Справа № 806/1045/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м.Житомир справа № 806/1045/17

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участі: позивача,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати неправомірними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, що виразились у несвоєчасному наданні відповіді на заяву згідно вимог ст. 118 Земельного кодексу України, та відповідь від 02.03.2017 № Г-11430/0-2853/6-17; зобов'язати повторно розглянути заяву у місячний строк та видати наказ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована на території Оліївської сільської ради Житомирського району, поза межами населеного пункту, у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства. В обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 указувала, що 08.12.2016 подала до відповідача заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована на території Оліївської сільської ради Житомирського району поза межами населеного пункту у власність для ведення особистого селянського господарства. У порушення вимог ст. 118 Земельного кодексу України відповідачем лише 02 березня 2017 року надано їй відповідь з проханням активізувати дані по бажаній земельній ділянці та клопотати про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до Головного управління. Позивач вважає, що така відповідь є протиправною відмовою суб'єкта владних повноважень, оскільки надана поза строками, передбаченими ст. 118 Земельного кодексу України, та без установлення законної підстави для відмови в наданні відповідного дозволу на земельну ділянку. На думку ОСОБА_2, її порушене право на відведення земельної ділянки підлягає захисту шляхом зобов'язання відповідача надати їй дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

В судовому засіданні позивач позов підтримала в повному обсязі та просила задовольнити позовні вимоги, з підстав викладених у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на мотиви письмових заперечень на позов.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, з таких підстав.

Установлено, що 08 грудня 2016 року ОСОБА_2 подано до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області заяву з проханням надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки з правом передачі у власність площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства на території Оліївської сільської ради Житомирського району.

До заяви додано: копії паспорта та ідентифікаційного коду, викопіювання.

Заява зареєстрована у ГУ Держгеокадастру у Житомирській області 08.12.2016 за вх. № Г-11430/0/5-16.

Листом від 02.03.2017 за вих. № Г-11430/0-2853/6-17 відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що її заява розглянута та просив актуалізувати дані по бажаній земельній ділянці та клопотати про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до Головного управління.

Вважаючи, що дії та відповідь Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області не узгоджуються із положеннями Земельного кодексу України, позивач звернулася до суду з даним позовом.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний нею спосіб, суд ураховує наступне.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу приписів частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Пунктом "а" частини 3 статті 22 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі Земельний кодекс України) передбачено що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно зі ч. 1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 2 ст. 116 Земельного кодексу України).

Згідно зі пп. "в" ч. 3 ст. 116 Земельного кодексу України, безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України.

Так, частиною шостою вказаної статті Земельного кодексу України визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідно до частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Імперативність зазначених норм полягає в тому, що така заява чи клопотання має бути розглянута органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування в місячний термін та надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні. При цьому виключною підставою для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки являється невідповідність місця розташування земельної ділянки законам та іншим нормативним актам.

У свою чергу, статтею 8 Закону України "Про землеустрій" визначено, що регулювання у сфері землеустрою здійснюють Верховна ОСОБА_3 України, Верховна ОСОБА_3 Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі, у межах повноважень, встановлених законом.

Відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.01.2015 № 15 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, державного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів.

Згідно зі п. 7 згаданого Положення, Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи.

У пункті 1 Положення про Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області (нова редакція), затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 17.11.2016 № 308 (надалі - Положення) закріплено, що Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

За змістом пункту 4 Положення, Головне управління відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством, на території Житомирської області.

Головне управління у межах своїх повноважень видає накази організаційно-розпорядчого характеру (п. 8 Положення).

В контексті наведеного суд констатує, що заява позивача від 08.12.2016 повинна була бути розглянута Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області у місячний строк з моменту її подання, тобто до 08 січня 2017 р., але не пізніше 10 січня 2017 р. (ураховуючи святкові та вихідні дні в цьому році), із прийняттям відповідного рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні.

Матеріалами справи підтверджено, що, за результатами розгляду заяви позивача, 02 березня 2017 р. відповідачем направлено ОСОБА_2 лист № Г-11430/0-2853/6-17 (після спливу місячного строку з моменту подання нею заяви) із проханням про актуалізацію даних по бажаній земельній ділянці та клопотати про надання дозволу на розробку документації із землеустрою до Головного управління.

Отже, відповідачем, за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 0,2500 га, ні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, ні мотивованої відмови у його наданні, в строк, установлений Земельним кодексом України, позивачу надано не було.

В запереченнях відповідача факт не прийняття Головним управлінням жодного рішення за заявою позивача про надання дозволу чи відмову в наданні такого дозволу не спростовується та фактично визнається.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що фактично заяву позивача не розглянуто, оскільки такі доводи суперечать змісту листа Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 02.03.2017. Так, у абзаці першому цього листа, який підписано В.о. начальника ОСОБА_4 і адресовано ОСОБА_2, указано, що її заяву розглянуто. В подальшому (абз. третій цього ж листа) відповідач виклав своє клопотання щодо актуалізації даних.

Про невідповідність місця розташування земельної ділянки законам та іншим нормативним актам у листі від 02.03.2017 не йшлося.

За наведених обставин, а також ураховуючи відсутність в законодавстві України норм, які б передбачали можливість направлення відповідачем при розгляді заяв громадян про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки листів з клопотаннями та проханнями, зокрема, про актуалізацію даних указаних у заявах і приєднаних до них документах, суд приходить до висновку, що Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області неналежно розглянуто заяву позивача від 08 грудня 2016 року та несвоєчасно надано ОСОБА_2 відповідь, за результатами розгляду її заяви.

Також суд зазначає, що в ході судового розгляду справи представником відповідача доказів невідповідності земельної ділянки вказаної позивачем у викопіюванні, доданому до заяви, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, суду надано не було.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що у відповідача відсутні законні підстави для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою позивачу, якою при зверненні до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою від 08.12.2016 дотримано вимог ст.118 Земельного кодексу України.

Таким чином, Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, надаючи позивачу відповідь 02 березня 2017 р., діяло не у межах і не у спосіб, визначений Земельним кодексом України.

Відтак, суд визнає неправомірними дії відповідача щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву ОСОБА_2 від 08.12.2016 та неналежного розгляду вказаної заяви.

При цьому, на думку суду, відповідь Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області від 02.03.2017 № Г-11430/0-2853/6-17 додаткового визнання неправомірною не потребує.

Щодо зобовязання відповідача повторно розглянути заяву від 08.12.2016 та надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою, то суд зазначає наступне.

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Завданням адміністративного судочинства, згідно зі ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Пунктом 2 частини 4 статті 105 КАС України передбачено, що адміністративний позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

У відповідності до пунктів 1, 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Водночас суд відмічає, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2015 року в справі № 816/1229/14, поміж іншого, вказано, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Отож, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З огляду на зазначене, а також ураховуючи встановлений у судовому порядку факт протиправності дій відповідача та, з метою повного захисту прав позивача, суд зобов'язує Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 08.12.2016 та надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована на території Оліївської сільської ради Житомирського району, поза межами населеного пункту, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства.

На думку суду, в даному випадку втручання зумовлено досягненням правомірної цілі, оскільки зобов'язання відповідача лише повторно розглянути заяву позивача про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 0,25 га, не відновить порушених прав позивача та в подальшому, у разі невиконання відповідачем судового рішення, спричинить чергове звернення до суду.

Подібного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 12 січня 2017 р. (справа № К/800/21531/16).

Також суд зазначає, що надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою є лише першою стадією в процесі передачі земельної ділянки громадянам у власність відповідно до норм Земельного кодексу України та, відповідно, не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Беручи до уваги все наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_5 є частково обґрунтованими.

Частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір у сумі 640,00 грн необхідно відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області.

Керуючись статтями 86, 94, 158 -163, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області щодо несвоєчасного надання відповіді на заяву ОСОБА_2 від 08.12.2016 та неналежного розгляду вказаної заяви.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 від 08.12.2016 та надати їй дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га, що розташована на території Оліївської сільської ради Житомирського району, поза межами населеного пункту, з метою подальшої передачі безоплатно у власність для ведення особистого селянського господарства.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області на користь ОСОБА_2 640, 00 грн сплаченого судового збору.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 17 травня 2017 р.