Справа № 226/428/17
Суддя: Арабей Тетяна Георгіївна
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Коваленко Т.О.
Суддя-доповідач - Арабей Т. Г.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року справа №226/428/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 18 квітня 2017 року у справі № 226/428/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмови у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2017 року, ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про: визнання протиправною відмову управління у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини; зобов'язання відповідача призначити та здійснити виплату позивачу допомоги при народженні дитини за її заявою від 23 червня 2016 року (а.с. 2-6).

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 18 квітня 2017 року у справі № 226/428/17 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішення Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради від 01 серпня 2016 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини скасовано. Зобов'язано управління призначити та здійснити виплату позивачу, ІНФОРМАЦІЯ_2, допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 23 червня 2016 року (а.с. 55-62).

Не погодившись з судовим рішенням, Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради подало апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що внутрішньо переміщені особи в Україні наділені спеціальним адміністративно-правовим статусом: поряд із загальними мають також спеціальні права і обов'язки. Серед основних нормативно-правових актів, які регулюють правовий статус внутрішньо переміщених осіб, а також визначають їх права і обов'язки, є, зокрема, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Так, згідно цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відтак, апелянт вважає, що Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішенням, затвердженим протоколом № 4 від 27 липня 2016 року, правомірно відмовила позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з не проживанням за вказаною у заяві адресою. На думку апелянта, таке рішення відповідає положенням Закону № 1706-VII та постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08 червня 2016 року (а.с. 65-67).

Позивач та представник відповідача у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

За приписами п.1 та п.2 ч.1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про народження є матір'ю ОСОБА_3, який народився у місті Макіївки 27 жовтня 2015 року (а.с. 7).

ОСОБА_2 відповідно до довідки від 23 червня 2016 року № структурним підрозділом з питань соціального захисту населення у м. Мирнограді Донецької області взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Разом з нею взято на облік і малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (Довідка від 23 червня 2016 року за № ), свідоцтво про народження якої позивачем отримано лише 14 червня 2016 року( а.с.7). Фактичне місце проживання/перебування відповідно до довідки виданої відповідачем зазначено: АДРЕСА_1 (а.с. 8-9).

23 червня 2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити їй допомогу при народженні дитини (а.с. 45).

Актом матеріально-побутових умов сім'ї від 21 липня 2016 року встановлено факт не відсутності позивача за адресою, а факт відсутності будівлі за адресою визначеною в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 51).

На підставі вказаного акту протоколом № 4 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 27 липня 2016 року визначено відмовити позивачу у призначенні соціальної виплати (а.с. 46-50).

01 серпня 2016 року відповідачем прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08 червня 2016 року № 365 у зв'язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання (а.с. 44).

Спірним питанням цієї справи є правомірність відмови Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не доведено суду правомірності відмови у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини, відтак позов є таким, що підлягає задоволенню, а порушено права позивача на отримання соціального захисту - підлягає відновленню. При цьому суд вийшов за межі позовних вимог для повного захисту порушених прав позивача шляхом визнання протиправними дій управління у відмові у призначення допомоги при народженні дитини, скасував рішення про цю відмову та зобов'язав управління призначити та здійснити ці виплати.

Суд апеляційної інстанції погоджується з рішенням суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено Законом № 2811-XII та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Стаття 10 Закону № 2811-XII встановлює, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

За приписами ч.ч. 7, 9 ст. 11 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулась до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Статтею 6 Закону № 2811-XII передбачено, що документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає та здійснює виплату державної допомоги, протягом 10 днів з дня звернення.

Про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і здійснює виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не дотримався строку прийняття рішення і при тому не надав доказів спрямування до позивача прийнятого рішення.

Окрім того, відмова ґрунтується на відсутності позивача за місцем реєстрації и проживання. В той час, як відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 21.07.2016 року, в акті зазначено, що будинку на вулиці Гоголя, 31- не існує, тобто відмова має інші підгрунття, які відповідачем у відмові про призначення допомоги не зазначено, а підстави щодо відсутності позивача не доведені. Відповідно до довідок від 23.06.2016 року за №№, про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с.8,9), відповідач після перевірки фактичного проживання позивача з дитиною підтвердив факт існування зазначеної адреси та будівлі, тому суд апеляційної інстанції критично оцінує доводи апелянта про відсутність проживання позивача за зазначеною адресою .

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, який набрав чинності 14 квітня 2014 року, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Є загальновідомим факт, що антитерористична операція в Україні не завершилась на теперішній час.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача вперше з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Таким чином, позивачем доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Допущення помилки у акті щодо зазначення фактичної адреси проживання при заповненні заяви або доведенності відсутності зазначеної адреси відповідачем не надано, тому він не може позбавити її права на отримання допомоги.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини, та скасування рішення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, судом першої інстанції правильно встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання соціальної допомоги при народженні дитини.

Відповідно до приписів ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Приймаючи викладене до уваги суд апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи та ухвалено постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

На підставі наведеного, керуючись статтями 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 18 квітня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Судді Т.Г. Арабей

І.В.Геращенко

Г.М. Міронова