Справа № 823/797/17
Суддя: В.О. Гаврилюк
Дата ухвалення: 2017-05-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі

29 травня 2017 року справа № 823/797/17

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Гаврилюк В.О., перевіривши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради, управління Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області, Черкаської районної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування погоджень, рішення та свідоцтва,

встановив:

ОСОБА_1 подав позов, в якому просить:

- визнати незаконним та скасувати погодження у вигляді висновку за № 394 від 08.12.2014 про відведення земельної ділянки площею 0,0732 га у власність громадянину ОСОБА_2 для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд відділу регіонального розвитку, містобудування та архітектури Черкаської районної державної адміністрації;

- визнання незаконним та скасувати погодження проекту землеустрою щодо відведення ділянки площею 0,0732 га у власність ОСОБА_2, що прийняте Управлінням держземагенства у Черкаському районі Черкаської області у вигляді висновку за № 01-11/292 від 18 березня 2015 року;

- визнати незаконним та скасувати рішення Червонослобідської сільської ради № 19-11 від 12.06.2015 про затвердження проектів відведення земельних ділянок громадян в частині щодо відведення земельної ділянки площею 0,0732 га та надання її у власність ОСОБА_2 (пункт ІІ.1-4);

- визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності від 14.08.2015 за СТА 022426.

Вивчивши матеріали позовної заяви суддя вважає, що у відкритті провадження у справі слід відмовити з наступних підстав.

Так, згідно пункту 1 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший субєкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 3 зазначеного Кодексу субєкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший субєкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частина 1 статті 17 цього Кодексу передбачає, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Враховуючи положення законодавства, під актом державного чи іншого органу слід розуміти юридичну форму рішень цих органів - офіційний письмовий документ, який породжує певні наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших відносин і має обовязковий характер для субєктів цих відносин.

Рішення субєкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти це рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб і які призначені для неодноразового застосування щодо цього кола осіб. Правові акти індивідуальної дії це рішення, які є актом одноразового застосування норм права і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації, за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Обовязковою ознакою нормативно-правового акта чи правового акта індивідуальної дії є створення юридичних наслідків у формі прав, обовязків, їх зміни чи припинення.

Зміст регулювання, яке міститься у Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що право оскаржити індивідуальний акт має особа, якої він стосується.

Суддя звертає увагу, що позивач оскаржує погодження у вигляді висновку, рішення та свідоцтво, які є актами індивідуальної дії. Такі правові акти породжують права й обовязки тільки тих субєктів (чи визначеного цим актом певного кола субєктів), яким їх адресовано.

Окрім того, згідно частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори фізичних чи юридичних осіб із субєктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; спори між субєктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням субєкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України; спори щодо правовідносин, повязаних з виборчим процесом чи процесом референдуму; спори фізичних чи юридичних осіб із розпорядником публічної інформації щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності у частині доступу до публічної інформації.

Тобто, справою адміністративної юрисдикції може бути переданий на вирішення адміністративного суду спір, який виник між двома (кількома) конкретними субєктами суспільства стосовно їхніх прав та обовязків у конкретних правових відносинах, у яких хоча б один субєкт законодавчо уповноважений владно керувати поведінкою іншого (інших) субєктів, а ці субєкти відповідно зобовязані виконувати вимоги та приписи такого владного субєкта.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Разом з тим, суддя зазначає, що у разі прийняття субєктом владних повноважень рішення про передачу нерухомого майна у власність чи в оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірного майна має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Право на захист це самостійне субєктивне право, яке зявляється у володільця регулятивного права лише в момент порушення чи оспорення останнього.

Таким чином, відсутність у будь-кого (крім власника нерухомого майна), в тому числі і позивача, прав чи обовязків у звязку із оскарженням погоджень, рішення та свідоцтва, не породжує для останнього права на звернення із цим адміністративним позовом.

Також суд зауважує, що відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення встановлений законом поширюється не лише на правову основу самого існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття суд, встановлений законом у частині першій статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів. З огляду на це не вважається судом, встановленим законом орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2016 року № 21-5430а15.

Положенням статті 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

На підставі частини 6 статті 109 вказаного Кодексу суддя зазначає, що розгляд зазначеного спору віднесений до юрисдикції цивільного суду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене, керуючись ч. ч. 2 4 ст. 109, ст. ст. 165, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя,

ухвалив:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Червонослобідської сільської ради, управління Держземагенства у Черкаському районі Черкаської області, Черкаської районної державної адміністрації про визнання незаконними та скасування погоджень, рішення та свідоцтва.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Апеляційна скарга може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом пяти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя В.О. Гаврилюк