руська, 8/17 виведена з житлового фонду міста, оформлено право власності на офісне приміщення № 17 загальною площею 54,4 кв.м. за адресою вул. Руська, 8, та видано відповідні свідоцтва.

В подальшому право власності на це приміщення перейшло до ОСОБА_8, яким на підставі договору дарування воно відчужене позивачу та її малолітньому сину.

З цих підстав суд вважає необгрунтованими доводи відповідача про те, що рішення № 90 прийняте в межах наданих повноважень відповідно до норм закону та Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що вимоги п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України при винесенні оспорюваного рішення відповідачем не дотримано.

Також, суд вважає, що при прийнятті рішення № 90 відповідачем не дотримано необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів осіб, які на даний час у встановленому законом порядку набули права власності на нежитлове приміщення № 17 загальною площею 54,4 кв.м. за адресою вул. Руська, 8 у м. Тернополі, і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Так, представник відповідача в судовому засіданні вказала, що мотивами скасування зазначеного рішення стало те, що не може залишатись чинним рішення № 1597 після того, як виявилось, що ним оформлено право власності за особою, яка на час його прийняття була мертвою, відтак не мала цивільної правоздатності.

Перевіряючи ці доводи, суд зауважує, що рішення № 1597 стосувалося в першу чергу виведення квартири з житлового фонду міста. А також, як зазначено в пункті другому цього рішення, вирішено оформити право власності на 2/3 частини та на 1/3 частину офісного приміщення № 17 загальною площею 54,4 кв.м. за адресою вул. Руська, 8; видати свідоцтва. При цьому конкретних осіб, яких стосувалось дане рішення, в тексті рішенні не зазначено.

Назва рішення № 1597 у самому цьому рішенні вказана «Про виведення квартири з житлового фонду міста та оформлення права власності». А в рішенні № 90 зазначено: «Скасувати рішення виконавчого комітету міської ради від 03.10.2012 р. № 1597 «Про виведення квартири з житлового фонду міста та оформлення права власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_7В.».

Позивач та її малолітній син набули права власності саме на нежитлове приміщення № 17 загальною площею 54,4 кв.м. за адресою вул. Руська, 8 в м. Тернополі, а тому рішення № 90, яким скасовано рішення № 1597 про виведення квартири з житлового фонду міста, порушує їх законні права як власників цього нежитлового приміщення.

За таких обставин суд вважає, що, крім зазначених вище порушень, рішення № 90 відповідачем прийнято не обгрунтовано та не розсудливо, а також без урахуванням прав осіб, які на даний час є власниками майна, з приводу якого прийнято це рішення, на їх участь у процесі прийняття цього рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких грунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій, бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дій, бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірності рішення № 90.

Оскільки рішення № 90 прийняте виконавчим комітетом Тернопільської міської ради не в межах його повноважень та не у спосіб, передбачений законом, і цим рішенням порушені права позивача та її малолітнього сина, вимоги ОСОБА_3 підлягають до задоволення шляхом визнання цього рішення протиправним та його скасуванням.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їхніх представників, що пов'язані із прибуттям до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз.

Позивачем понесено витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень.

Згідно з ч. 1 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

В силу вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», з урахуванням змін, внесених згідно з Законом України від 06 грудня 2016 року № 1774-VIII, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 % прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2017 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб із 1 січня 2017 року установлено в розмірі 1600 гривень.

Відтак, розмір компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах за годину роботи адвоката, починаючи з 01 січня 2017 року, не може перевищувати 640 гривень.

Позивачем на підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу адвоката надано договір про надання правової допомоги та ведення справ у суді від 02 березня 2017 року, укладений між ОСОБА_3 та адвокатом ОСОБА_1, додаток № 1 до цього договору , яким передбачено розмір гонорару за 1 годину роботи адвоката в сумі 500 гривень, акт прийому-передачі наданих послуг від 22 травня 2017 року з розрахунком витрат на правову допомогу, оригінал квитанції від 19 травня 2017 року про оплату послуг адвоката у сумі 3000 гривень.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір яких визначено законом, стягуються за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а також у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

З розрахунку витрат на правову допомогу, який наведено в акті прийому-передачі наданих послуг від 22 травня 2017 року, вбачається, що вартість виконаної адвокатом роботи становить 3500 гривень, що включає: попередню консультацію, вивчення матеріалів (1 година), підготовку позовної заяви (3 години), правовий аналіз заперечень відповідача проти позову та підготовка письмових пояснень (2 години) та участь у судовому засіданні (1 година), виходячи з вартості 1 години роботи адвоката в розмірі 500 гривень.

Визначений сторонами договору розмір витрат оплати роботи адвоката за одну годину в сумі 500 гривень не перевищує встановленого законом граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу в адміністративних справах.

Виходячи з характеру позовних вимог, обсягу зібраних доказів, враховуючи складність справи, суд вважає обґрунтованими витрати на правову допомогу поза межами судового засідання в обсязі 2 годин роботи адвоката, в також витрати за участь у судовому засіданні, яке тривало 1 годину, що загалом становить 1500 гривень.

Решту суми понесених позивачем витрат на правову допомогу суд вважає необґрунтованою, а тому вона до відшкодування не підлягає.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 19, 140, 143, 144, 146 Конституції України, ст. ст. 31, 59, 73 Закону України «Про місцеве самоврядування», Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 у справі № 1-9/2009, керуючись ст.ст. 6, 7, 8, 9, 10, 11, 14, 71, 159-163,167, 186, ч. ч. 1, 3 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Визнати протиправним та скасувати рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08 лютого 2017 року № 90 «Про скасування рішення виконавчого комітету міської ради від 03.10.2012 р. № 1597».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань виконавчого комітету Тернопільської міської ради на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень та витрати на правову допомогу в розмірі 1500 (одна тисяча пятсот) гривень.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частини постанови, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддяОСОБА_9