Справа № 127/19625/16-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 127/19625/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Луценко Л.В.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

24 травня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

позивача: ОСОБА_2,

представника позивача: ОСОБА_3,

представників відповідача: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного міжрайонного центру зайнятості м. Вінниці, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - управління Пенсійного фонду України м. Вінниці про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись із прийнятим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне зясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, у звязку з чим просили залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, позивача та його представника, представників відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в місті Вінниці та отримує пенсію по інвалідності 3-ї групи (загальне захворювання) з 17 жовтня 2011 року по 31 грудня 2016 року (а.с. 12-12а,15).

З 15 березня 2001 року по 02 березня 2011 року та з 17 березня 2011 року по 05 грудня 2014 року ОСОБА_2 перебувала на обліку в управлінні соціального захисту населення (Лівобережне) та отримувала компенсацію непрацюючій працездатній особі по догляду за інвалідом 1 групи (а.с. 10-11).

З 04 грудня 1998 року по 14 березня 2001 року позивач перебувала на обліку в Лівобережному міжрайонному центрі зайнятості як безробітна та отримувала допомогу по безробіттю (а.с. 9).

05 січня 2015 року позивач звернулася до відповідача з метою пошуку роботи.

Наказом № НТ 150105 від 05 січня 2015 року відповідач поновив ОСОБА_2 статус безробітного та прийняв рішення про відмову у призначенні їй допомоги по безробіттю (а.с.18,29).

Не погоджуюсь з діями відповідача, позивач звернулась до суду з адміністративним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні адміністративного позову виходив з того, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та суперечать нормам чинного законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Загальнообов'язкове державне соціальне страхування - це система прав, обов'язків і гарантій, яка передбачає надання соціального захисту, що включає матеріальне забезпечення громадян у разі хвороби, повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати страхових внесків власником або уповноваженим ним органом (роботодавцем), громадянами, а також бюджетних та інших джерел, передбачених законом, та регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Згідно з статтею 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування" страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала страхуванню у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та за який щомісяця сплачено нею та роботодавцем або нею страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок, крім випадків, передбачених абзацом другим цієї частини. Період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, отримання виплат за окремими видами соціального страхування, крім пенсій (за винятком пенсії по інвалідності) та виплат за страхування на випадок безробіття, включається до страхового стажу як період, за який сплачено страхові внески виходячи з розміру мінімального страхового внеску.

Відповідно до статті 22 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, які протягом 12 місяців, що передували початку безробіттю, працювали менше 26 календарних тижнів, а також особи, які бажають відновити трудову діяльність після тривалої (більше 6 місяців) перерви, та застраховані особи, звільнені з останнього місця роботи з підстав, передбачених статтею 37, пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, статтями 41 і 45 Кодексу законів про працю України, мають право на допомогу по безробіттю без урахування страхового стажу. Право на допомогу по безробіттю зберігається у разі настання перерви страхового стажу з поважних причин, якщо особа протягом місяця після закінчення цієї перерви зареєструвалась в установленому порядку в державній службі зайнятості як безробітна. Поважними причинами зокрема є здійснення догляду непрацюючою працездатною особою за інвалідом I групи або дитиною-інвалідом віком до 18 років, а також за пенсіонером, який за експертним медичним висновком потребує постійного стороннього догляду.

Відповідно до пункту 6.13 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітним підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №307 від 20 листопада 2000 року, у разі визнання в установленому порядку особи безробітною за межами дворічного періоду після її працевлаштування допомога по безробіттю визначається відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття". Якщо особа не була працевлаштована або без сплати внесків на страхування на випадок безробіття здійснювала підприємницьку або іншу діяльність (виконувала роботи (послуги) за цивільно-правовими угодами, забезпечувала себе роботою самостійно), працювала за межами України за відсутності міжнародних договорів, що передбачають взаємне визнання страхового (трудового) стажу, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_5 України, то допомога по безробіттю їй не призначається.

Крім того, пунктом 2.3. Порядку визначено, що діяльність по догляду інваліда І групи непрацюючою працездатною особою визначається лише як поважною причиною перерви страхового стажу для обчислення розміру грошової допомоги по безробіттю.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страхуванню на випадок безробіття підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, включаючи тих, які проходять альтернативну (невійськову) службу, а також тих, які працюють неповний робочий день або неповний робочий тиждень, та на інших підставах, передбачених законодавством про працю, військовослужбовці (крім військовослужбовців строкової служби), особи, які забезпечують себе роботою самостійно, та фізичні особи підприємці.

Згідно з частиною 2 статті 21 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття" страховий стаж обчислюється за даними персоніфікованого обліку відомостей про застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, а за періоди до його запровадження - у порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше.

Таким чином, право державної допомоги по безробіттю є соціальною гарантією держави, яку можуть отримати особи, які перебували у трудових відносинах з роботодавцем, самозайняті особи, інші особи, визначені чинним законодавством.

При цьому, законодавець визначає конкретні умови щодо виникнення права на допомогу по безробіттю.

Колегією суддів встановлено, що позивач в періоди отримання пенсії по інвалідності та здійснення догляду за інвалідом І групи не працювала та не забезпечувала себе роботою самостійно.

Отже, позивач не здійснювала діяльність передбачену частиною 1 статті 4 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття".

Таким чином, ОСОБА_2 у періоди з 15 березня 2001 року по 14 лютого 2014 року та з 17 жовтня 2011 року по 05 січня 2015 року не підлягала страхуванню на випадок безробіття та не могла набути страховий стаж, оскільки в цей час за неї не було сплачено страхові внески на випадок безробіття.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач правомірно відмовив ОСОБА_2 у виплаті допомоги по безробіттю.

Крім того, статтею 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" визначено перелік осіб, які являються платниками єдиного внеску серед яких відсутні особи, які отримують пенсію по інвалідності.

Нарахування та виплата єдиного внеску за осіб, які доглядають за інвалідами І групи та отримують компенсацію здійснюється за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за деякі категорії осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №178 від 02 березня 2011 року, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.

Згідно з абзацом 2 частини 6 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для платників, зазначених в абзаці сьомому пункту 1 частини першої статті 4 цього Закону (крім військових частин та органів, які виплачують грошове забезпечення особам, зазначеним у пункті 9 частини першої статті 4 цього Закону), встановлюється у розмірі 33,2 відсотка визначеної абзацом другим пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до частини 18 статті 8 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" сума єдиного внеску, зазначеного в абзаці другому частини шостої цієї статті, спрямовується на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (до солідарної системи).

Отже, єдиний внесок за позивача сплачувався у розмірі 33,2% визначеної бази нарахування єдиного внеску та спрямовувався на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування (до солідарної системи).

Таким чином, надходження з єдиного внеску були лише до Пенсійного фонду України, а сплата до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття не здійснювалась.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні адміністративного позову в повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а відтак постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 17 січня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 25 травня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_6 ОСОБА_7