Справа № 761/42466/16-а
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кузьмишина О.М.
О К Р Е М А Д У М К А
судді Київського апеляційного адміністративного суду Костюк Л.О.
24 травня 2017 року м. Київ
ОСОБА_2 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з адміністративним позовом до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Києва в якому з урахуванням змінених позовних вимог просив суд:
- визнати протиправними дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві щодо відмови ОСОБА_2 в перерахунку раніше призначеної пенсії за вислугою років в розмірі 90% від розміру місячної заробітної плати, зазначеної у довідці прокуратури Донецької області №18-57-161 від 22.02.2016 року;
- зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Києва здійснити перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_2 на підставі довідки прокуратури Донецької області № 18-57-161 від 22 лютого 2016 року про розмір фактичної заробітної плати відповідно до статті 51-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, що діяла на момент призначення пенсії) в розмірі 90 % від розміру місячної заробітної плати без обмежень граничного розміру пенсії з 01 грудня 2015 року;
Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про відмову в задоволенні адміністративного позову.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року апеляційну скаргу Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві - залишено без задоволення, постанову Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року - без змін.
Відповідно до ст. 25 Кодексу адміністративного судочинства України, усі питання, що виникають при судовому розгляді адміністративної справи колегією суддів, вирішуються більшістю голосів суддів; при прийнятті рішення з кожного питання жоден із суддів не має права утримуватися від голосування та підписання судового рішення. Головуючий у судовому засіданні голосує останнім; суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку. Цей документ не оголошується в судовому засіданні, приєднується до справи і є відкритим для ознайомлення.
Не погоджуючись із правовою позицією, викладеною у ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року вважаю, що при вирішенні даного спору, суд апеляційної інстанції мав виходити з наступного.
Відповідно до частини 13 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ держава взяла на себе обов'язок забезпечити не лише нарахування, але й перерахунок пенсії працівникам прокуратури виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за перерахунком.
Частиною 18 статті 50-1 цього Закону (у редакції, чинній на час призначення позивачу пенсії) було передбачено, що призначені працівникам прокуратури пенсії перераховувалися у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадився з першого числа місяця, що йде за місяцем, у якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадився з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.
Проте, Законом України від 28.12.2014 р. №76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» внесено зміни до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та частину вісімнадцяту викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України».
В подальшому, 15.07.2015 р. набув чинності новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р., згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.
Отже, на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії, 27.10.2016 року, частини 13 та 18 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ, які визначали право на перерахунок пенсій працівникам прокуратури, втратили чинність, у зв'язку з чим законодавчо визначені підстави для такого перерахунку пенсії відсутні.
Крім того, відповідно до ч. 20 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р. умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.
Кабінетом Міністрів України умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури не визначено і відповідний нормативно-правовий акт не прийнято.
З огляду на викладене, у відповідача на момент звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії від 27.10.2016 року, не було правових підстав для здійснення перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати.
При вирішенні спірних правовідносин необхідно враховувати також правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні від 9 жовтня 1979 року по справі «Ейрі проти Ірландії», де суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.
У рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.
Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 р. зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР). У рішенні від 02.03.1999 р. N 2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.
З огляду на викладене позов не підлягає задоволенню.
Отже, суд першої інстанції дійшов помилкових висновків, що при перерахунку пенсії позивачу відповідач повинен був керуватися ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, яка діяла на час призначення позивачу пенсії, що є порушенням норм матеріального права.
Таким чином, не погоджуючись з ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 24 травня 2017 року, вважаю, що апеляційна скарга Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві підлягала задоволенню, а постанова Шевченківського районного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року - скасуванню з ухваленням нової постанови, якою в задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно було відмовити.
Суддя Л.О. Костюк