Справа № 815/2579/17
Суддя: Глуханчук О. В.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2579/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Глуханчука О.В.,

секретар судового засідання - Мураховська А.І.

за участю сторін: представника позивача - ОСОБА_1 (за довіреністю)

представника відповідача - Юзбашян Х.А. (за довіреністю)

розглянувши у відкритому судовому засіданні cправу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання поновити посвідку на постійне проживання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі висновку про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року; зобов'язання поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні громадянці Вєтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем зазначено про те, що 19 квітня 2017 року нею отримано від Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області висновок про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року. Вказане рішення (висновок) позивач вважає протиправним, необґрунтованим та таким, що порушує його право на постійне проживання в Україні на законних підставах. В оскарженому висновку відповідач зазначає, що довідку обладміністрації про включення до загального списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання чи роботу та рішення суду про встановлення факту постійного проживання на території України позивач надала вже після документування її посвідкою на постійне проживання, тому на момент отримання посвідки не підпадала під дію Прикінцевих положень Закону України «Про іміграцію» та необґрунтовано була документована посвідкою на постійне місце проживання в Україні. Однак позивач таку позицію міграційного органу вважає безпідставною, оскільки її документовано посвідками 07.02.2002 року та 07.05.2007 року після перевірки особової справи та перешкод для видачі посвідок встановлено не було. Крім того, позивач вказує, що в рішенні (висновку від 25.05.2012 року) відповідач не зазначив жодних підстав для скасування дозволу на імміграцію, передбачених ст. 12 Закону України «Про імміграцію» та не запросив її для надання пояснень при розгляді питання про скасування посвідки, не направив жодних запитів для з'ясування обставин щодо яких у нього виникли сумніви.

Вказані обставини стали підставою звернення позивача до суду з даним позовом про скасування висновку ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року та зобов'язання поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що на підставі запиту Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України відділом ГІРФО ГУ МВС України в Одеській області здійснено додаткову перевірку законності документування посвідками на постійне проживання в Україні громадянам СР В'єтнам. За результатами перевірки встановлено, що рішення суду від 25.06.2003 року про встановлення факту постійного проживання на території України та довідку Одеської обладміністрації від 25.03.2003 року про включення до загального списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання чи роботу, позивач надала до особової справи вже після документування її посвідкою на постійне проживання. Тобто на момент документування посвідкою 07.02.2002 року заявницею не було надано документів, підтверджуючих направлення та прийняття на професійне навчання чи роботу на підприємства і організації СРСР. З огляду на встановлені обставини, ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області прийнято висновок від 25.05.2012 року про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні, який відповідач вважає законним та обґрунтованим.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступні обставини та факти.

Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянкою Соціалістичної республіки Вєтнам, що підтверджено паспортом НОМЕР_2.

В 1988 році позивач прибула в Україну з метою працевлаштування відповідно до Угоди між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР від 02 квітня 1981 року. З 1988 року по 1994 рік працювала на Харківському підшипниковому заводі.

09 січня 2002 року позивач звернулась до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання (а.с. 38-39).

За результатом розгляду даної заяви та поданих ОСОБА_3 документів, ВГПІС УМВС в Одеській області прийнято висновок від 07 лютого 2002 року про залишення на постійне мешкання в Україні гр. В'єтнаму ОСОБА_3 (а.с. 51)

Згідно з пунктом 4 розділу V Закону України «Про імміграцію» громадянку Вєтнаму ОСОБА_3 було документовано посвідкою на постійне проживання в Україні від 07.02.2002 року Серія НОМЕР_3 (а.с. 58).

За заявою позивача від 05 травня 2007 року про заміну виду на проживання в Україні у зв'язку з появою його нового зразка, ВГІРФО УМВС в Одеській області 07 травня 2007 року видано гр. В'єтнаму ОСОБА_3 посвідку на постійне проживання за НОМЕР_4, строк дії - безстроково (а.с. 56-57).

06 квітня 2017 року позивач звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою щодо обміну, виданої їй посвідки на постійне проживання Серії НОМЕР_5 від 07 травня 2007 року у зв'язку з її непридатністю (а.с. 11).

На вказане звернення позивачу надано відповідь Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 19 квітня 2017 року №5/3-290, якою повідомлено, що 25 травня 2012 року ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області прийнято рішення про визнання гр. В'єтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні (а.с. 12).

Разом із вказаним листом позивач отримала Висновок ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області від 25 травня 2012 року про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне проживання в Україні.

Відповідно до вказаного Висновку, 08 травня 2012 року до ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області надійшов запит Головного управління по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Служби безпеки України (вих. №14/2/2 - 10211 від 24.04.2012 року) про надання завірених копій документів, які стали підставами для оформлення посвідок на постійне проживання в Україні громадянам Соціалістичної республіки Вєтнам. Згідно вказаного запиту відділом ГІРФО ГУ МВС України в Одеській області проведена додаткова перевірка законності документування посвідками на постійне проживання в Україні вказаних у запиті громадян, зокрема гр. Вєтнаму ОСОБА_3.

В ході розгляду особової справи гр. Вєтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, встановлено, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 20103 року про встановлення факту постійного проживання на території України та довідку №167 Одеської обласної державної адміністрації від 25 березня 2003 року про включення до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання були надані заявницею та видані вже після отримання права на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання, що свідчить про відсутність підстав для документування на момент звернення ОСОБА_3 з відповідною заявою. На момент документування посвідкою 07.02.2002 року заявницею не було надано документів, підтверджуючих направлення та прийняття ОСОБА_3 на професійне навчання чи роботу на підприємства і організації СРСР.

На підставі викладеного ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області зроблено висновок про те, що на момент отримання 07.02.2002 року документів на постійне проживання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_3 не підпадала під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні (а.с. 13-15).

Не погоджуючись з вказаним висновком в.о. начальника ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_3 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на його (висновок) протиправність та просить зобов'язати Головне управління ДМС України в Одеської області поновити їй посвідку на постійне місце проживання.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначений Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» встановлено вважати такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулися протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.

Особам, зазначеним у пункті 4 Прикінцевих положень, посвідка на постійне проживання видається за їхніми заявами або заявами їх законних представників без оформлення дозволу на імміграцію.

На підставі вказаних положень Закону України «Про імміграцію» позивач був документований посвідкою на постійне проживання в Україні від 07 лютого 2002 року НОМЕР_3 (а.с. 64).

Закон України «Про імміграцію» від 07.06.2001 року № 2491-III набув чинності 07.08.2001 року. А 09 січня 2002 року (тобто з дотриманням строку у шість місяців з дня набрання чинності цим Законом) позивач звернулась до відділення паспортної, реєстраційної та міграційної роботи УМВС України в Одеській області із заявою про залишення в Україні на постійне мешкання (а.с. 38-39).

При зверненні до міграційного органу позивач зазначила, що після демобілізації у зв'язку з відсутністю роботи у Вєтнамі за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР вона прибула в Україну та працювала в м. Харків з 1988 року по 1994 рік на Харківському заводі підшипників.

До заяви позивачем було додано заяву-анкету про залишення в Україні на постійне проживання (а.с. 38) та інші документи, зокрема: копію паспорту НОМЕР_2, виданого 25.05.2000 року, терміном дії до 25.05.2005 року, довідку з Посольства Вєтнаму в м. Києві від 21.09.2001 року про відсутність судимості та притягнення до кримінальної та цивільно-правової відповідальності, довідку про відсутність заперечень з боку Посольства В'єтнаму щодо надання права на постійне проживання в Україні від 21.09.2001 року (а.с. 40-45).

Приймаючи оскаржуваний висновок від 25.05.2012 року, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області посилалось на те, що позивачем було долучено рішення Київського районного суду м. Одеси від 25 червня 2003 року про встановлення факту постійного проживання на території України та довідку №167 Одеської обласної державної адміністрації від 25 березня 2003 року про включення до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання вже після документування ОСОБА_3 посвідкою на постійне проживання в Україні.

З огляду на зазначене відповідач зазначив, що на момент подачі заяви про залишення в Україні на постійне проживання та на момент документування посвідкою на постійне місце проживання заявником не було надано жодного документу, який би підтверджував направлення та прийняття ОСОБА_3 на професійне навчання чи роботу на підприємства і організації СРСР, а тому вона не підпадала під дію Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» та була необґрунтовано документована посвідкою на постійне проживання в Україні.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає необхідним зазначити наступне.

Так, з матеріалів справи встановлено, що рішення про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні прийнято відповідачем 25 травня 2012 року, тобто через 10 років з моменту документування позивача посвідкою від 07 лютого 2002 року НОМЕР_3 (а.с. 64).

07 травня 2007 року ВГІРФО УМВС в Одеській області видано гр. В'єтнаму ОСОБА_3 посвідку на постійне проживання за НОМЕР_4, строком дії - безстроково (а.с. 56).

При зверненні до органу міграційної служби позивачем наведено факти, з якими п. 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію» пов'язує можливість вважати іноземців або осіб без громадянства такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, а саме, позивачем при зверненні у 2001 році до міграційної служби були надані належні докази того, що він прибув в Україну до 6 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В'єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в'єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 2 квітня 1981 року та залишився проживати в Україні.

При цьому, слід зазначити, що при наданні посвідки на постійне місце проживання в Україні гр. Вєтнаму ОСОБА_3 відповідач проводив перевірки підстав її залишення на постійне проживання на території України та, не виявивши підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію, документував посвідками.

Відповідно до останнього абзацу пункту 4 Прикінцевих положень Закону України «Про імміграцію», на зазначених у пункті 4 Прикінцевих положень осіб поширюється чинність статей 12-15 цього Закону.

Статтею 12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції від 15.10.2011 року, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено підстави для скасування дозволу на імміграцію. Так, дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Водночас, відповідач у своєму рішенні (висновок від 25 травня 2012 року про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні) не послався на жодну з підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію, визначених ст. 12 Закону України «Про імміграцію».

З матеріалів справи вбачається, що з боку позивача не було допущено порушень при подачі документів для отримання дозволу на імміграцію в Україну: не було подано свідомо неправдивих відомостей, документи не містять недостовірних даних та не є підробленими.

Також суд враховує, що позивач проживає на території України з 1988 року, та вважає, що навіть у разі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності факту подання заявником (позивачем) свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, позивач не повинен нести відповідальність за помилки допущені з боку міграційних органів.

Крім того, суд враховує, що станом на дату складання ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області висновку (25.05.2012 року) про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні, рішенням Київського районного суду м.Одеси від 25 червня 2003 року (цив. Справа №2-3862) установлено факт приїзду на роботу згідно угоди між В'єтнамом та СРСР та постійного проживання ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України з 1988 року по час ухвалення даного рішення (а.с. 47).

Також, гр. Вєтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, Одеською обласною державною адміністрацією видано довідку №167 від 25 березня 2003 року про те, що вона включена до загального єдиного списку в'єтнамських громадян, які приїхали до СРСР на професійне навчання та на роботу згідно Угоди між В'єтнамом та колишнім СРСР від 02 квітня 1981 року. Про те, що вона зареєстрована в Управлінні у справах національностей та міграції Одеської обласної державної адміністрації від 26 червня 2000 року №570/А-2000 «Про упорядкування прибуття на працевлаштування в'єтнамських громадян в Одеській області» (а.с. 46).

На підставі викладеного, суд вважає, що міграційним органом протиправно прийнято рішення про скасування позивачу дозволу на імміграцію та вказаним рішенням порушено баланс між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача та цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Вирішуючи спір, суд зазначає, що згідно положень п. 8 ч. 3 ст. 2 КАС України, суд у справах про оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкті владних повноважень перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони пропорційно, зокрема з дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав свобод та інтересів особи і цілями на досягнення яких спрямоване це рішення.

Вказаний критерій випливає з принципу пропорційності (адекватності). Дотримання принципу пропорційності особливо важливе при прийняті рішень або вжитті заходів, які матимуть вплив на права, свободи та інтереси особи. Метою дотримання цього принципу є досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямовані рішення або дії суб'єкта владних повноважень, та інтересами конкретної особи. Принцип пропорційності зокрема передбачає, що: здійснення повноважень, як правило, не повинно спричиняти будь - яких негативних наслідків, що не відповідали б цілям, які заплановано досягти; якщо рішення або дія можуть обмежити права, свободи чи інтереси осіб, то такі обмеження повинні бути виправдані необхідністю досягнення більш важливих цілей; несприятливі наслідки для прав, свобод та інтересів особи внаслідок рішення чи дії суб'єкта владних повноважень, повинні бути значно меншими від тієї шкоди, яка могла б настати за відсутності такого рішення чи дії; для досягнення суспільно-корисних цілей необхідно обирати найменш «шкідливі» засоби.

З огляду на зазначене, суд вважає необхідним зазначити, що починаючи з 1988 року позивач проживає на території України, працює та сплачує податки (займається підприємницькою діяльності згідно свідоцтва про державну реєстрацію ФОП від 27.01.2003 року (а.с. 19), отримала свідоцтва платника єдиного податку (а.с. 20), набула право власності на нерухоме майно (квартира) (а.с. 17-18), тобто влаштувала своє життя та інтегрована в українське суспільство.

Натомість відповідач при винесенні спірного рішення не врахував вказані обставини, що призвело до порушення прав позивача.

Враховуючи викладене, суд вважає, що висновок ВГІРФО ГУ МВС України про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року, є протиправним та підлягає скасуванню.

Що стосується позовних вимог про зобов'язання поновити посвідку на постійне місце проживання в Україні громадянці Вєтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд вважає, що позов у цій частині задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Слід зазначити, що ані Законом України «Про імміграцію», ані Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання і технічного опису їх бланків, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 251 від 28.03.2012 року не передбачено порядку поновлення посвідки на постійне місце проживання.

В свою чергу, на думку суду, скасування Висновку про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3 такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25 травня 2012 року є належним та достатнім способом захисту порушених прав позивача.

Виходячи з загальних принципів права, визнання протиправним рішення, зокрема суб'єкта владних повноважень, має наслідком повернення сторін у попередній стан. Тобто, після скасування висновку міграційного органу від 25 травня 2012 року, позивач вважається таким, що має дозвіл на імміграцію в Україну та підлягає документуванню посвідкою на постійне місце проживання в Україні.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та необхідність їх часткового задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 3 ст. 94 КАС України).

Враховуючи, що зазначений адміністративний позов задоволено частково, суд, у відповідності до приписів ч. 3 ст. 94 КАС України, здійснює розподіл судових витрат на користь позивача відповідно до задоволених вимог (задоволено одну позовну вимог з двох) у розмірі 640, 00 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 23, 69, 71, 72, 86, 94, 158-163, 167, 254 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання поновити посвідку на постійне проживання - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області, викладене у формі висновку про визнання громадянки Вєтнаму ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що не має дозволу на імміграцію в Україну та необґрунтовано документованою посвідкою на постійне місце проживання в Україні від 25.05.2012 року.

В іншій частині позову - відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на користь ОСОБА_3 (ІН НОМЕР_1) витрати на оплату судового збору у розмірі 640 грн. (шістсот сорок гривень).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складено та підписано судом 22 травня 2017 року.

Суддя О.В. Глуханчук