Справа № 826/14472/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 травня 2017 року № 826/14472/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Мазур А.С., суддів: Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом Громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3
до третя особаДержавної міграційної служби України Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В :

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся громадянин Народної Республіки Бангладеш з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, у якому просив:

- визнати рішення № 445-16 від 22.08.2016 Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, незаконним та скасувати;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що оскаржуване рішення прийнято відповідачем безпідставно, без врахування всіх обставин, якими позивач обґрунтовував наявність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначив, що причиною залишення країни громадянства слугував земельний конфлікт, через який загинули його батьки, що є і загрозою життя йому, а також тероризм, який є однією з проблем Бангладеш.

Представник відповідача та третьої особи проти задоволення позовних вимог заперечував, мотивуючи тим, що оскаржуване рішення є правомірним та прийняте у відповідності до приписів чинного законодавства. Зазначив про наявність суперечностей у поясненнях позивача під час проведених співбесід стосовно обставин його виїзду з країни громадянської належності. При цьому, у позивача відсутні будь-які документи, які б посвідчували його особу та належність до будь-якої політичної партії, на переконання представника відповідача, інформація про можливість переслідування позивача обґрунтована виключно його усними твердженнями, разом з тим відомостей про будь-які утиски в країні походження та документів, що б підтверджували передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту" обставини, позивачем ні відповідачу, ні до суду не надано, що свідчить про невмотивованість та безпідставність позовних вимог.

Справа розглянута в порядку письмового провадження, у відповідності до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Народної Республіки Бангладеш, народився в с. Лохагора (обл. Чітангонг), НР Бангладеш, неодружений, освіта середня. За національністю - бенгалець, за віросповіданням - іслам.

До України прибув 26.02.2012 легально повітряним сполученням. Певний час мешкав у Харкові.

11.03.2013 позивач звернувся до Управління ДМС України у Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту №1124.

Основною причиною звернення за захистом позивач зазначає побоювання за своє життя через неврегульованість земельних правовідносин, що виникли між його сім'єю та його близькими родичами.

Рішенням Державної міграційної служби України №445-16 від 22.08.2016 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 13.09.2016 №216.

Вважаючи зазначене рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Перевіряючи правомірність оскаржуваного позивачем рішення, суд звертає увагу на наступне.

Основними нормативно-правовими актами, які регулюють спірні правовідносини є: Конвенція про статус біженців 1951 року, Протокол щодо статусу біженців 1967 року та Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно із визначенням, наведеним в пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року та названої правової норми, поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.

До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним у пункту 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пунктів 4 та 6 частини першої статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Статтею 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зокрема, розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону (частина шоста статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Відповідно до частини восьмої статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина одинадцята статті 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Згідно частини 12 названої статті особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

Положеннями частини п'ятої статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

Колегія суддів погоджується з таким висновком Державної міграційної служби України, виходячи з наступного.

Відповідно до пункті 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27 квітня 2004 року № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся від 11.03.2013 до Управління ДМС у Чернігівській області позивачем вказано, що на Батьківщині його чекає небезпека, оскільки його дідусь перед смертю віддав майже все своє майно його батькові, не зважаючи на інших братів. Один з дядьків позивача був політичним лідером, і почав залякувати батька і вимагати щоб той віддав йому частину майна. Під час нападу дядька на будинок батьків позивача з метою отримання документів на майно, було вбито матір позивача. Батько звернувся в поліцію за допомогою, однак брат батька, користуючись своїм впливом розпочав проти батька справу і позивачу довелося втекти з міста. Позивач вилетів в Бангладеш, де йому пообіцяли зробити документи на проживання в цій країні, однак його затримала поліція. Згодом заявник дізнався про те, що злодій вбив батька, тому вважає, що коли він повернеться на Батьківщину - його також чекає вбивство.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з Постанови Закарпатського окружного адміністративного суду від 07.05.2012 року по справі № 2а-0770/1235/12 за позовною заявою Мукачівського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина Бангладеш ОСОБА_3 про примусове видворення та затримання: 22.04.2012 року громадянин Бангладеш ОСОБА_3 був затриманий на напрямку 294 прикордонного знаку прикордонним нарядом «Адміністративно-оперативна група» від відділу прикордонної служби «Горонлаб» за спробу незаконного, поза пунктом пропуску, перетину державного кордону з України в Республіку Угорщина. Документи, що посвідчують особу були відсутні. Т.в.о. начальника Мукачівського прикордонного загону відносно громадянина Бангладеш ОСОБА_3 було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження та роз'яснено йому обов'язок покинути територію України в термін до 27 квітня 2012 року. Однак, вказаний громадянин добровільно територію України не покинув. Громадянин Бангладеш ОСОБА_3 в судовому засіданні позов визнав та пояснив суду, що на територію України потрапив офіційно, оскільки мав студентську візу. Однак, на територію України потрапив з метою в подальшому потрапити в будь-яку країну Європи. Документів при собі не мав, оскільки їх у нього забрали особи, які допомагали йому потрапити до країн Європи. Бажає повернутися додому. Вказаною постановою від 07.05.2012 року було прийнято рішення про примусове видворення з України громадянина Бангладеш ОСОБА_3.

На виконання вищезазначеної постанови громадянина Бангладеш було розміщено у Чернігівське ПТПІ.

Відповідно до протоколу співбесіди від 12.04.2013 року позивачу було задано питання стосовно подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а саме, чому вказану заяву було подано напередодні виходу із ПТПІ, на що позивач відповів, що він вважає, що йому потрібен якийсь документ, за яким він би зміг легально пересуватись містом.

Вказане, на думку суду, є підтвердженням того, що до органів міграційної служби України позивач із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту звернувся виключно з метою легалізації та отримання документів з можливістю подальшого вийду до країн Європи.

Відповідно до наказу Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 04.07.2013 № 298 у зв'язку зі зміною тимчасового місця проживання та переїздом з Чернігівської області до міста Києва, особову справу № 2013СН0006 громадянина Бангладеш ОСОБА_3 поставлено на облік в Головному управлінні Державної міграційної служби України в місті Києві.

Аналіз матеріалів особової справи заявника дає підстави дійти висновку, що відомості, які він наводить у своїй заяві та під час проведення співбесід є суперечливими. Зокрема, у заяві вказаний громадянин повідомив, що його дядько разом з іншими особами здійснили напад на їх будинок з метою заволодіння документами на право власності земельною ділянкою. Заявник повідомив, що під час нападу було вбито його матір, проте під час проведення співбесіди він наводить досить суперечливу інформацію відносно вказаного інциденту, а саме те, що його дядько взагалі не був присутній на місці скоєння злочину.

Після чого вже згідно з протоколом співбесіди від 16.07.2015 позивач не вказав про вбивство матері, а зазначив, що вона просто померла та погрози він отримував від тітки, а не від дядька.

Необхідно також зауважити, що, не зважаючи на погрози вбивством, батько позивача тривалий час перебував на території Бангладеш та вирішував питання щодо продажу землі. Позивач повідомив, що, перебуваючи на території України, він підтримував зв'язок зі свої батьком, проте через деякий час дізнався, що його вбили. З матеріалів справи встановлено, що вбивство скоїв злодій, а факт причетності до вказаного інциденту дядька позивача є лише його особистим припущенням.

Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що звернення громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 до органів міграційної служби України пов'язане виключно з пошуками шляхів легалізації перебування на території України, оскільки, згідно з протоколом співбесіди від 12.04.2013 позивач вказав, що у нього закінчується граничний строк утримання в Чернігівському ПТПІ.

На підставі вказаної інформації та в контексті пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН заявника можна вважати економічним мігрантом - особою, яка з причин, що відрізняються від тих, що містяться у визначенні «біженець», добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці.

Суд приймає до уваги доводи відповідача, що з інформації по країні походження громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_3 можна зробити висновок, що права та свободи громадян захищені Конституцією Бангладеш та правоохоронними органами.

З матеріалів справи убачається, що іноземець не зміг надати переконливі факти щодо наявної небезпеки у країні походження ні відповідачу, ні суду

Позивач ніколи не брав участі у політичній чи релігійній діяльності, у демонстраціях проти влади, а також не був членом жодних організацій чи політичних партій.

Аналізуючи матеріали справи та інформацію, що міститься у протоколах співбесід, суд зазначає, що у позивача не було проблем із владою Бангладеш, тому можна вважати, що йому не загрожує застосування смертної кари чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання від владних структур, іноземець також не повідомив про існування загрози застосування щодо нього насилля чи переслідувань в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту.

Отже, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За таких обставин суд вважає, що рішення відповідача №445-16 від 22.08.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також усні та письмові доводи представників сторін стосовно заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись статтями 2-7, 69-71, 160-163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова