Справа № 263/6325/17
Суддя: Музика О. М.
Дата ухвалення: 2017-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 263/6325/17
Провадження № 2-а/263/495/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2017 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області

в складі: головуючого судді Музики О.М.,

при секретарі Єрмоленкові Р.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1,

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Маріуполя адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про примусове видворення за межі території України громадян ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області надійшов указаний адміністративний позов, в якому Головне управління Державної міграційної служби України в Донецькій області (далі ГУ ДМС України в Донецькій області) просить винести постанову про примусове видворення з України громадянки ОСОБА_6 ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. У разі вирішення питання про видворення відповідачів, також вирішити питання про затримання указаних осіб із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

На обґрунтування вимог адміністративного позову ГУ ДМС України в Донецькій області посилається на те, що відповідачі неправомірно перебувають на території України, при цьому 29 березня 2017 року Кальміуським РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області винесено рішення № 1 про примусове повернення до країни походження указаних осіб та заборонено подальший вїзд на територію України терміном на три роки до 28 березня 2020 року. Про указане рішення відповідач ОСОБА_2 повідомлені належним чином, про що проставлений її підпис. Добровільно указане рішення відповідачі не виконали, у звязку з чим позивач просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити їх у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення вимог позову, вказала, що незаконно перебуває на території України, однак просила не поміщати її та дітей до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, вказала, що на теперішній час збирає кошти для добровільного повернення до ОСОБА_6, після того як їх назбирає, одразу покине країну у добровільному порядку.

Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 11, 161, 183-7 КАС України, виходить з такого.

Судом установлено, що відповідно до паспорту громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_2, 11 жовтня 1979 рок народження, є громадянкою ОСОБА_6, яка відповідно до відмітки 01 грудня 2012 року прибула на територію України. Згідно з відміткою у паспорті від 29 березня 2017 року прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_2 та заборонено їй вїзд в Україну строком на 3 роки до 28 березня 2020 року.

Згідно зі свідоцтвом про укладення шлюбу від 23 вересня 2004 року серії МН № 047499, виданого Будинком укладення шлюбів ТМКC (Спеціальний відділ № 2 РАЦС м. Тбілісі Міністерства юстиції ОСОБА_6), 28 вересня 2002 року ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, уклала шлюб із ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_5, після укладення шлюбу присвоєні прізвища дружині та чоловіку ОСОБА_8.

Відповідно до свідоцтва про народження від 09 листопада 2013 року серії І-НО № 555944, виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, 31 березня 2013 року у ОСОБА_8 та ОСОБА_2 (громадяни ОСОБА_6) народився син ОСОБА_5, про що складено відповідний актовий запис № 952.

Згідно із довідкою ГУ ДМС України в Донецькій області від 22 травня 2017 року № 2.2-3250/3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_6, не є громадянином України. Його батьки до ГУ ДМС в Донецькій області з приводу набуття громадянства стосовно ОСОБА_5 не зверталися.

Відповідно до паспорту громадянина ОСОБА_6 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_7, є громадянкою ОСОБА_6, яка відповідно до відмітки 01 грудня 2012 року прибула на територію України.

Згідно із свідоцтвом про народження від 21 вересня 2009 року серії НК № 983962, виданого Сабурталінською службою агентства громадянського реєстру (№ 1 відділення м. Тбілісі ОСОБА_6), ОСОБА_3 народилася 31 липня 2003 року у м. Тбілісі ОСОБА_6, громадянка ОСОБА_6.

Відповідно до довідки Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 30 Маріупольської міської ради Донецької області» від 13 квітня 2017 року № 58, виданої ОСОБА_5 у тому, що вона у 2016/2017 навчальному році є ученицею 4а класу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 30 м. Маріуполя.

Згідно з довідкою Комунального закладу «Маріупольська загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 30 Маріупольської міської ради Донецької області» від 13 квітня 2017 року № 59, виданої ОСОБА_3 у тому, що вона у 2016/2017 навчальному році є ученицею 7а класу загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 30 м. Маріуполя.

Постановою ГУ ДМС України в Донецькій області від 29 березня 2017 року ПН МДО № 049885, ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 грн.

Рішенням Кальміуського РВ у м. Маріуполі ГУ ДМС України в Донецькій області від 29 березня 2017 року № 1 вирішено примусово повернути до країни походження гр. ОСОБА_6, уродженку ІНФОРМАЦІЯ_8 М.А., ІНФОРМАЦІЯ_4, зобовязати самостійно покинути територію України до 29 квітня 2017 року. Разом з нею будуть прямувати неповнолітні діти: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3. Заборонено вїзд в Україну терміном на 3 роки. Розяснено право оскарження указаного рішення до суду, а також про те, що у випадку не виконання рішення про примусове повернення буде застосовано примусове видворення, що також передбачає розміщення у пунктах тимчасового перебування осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні строком на 12 місяців. Про указане рішення ОСОБА_2 повідомлена у встановленому порядку.

Докази, які б указували на оскарження зазначеного рішення відповідачем не представлено, при цьому ОСОБА_2 суду пояснила, що таке вона в установленому порядку не оскаржувала.

Доказів, які б указували на те, що ОСОБА_2 у своїх інтересах або ж інтересах своїх неповнолітніх дітей зверталася до уповноваженого органу України за статусом біженців, або ж на право постійного проживання в Україна, або ж з інших підстав суду не представлено.

Вирішуючи питання про примусове видворення відповідачів з території України суд виходить з такого.

Відповідно до статей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та статті 9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04 листопада 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України 11 вересня 1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх вїзду в Україну та виїзду з України визначається Законом України від 22 вересня 2011 року № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI).

Відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону № 3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону № 3773-VI визначено випадки, коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст. 26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоровя, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме: прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

У справі, де предметом розгляду є примусове видворення відповідачів із території України, органом, на який покладено обовязок контролю за дотримання указаного законодавства, винесено рішення про примусове повернення відповідачів до країни їх громадянства, строк добровільного виконання установлений до 29 квітня 2017 року, про указане рішення відповідачів повідомлено в установленому порядку, однак таке добровільно не виконане, що вказує на ухилення відповідачів від виїзду з території України.

Разом з тим, частиною 8 статті 26 Закону № 3773-VI передбачено, що примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналогічна норма також закріплена в п. 1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

З аналізу наведених норм права слід дійти висновку, що такі підлягають застосуванню, у разі, коли питання про повернення стосується особи, яка не досягла 18-річного віку та перебуває на території України без батьків.

Відповідно до ст. ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обовязки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою ВР № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року (ст. 9 ); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ЕТ8 N 192) (укр/рос) № ЕТ8Ш92, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом № 166-У від 20.09.2006 (ст. 4 )

Статями 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сімї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (МсМісйаеІ V. Хіпігесі Кіпріот) від 24 лютого 1995 року, Зегіез А, № 307, р. 55, § 86).

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Таким чином, при прийнятті рішення у справі щодо повернення ОСОБА_2 до ОСОБА_6, з метою недопущення факту неправомірного втручання в сімейне життя відповідачів та факту порушення законного права дітей відповідача на проживання разом з батьками, то саме видворенню з території України підлягає ОСОБА_2 та її неповнолітні діти.

Вирішуючи питання про затримання указаних осіб із поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні суд виходить з наступного.

З матеріалів позову, клопотання та доданих до них матеріалів вбачається, що громадянка ОСОБА_6 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, порушила законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, на даний час не має документа, що дає право на проживання в Україні, ухилилася від виконання рішення про її примусове повернення, а також існує ризик її втечі разом з дітьми.

У підпункті "f" пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказано, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: «законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному вїзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції».

Європейський суд з прав людини у справі «Ливада проти України» (рішення від 26 червня 2014 року) зазначив, що проголошуючи право на свободу, пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має на увазі фізичну свободу особи, і мета цього положення полягає в не допущенні свавільного позбавлення такої свободи. Перелік винятків із права на свободу, яке гарантує пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідатиме меті положення пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Застосування адміністративного затримання для забезпечення доступності особи для подальшого кримінального провадження становить свавільне позбавлення свободи.

Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25 червня 1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції» (рішення від 06 березня 2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі особливо стосовно іноземного громадянина шукача притулку таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля.

З огляду на це, право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які чітко визначені в законі.

Згідно з правовою позицією Конституційного Суду України затримання треба розуміти і як тимчасовий запобіжний кримінально-процесуальний, і як адміністративно-процесуальний заходи, застосування яких обмежує право на свободу та особисту недоторканність людини (абзац пятий пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2003 року № 12-рп/2003).

Частиною 2 статті 183-7 КАС України визначено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобовязати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

Частина 7 статті 183-7 КАС України (яка є спеціальною нормою) передбачає, що строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Під час вирішення справи по сутті, судом розяснено відповідачу право на внесення застави в установленому порядку, а також вирішення питання про взяття на поруки підприємства, установи чи організації. Однак відповідачем зазначено, що кошти на внесення застави у неї відсутні, а на території України відсутні підприємства, установи та організації, які б могли поручитися за належне виконання нею рішення про видворення з території України.

З урахуванням наведеного, з огляду на відсутність у відповідачів документів, що дають право на виїзд з України та їх ухилення від виконання рішення про примусове повернення від 29 березня 2017 року № 1, яким зобовязано відповідачів покинути територію України у термін до 29 квітня 2017 року, що свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що відповідачі ухилятимуться від виконання рішення про їх примусове видворення, перешкоджатимуть проведенню процедури видворення, у сукупності з тим, що інші, менш жорсткі заходи (порука та застава) не можуть бути застосовані до даної ситуації, суд дійшов висновку, що подане клопотання є обґрунтованим, а обраний позивачем захід є співмірним.

Разом з тим, суд зазначає, що питання про затримання підлягає вирішенню після прийняття рішення суду про видворення, оскільки таке за своїм змістом є заходом забезпечення належного виконання рішення про видворення.

Крім того, згідно із частиною другою статті 256 КАС України постанова суду підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 70-72, 79, 86, 161, 162, 163, 183-7, 256 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області до ОСОБА_2, яка діє у своїх інтересах та інтересах своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про примусове видворення за межі території України громадян ОСОБА_6, задовольнити.

Видворити за межі України громадянку ОСОБА_6 ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Клопотання Головного управління Державної міграційної служби України в Донецькій області про затримання громадянки ОСОБА_6 ОСОБА_2 разом з її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Давідовичом з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, задовольнити.

Затримати громадянку ОСОБА_6 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, разом з її неповнолітніми дітьми: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_4, 11 лютого 2008 року, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у порядку, передбаченому ч. 2 ст. 183-7 КАС України, з поміщенням останніх до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк, який не може перевищувати шести місяців.

Постанова підлягає негайному виконанню.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом пяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі її оскарження з моменту проголошення рішення суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Музика