Справа № 643/15563/16-а
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 р.Справа № 643/15563/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Жигилія С.П.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Перцової Т.С.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.

позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2017р. по справі № 643/15563/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м.Харкова

про визнання дій і рішення протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі по тексту позивач ОСОБА_1М.) звернулась до Московського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова (далі по тексту відповідач, УПФ України в Московському районі м. Харкова), в якому просить суд:

- визнати протиправними дії та рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 09.11.2016 року щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку розміру пенсії за вислугу років на підставі довідки Прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року про заробітну плату;

- зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру пенсії за вислугу років з 01.11.2016 року на підставі довідки Прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року про заробітну плату відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, виходячи із розрахунку 90 % середнього заробітку без обмеження її максимального розміру, та здійснити відповідні виплати урахуванням виплачених сум.

Постановою Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2017 року по справі № 643/15563/16-а в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про визнання дій і рішення протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовлено.

Позивач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції постанову Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2017 року по справі № 643/15563/16-а скасувати, прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги та у судовому засіданні зазначає, що ОСОБА_1, перебуваючи на службі в органах прокуратури, мала законні сподівання на отримання пенсії за вислугу років за наявності 20-річного стажу, у тому числі не менше 10 років на прокурорських посадах, у розмірі 80 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати, а за кожен рік роботи понад 10 років на прокурорських посадах збільшення пенсії до 90 відсотків від суми місячного заробітку без обмеження максимального розміру, що закріплено ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» в редакції від 12.07.2001 року (у редакції, чинній на час роботи позивача в органах прокуратури). Проте, Законами України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668 від 08.07.2011 року, «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» № 1166 від 27.03.2014 року зменшено відсоток призначеної пенсії від суми місячного заробітку (з 90% до 70%) та встановлено обмеження щодо максимального розміру пенсії десятьма прожитковими мінімумами, установленими для осіб, які вставили працездатність, що є звуженням прав позивача. З огляду на викладене, стверджує, що ОСОБА_1 має право на отримання пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, виходячи із розрахунку 90 % середнього заробітку без обмеження її максимального розміру.

Представник відповідача в надісланих до суду письмових запереченнях просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін. Пояснив, що на виконання постанови Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2016 року по справі № 643/4147/16-а ОСОБА_1 було перераховано розмір пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» виходячи з розрахунку 70% середнього заробітку на підставі довідки Прокуратури Харківської області № 18-283 від 17.03.2016 року. 07.11.2016 року позивач звернулася із заявою про перерахунок пенсії на підставі довідки прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року, виходячи з розрахунку 90% середнього заробітку без обмеження її максимального розміру, починаючи з 01.11.2016 року. Зазначає, що статтею 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії позивачу) встановлено, що пенсія призначається в розмірі 70 % від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії, а відтак підстави для перерахунку пенсії, виходячи з розрахунку 90% середнього заробітку відсутні. Крім того, вказує, що на час призначення пенсії позивачу, стаття 50-1 Закону України «Про прокуратуру» діяла в редакції Закону України від 27.03.2014 року та передбачала, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Аналогічна норма міститься також у ст. 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» від 08.07.2011 року. Враховуючи викладене, вказує, що рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про відмову в перерахунку пенсії позивача є цілком правомірним.

Представником відповідача 17.05.2017 року заявлено клопотання про перенесення розгляду справи у неможливістю прибуття останнього у судове засідання.

Колегія суддів, з огляду на відсутність перешкод для розгляду справи за наявними у ній матеріалами без надання пояснень представником відповідача, достатність матеріалів справи для її розгляду, з метою дотримання строків розгляду адміністративної справи, вважає, що клопотання задоволенню не підлягає, а розгляд справи слід провести у відсутність представника відповідача.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

З огляду на наведену норму, враховуючи, що відповідач по справі належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, колегія суддів вважає за можливе розглянути адміністративну справу без участі відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 з 29.07.2014 року отримує пенсію за вислугу років в розмірі 70% заробітної плати, згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», призначену відповідно до постанови Московського районного суду м. Харкова від 12.09.2017 року по справі № 643/12559/14-а .

Постановою Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/4147/16-а від 04.05.2016 року зобовязано УПФ України в Московському районі м. Харкова провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції від 01.05.2014 року), з розрахунку 70% від середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури згідно довідки Прокуратури Харківської області № 18-283 від 17.03.2016 року про заробітну плату, починаючи з 01.01.2016 року.

На виконання постанови Московського районного суду м. Харкова від 04.05.2016 року по справі № 643/4147/16-а пенсійним органом позивачу проведено перерахунок пенсії з 01.01.2016 року відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» (в редакції від 01.05.2014 року), виходячи з розрахунку 70% середнього заробітку щомісячної (чинної) заробітної плати відповідної посади працівника прокуратури відповідно до довідки Прокуратури Харківської області № 18-283 від 17.03.2016 року.

07.11.2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про проведення перерахунку пенсії на підставі довідки Прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року про заробітну плату, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» (в редакції від 12.07.2001 року), виходячи із розрахунку 90% середнього заробітку без обмеження її максимального розміру, починаючи з 01.11.2016 року.

Протоколом УПФ України в Московському районі м. Харкова від 09.11.2016 року позивачу відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії, виходячи з розрахунку 90% середнього заробітку без обмеження її максимального розміру, починаючи з 01 листопада 2016 року, відповідно наданої довідки Прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року у звязку з тим, що статтею 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» ( в редакції, що діяла на момент призначення пенсії позивачу) встановлено, що пенсія призначається в розмірі 70 % від суми місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. Крім того, з посиланням на ч. 15 ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» (у редакції, що діяла на момент призначення пенсії») зазначено, що підстави для зняття обмеження максимального розміру пенсії відсутні. (а.с. 9)

Не погоджуючись з вказаним рішенням Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, позивач звернулась до суду з даним позовом про визнання дій та рішення протиправними, зобовязання вчинити певні дії.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Умови та порядок пенсійного забезпечення прокурорів та слідчих визначено статтею 50-1 Закону № 1789-ХІІ. Редакція зазначеної статті змінювалась.

Так, відповідно до частини першої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ в редакції від 12.07.2001 року, прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Законом № 3668-VІ, який набрав чинності з 1 жовтня 2011 року, внесено зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, зокрема змінено у відсотках розмір пенсії за вислугу років, яка призначається прокурорам і слідчим у разі реалізації ними такого права.

Так, відповідно до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ у редакції Закону № 3668-VІ, прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Відповідно до змін, внесених до вказаної правової норми згідно із Законами України від 27.03.2014 року № 1166-VII, від 28.12.2014 року № 76-VIII, розмір пенсії у відсотковому відношенні до заробітної плати зменшено і незалежно від стажу роботи становить: з 01.04.2014 року - 70%, з 01.01.2015 року - 60%.

Таким чином, з 1 жовтня 2011 року положення частини першої статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо призначення прокурорам і слідчим пенсії за вислугу років у розмірі не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку втратили чинність у звязку з внесенням змін до редакції цієї статті Законами України № 3668-VІ, 1166-VII, № 76-VIII.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, а тому дійшла такого правового висновку: внесені Законом № 1166-VII зміни до статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ щодо розміру пенсії у відсотках стосуються порядку призначення пенсії прокурорам і слідчим у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення. Процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, що визначає розмір пенсії у відсотках, яка діяла на момент призначення пенсії, тобто в даному випадку у розмірі не більше 70 % від суми місячного (чинного) заробітку.

Вказана правова позиція узгоджується з судовою практикою Верховного Суду України у спорах цієї категорії, зокрема у постановах від 10.12.2013 року № 21-348а13, від 17.12.2013 року № 21-445а13, від 06.10.2015року №21-2432/15.

Так, у відповідності до ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Крім того, колегія суддів зазначає, що стаж роботи ОСОБА_1 на момент внесення змін до законодавства щодо зменшення розміру пенсії у відсотковому відношенні до заробітної плати (з 01.10.2011 80%, з 01.04.2014 року - 70%, з 01.01.2015 року - 60%) був недостатнім для призначення пенсії в розмірі 90%, а відтак колегія суддів приходить до висновку, що позивач не має права вимагати перерахунку пенсії.

Також колегія суддів зауважує, що довідка Прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року про заробітну плату станом на 01.12.2015 року за змістом не відрізняється від довідки № 18-283 від 17.03.2016 року, на підставі якої ОСОБА_1 вже було перераховано пенсії на виконання рішення Московського районного суду м. Харкова по справі № 643/4147/16-а від 04.05.2016 року.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача виплачувати пенсію без обмеження її максимального розміру, колегія суддів зауважує на наступне.

Частиною 15 статті 50-1 Закону України "Про Прокуратуру" (в редакції, чинній на момент призначення пенсії позивачу) встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

Згідно з пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 3668-VI (в редакції, чинній на момент призначення пенсії позивачу), обмеження пенсії максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом.

Пенсіонерам, яким пенсія призначена до набрання чинності цим Законом і в яких розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) перевищує максимальний розмір пенсії, встановлений цим Законом, виплата пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) здійснюється без індексації, без застосування положень частин другої та третьої статті 42 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та проведення інших перерахунків, передбачених законодавством, до того часу, коли розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) відповідатиме максимальному розміру пенсії, встановленому цим Законом.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України від 02 березня 2015 року № 213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким внесено зміни в статтю 50-1 Закону України «Про прокуратуру», а саме: максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.

З 15.07.2015 року набрав чинності Закон України «Про Прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року, відповідно до ст. 86 якого (у редакції, чинній на час звернення за перерахунком пенсії), максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Крім того, слід зазначити, що ст. 86 Закон України «Про Прокуратуру» № 1697-VII у редакції, чинній з 01.01.2017 року встановлено, що максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, встановлених для осіб, які втратили працездатність. Тимчасово, по 31 грудня 2017 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень.

Наведені положення є імперативними та встановлюють обмеження в розмірі виплачуваної особі пенсії, неконституційними не визнавались та були чинними в період з моменту призначення пенсії та до моменту розгляду справи.

Крім того, вважає за необхідне зазначити, що питання щодо обмеження максимального розміру пенсїї ОСОБА_1 було предметом розгляду у справі № 643/16312/16-а, за результатами якого постановою Московського районного суду м. Харкова від 16.01.2017 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.03.2017 року, відмовлено в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про визнання рішення про відмову в проведенні перерахунку пенсії протиправним та зобовязання провести перерахунок пенсії. Вказане судове рішення набрало законної сили.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання неправомірними дій відповідача, що полягають у відмові здійснити перерахунок пенсії позивача без обмеження максимального розміру та зобов'язання його здійснити такий перерахунок.

Стосовно тверджень позивача про звуження прав останньої, колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 22 Загальної Декларації прав людини, кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою ОСОБА_2 проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року щодо частин скарг заявниці стосовно невиконання рішення суду від 19 січня 2010 року щодо нарахування та виплати заявниці пенсії у розмірі, встановленим статями 50 та 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" після внесення у 2011 році змін до законодавства, Європейський суд з прав людини констатував, що подальша дія вищезазначеного судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати заявниці, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання рішення закінчився щонайпізніше 01 листопада 2011 року, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявниці. Протягом зазначеного періоду заявниця отримувала пенсію згідно з рішенням суду від 19 січня 2010 року, і таким чином для скарги немає підстав.

Цим же рішенням Європейського суду з прав людини підтвердив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

На залежність розмірів соціальних виплат від економічних чинників вказав і Конституційний Суд України, зокрема, у рішенні від 26.12.2011 року N 20-рп/2011 у справі за конституційними поданнями 49 народних депутатів України, 53 народних депутатів України і 56 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 4 розділу VII Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2011 рік".

У цьому Рішенні вказано, що одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень (абзац сьомий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення). При цьому Конституційним Судом України взято до уваги статтю 22 Загальної декларації прав людини, за якою розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 р. у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12.10.2004 року (абзац шостий підпункту 2.1 пункту 2 Рішення).

Як відзначив Конституційний Суд України, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

З системного аналізу наведених рішень слідує, що при їх прийнятті Конституційний Суд України виходив із додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування у межах фінансових можливостей держави права кожного на достатній життєвий рівень.

При цьому, як відзначив Конституційний Суд України, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист (пункт 2.1 рішення від 26.12.2011 року N 20-рп/2011).

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що застосування до спірних відносин положень ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» в редакції, чинній на момент призначення пенсії позивачу, в даному випадку не є підставою для визнання рішення Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова неправомірним.

Враховуючи встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення від 09.11.2016 року щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку розміру пенсії за вислугу років на підставі довідки Прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року про заробітну плату діяв на підстав, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та Законами України, а тому підстави для визнання протиправним даного рішення відсутні.

При цьому, колегія суддів зауважує, що відмова відповідача у такому перерахунку пенсії позивача не призвела до зменшення розміру пенсії, яку вона отримувала до цього, і не є звуженням обсягу вже набутих нею прав та/або позбавленням її права на соціальний захист.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про зобовязання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова здійснити ОСОБА_1 перерахунок розміру пенсії за вислугу років з 01.11.2016 року на підставі довідки Прокуратури Харківської області № 18-742 від 04.11.2016 року про заробітну плату відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про Прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 року в редакції Закону України № 2663-ІІІ від 12.07.2001 року, виходячи із розрахунку 90 % середнього заробітку без обмеження її максимального розміру, та здійснити відповідні виплати урахуванням виплачених сум, задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 159 КАС України, судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2017 року по справі № 643/15563/16-а відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги ОСОБА_1 колегією суддів не встановлено.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Московського районного суду м. Харкова від 24.01.2017р. по справі № 643/15563/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 23.05.2017 р.