Справа № 825/3636/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" травня 2017 р. м. Київ К/800/4896/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,
секретар судового засідання Малина Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа - Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області про визнання незаконним та скасування наказу в частині звільнення, поновлення на посаді та стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернігівській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, третя особа - Ніжинський міський відділ Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області, в якому просила: визнати незаконним та скасувати наказ начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області № 416 о/с від 06 листопада 2015 року в частині звільнення майора міліції ОСОБА_4 з посади слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району); поновити ОСОБА_4 на посаді слідчого слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у спеціальному званні майор поліції; стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернігівській області на її користь суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 06 листопада 2015 року до дня фактичного поновлення на роботі з виключенням першого та останнього днів.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що наказ № 416 о/с від 06 листопада 2015 року про звільнення ОСОБА_4 з органів внутрішніх справ через скорочення штатів є незаконним, оскільки позивач виявляла бажання проходити подальшу службу в органах Національної поліції, про що свідчить поданий нею 04 листопада 2015 року рапорт.

Також зазначила, що при звільненні з посади відповідачем не дотримано процедури, визначеної статтею 40 Кодексу законів про працю України. При цьому, скорочення штату слідчого відділу Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області при проведенні його реорганізації у слідчий відділ Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області фактично не відбувалося: кількість слідчих слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області у порівнянні з числом слідчих слідчого відділу Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області не змінилася, а посада слідчого, зі скороченням якої пов'язано її звільнення фактично не скорочувалася та продовжує на даний час існувати в структурі утвореного в процесі реорганізації слідчого відділу Ніжинського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Чернігівській області.

Крім того, вказала, що при її звільненні не було враховано її переважне право на залишення на службі, визначене у статті 184 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з тим, що вона має двох малолітніх дітей, яких вона утримує та виховує самостійно. При цьому, молодша дитина не досягла трьох років. Також, відповідачем було проігноровано його обов'язок щодо обов'язкового працевлаштування вищевказаної категорії працівників.

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги. Доводи, викладені позивачем в обґрунтування касаційної скарги, аналогічні тим, що наведені ним в обґрунтування позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 з 2006 року працювала в органах Міністерства внутрішніх справ України, що підтверджується витягом з трудової книжки від 21 липня 2006 року НОМЕР_1

Наказом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06 листопада 2015 року № 416 о/с згідно з пунктами 10 та 11 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ позивача звільнено з 06 листопада 2015 року у запас Збройних Сил за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) з посади слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області (з обслуговування м. Ніжина та Ніжинського району).

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що відповідач, приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_4 зі служби у зв'язку із скороченням штату, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені спеціальним законодавством, оскільки позивач не скористалася наданим їй правом на подачу заяви про прийняття на службу до поліції, і відповідно, не підтвердила свою згоду проходити подальшу службу в поліції відповідно до вимог пункту 9 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». При цьому, на виконання вимог статті 184 Кодексу законів про працю України Ніжинським міським відділом Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області було направлено лист директору Ніжинського міського центру зайнятості від 18 серпня 2015 року № 29115 з інформацією про заплановане масове звільнення працівників відділу, що на переконання суду свідчить про вжиття відповідачем передбачених законодавством заходів для працевлаштування ОСОБА_4

Проте повністю погодитись з висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів не може та вважає їх передчасними.

Порядок проходження публічної служби в органах внутрішніх справ регулюється Законом України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-XII (який був чинний на час звільнення позивача) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року № 114 (далі - Положення №114).

Відповідно до вимог пункту 64 «г» Положення № 114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

07 листопада 2015 року втратив чинність Закон України «Про міліцію» від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ та набрав законної сили Закон України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року № 580-VIІI (далі - Закон № 580-VIІI).

Пунктом 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

На підставі пункту 9 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIII працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Відповідно до пункту 10 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Згідно витягу з наказу начальника Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області від 06 листопада 2015 року № 416 о/с майора міліції ОСОБА_4, слідчого слідчого відділення Ніжинського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Чернігівській області звільнено в запас за пунктом 64 «г» Положення № 114 (через скорочення штатів). При цьому остання є одинокою мамою, яка самостійно виховує двох малолітніх дітей, молодша з яких не досягла трьох років, тому на неї розповсюджуються правила, передбачені частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України, згідно яких звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина 6 статті 179), одиноких матерів при наявності дитини до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, окрім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням.

Тобто, звільнення, вказаних осіб, можливе лише у випадку повної ліквідації підприємства, установ, організації.

При цьому, за правилами пункту 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VІІІ лише перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ.

Отже, ліквідація з правонаступництвом не дає права на звільнення осіб, наведених у статті 184 Кодексу законів про працю України.

Верховний Суд України в постановах від 04 березня 2014 року (справа № 21-8а14), від 27 травня 2014 року (справа №21-108а14), від 28 жовтня 2014 року (справа № 21-484а14) сформулював правову позицію, згідно з якою ліквідація юридичної особи публічного права має місце у випадку, якщо в розпорядчому акті органу державної влади або органу місцевого самоврядування наведено обґрунтування доцільності відмови держави від виконання завдань та функцій такої відмови. У разі ж покладення виконання завдань і функцій ліквідованого органу на інший орган, мова йде фактично про реорганізацію. Таким чином, встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Суди попередніх інстанцій наведених вимог закону не врахували та належним чином не з'ясували, чи дійсно мала місце повна ліквідація органу, в якому проходила службу ОСОБА_4, що передбачає припинення всіх прав і обов'язків, чи фактична реорганізація, коли всі права та обов'язки в порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи.

Не встановлення в судовому процесі зазначених вище обставин як таких, що мають суттєве значення у справі, призвело до передчасних та необґрунтованих належним чином висновків щодо прав і обов'язків сторін у даному спорі, та відповідно до положень частини 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування ухвалених у справі судових рішень.

Згідно частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Частиною 2 статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

За таких обставин, коли судами першої та апеляційної інстанцій допущено порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

Керуючись статтями 220, 221, 223, 227, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 лютого 2016 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.М. Заїка М.І. Мойсюк