Справа № 295/67/17
Суддя: Шевчук С.М.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Стрілецька О.В.
Суддя-доповідач:Шевчук С.М.
УХВАЛА

іменем України

"22" травня 2017 р. Справа № 295/67/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шевчук С.М.

суддів: Бучик А.Ю.

Майора Г.І.,

за участю секретаря судового засідання Витрикузи В.П.,

сторін та їх представників: пред. позивача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області ОСОБА_4 на постанову Богунського районного суду м. Житомира від "22" лютого 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_4 до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області про визнання дій неправомірними та зобов'язати вчинити певні дії ,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до Богунського районного суду м. Житомира з позовом до Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, в якому просила визнати протиправними дії відповідача стосовно відмови в поновленні пенсії та зобов'язати поновити її з 07.10.2009 року та виплатити недоплачену пенсію з 07.10.2009 року.

Постановою Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано неправомірними дії Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області щодо відмови у відновленні виплати пенсії ОСОБА_4.

Зобов'язано Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області відновити, нараховувати та виплачувати пенсію ОСОБА_4, яка була їй призначена відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", починаючи з 30.06.2016 року.

Позовні вимоги за період з 07.10.2009 року по 29.06.2016 року залишено без розгляду.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач та позивач подали апеляційні скарги. Позивач просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині залишення без розгляду позовних вимог за період з 07.10.2009 року по 29.06.2016 року та прийняти нове рішення про задоволення позову. Відповідач відповідно просить скасувати рішення суду у частині вимог що задоволені та прийняти нове рішення про відмову в задоволені позову. На підтвердження доводів апеляційних скарг посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційних скарг у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_4 проживала в Україні та була зареєстрована за адресою АДРЕСА_1.

З 2004 року позивач перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Корольовському районі м. Житомира Житомирської області, правонаступником якого є Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, та отримувала пенсію за віком.

Виплата пенсії ОСОБА_4 була припинена з 01.09.2005 року у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччини (а.с.5).

ОСОБА_4 з 06.09.2005 року по теперішній час постійно проживає в Федеративній Республіці Німеччина, однак має громадянство України, 19.06.2005 року прийнята на консульський облік Генерального консульства України в Мюнхені, що підтверджується змістом копії паспорта для виїзду за кордон (а.с. 4).

18.05.2005 року ОСОБА_4 звернулась до відповідача з заявою, в якій просила роз'яснити, чому не відбувається нарахування та виплата їй пенсії (а.с. 18).

Листом Управління Пенсійного фонду України в м. Житомирі Житомирської області за № 230/М/02 від 29.05.2015 року повідомлено позивача ОСОБА_4 про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, оскільки під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а між Україною та Федеративною Республікою Німеччина, де проживає відповідач, такий договір не укладено (а.с. 7).

21.11.2016року представник позивача ОСОБА_3 звернувся до відповідача з інформаційним запитом в порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", в якому просив повідомити інформацію стосовно поновлення виплати пенсії ОСОБА_4 (а.с. 19).

04.12.2016 року Житомирським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в Житомирській області надіслано відповідь про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії ОСОБА_4, оскільки нормами чинного законодавства не регламентовано питання виплати пенсії пенсіонерам, які проживають за кордоном (а.с. 8). Крім того, послався на ст. 92 Закону України "Про пенсійне забезпечення", в якій зазначено, що громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, пенсії не призначається.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Задовольняючи адміністративний позов, суд І інстанції виходив з того, що наданими позивачем доказами доведено його право на поновлення раніше призначеної пенсії.

Колегія суддів погоджується з висновками суду І інстанції з огляду на наступне.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначено Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 вказаного Закону виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Оскільки міжнародних договорів між Україною та Федеративною Республікою Німеччина стосовно призначення та виплати пенсії не укладалися, то припиняючи виплату пенсії позивачу у зв'язку з його переїздом на постійне місце проживання відповідач діяв відповідно до вимог законодавства, яке було чинним на момент виникнення спірних правовідносин.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 положення пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Відсутність законодавчо встановленого механізму поновлення виплати пенсії, припиненої у зв'язку з виїздом громадянина України на постійне місце проживання за кордон, не може бути підставою для позбавлення таких осіб права на соціальний захист, що встановлений статтею 46 Конституції України.

Відповідно до частини 2 статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону

Питання щодо подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" врегульовані Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року.

Таким чином, посилання апелянта про те, що позивач не звертався у належний спосіб до Пенсійного фонду України із проханням призначити пенсію, є безпідставним і таким, що спростовується матеріалами справи.

Крім цього, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі "Пічкур проти України", як джерело права відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права позивача на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

Стосовно ж доводів позивача про безпідставність застосування судом першої інстанції положень ст. 99 та 100 КАС України та залишення без розгляду позовних вимог за період з 07.10.2009року по 29.06.2016року, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції на час видання оскаржуваного акту) для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отож шестимісячний строк для звернення до адміністративного суду за захистом прав обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав.

Частиною першою статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

З матеріалів справи слідує, що про обставини стосовно припинення виплати пенсії позивач повинна була дізнатися в місяці отримання пенсії, оскільки пенсія є періодичним щомісячним платежем.

До суду позивач за захистом порушеного права звернулася 03.01.2017року. Клопотання про поновлення строків звернення не подавала, поважних причин які перешкоджали позивачу звернутися у встановлені строки не наводила. Матеріали справи також не містять жодних доказів які б вказували на наявність непереборних обставин, що могли бути перешкодою для звернення позивача до суду у встановлені строки.

Розглядаючи питання строків звернення до суду, Верховний суд України у постановах від 08.12.2015 року (справа №21-5440а15, №21-5653а15) та від 08.06.2016року (категорія справи №505/2135/14-а), вказав на те, що спори такої категорії мають вирішуватися з урахуванням вимог ст. 99, 100 КАС України.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про залишення без розгляду позовних вимог позивача за період 07.10.2009року по 29.06.2016року.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що позивач є громадянином України, а тому має такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни цієї держави, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії за ознакою місця проживання.

Стосовно ж недотримання судом процесуальної форми прийнятого судом рішення про залишення позовних вимог без розгляду, яке повинно було бути викладено у формі постанови, то відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

При цьому, суд не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів не може скасувати правильне по суті рішення суду з формальних міркувань, а зокрема не прийняття судом першої інстанції судового рішення про залишення без розгляду позовних вимог у формі ухвали.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційних скарг не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, яке регулює спірні правовідносини, та повністю спростовуються встановленими у справі обставинами.

Відповідно до статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, а відтак постанову Богунського районного суду м. Житомира від 22 лютого 2017 р. слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Житомирського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області залишити без задоволення, постанову Богунського районного суду м. Житомира від "22" лютого 2017 р. - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя С.М. Шевчук

судді: А.Ю.Бучик

Г.І. Майор

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_4 АДРЕСА_1,10009

3- відповідачу/відповідачам: Житомирське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Житомирській області вул.Перемоги,55,м.Житомир,10003

4-третій особі: - ,