Справа № 819/1116/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/9638/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до управління Держпраці у Тернопільській області про визнання протиправними та скасування рішень,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами серії ТЕ № 20/19-01-037/148 та серії ТЕ № 20/1/19-01-037/148 від 26.07.2016.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2016 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, ФОП ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, судом неповно зясовано обставини, що мають значення для справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, прийшов до помилкового висновку про допущення до роботи ОСОБА_3 без укладення трудового договору саме ФОП ОСОБА_1, оскільки цивільно-правовий договір із зазначеною особою укладав ФОП ОСОБА_4, про що свідчить укладений між останніми договір про надання послуг кейтерінгу. Крім того, апелянт вказує на те, що була позбавлена можливості надати відповідні бухгалтерські та касові документи по нарахуванню та виплаті заробітної плати найманим працівникам та табелі обліку робочого часу, внаслідок чого ОСОБА_5 зроблено висновок, що вони взагалі не ведуться. Тому просить скасувати постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 31.10.2016 та прийняти нову, якою повністю задовольнити поданий нею адміністративний позов та стягнути на її користь з Державного бюджету України судовий збір.

В письмовому запереченні представник відповідача просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ФОП ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2, які підтримали апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 зареєстрована як фізична особа-підприємець 11.12.1997, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 22.01.2015. Вид діяльності - діяльність ресторанів, надання послуг мобільного харчування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ФОП ОСОБА_1 свою діяльність здійснює у кафе «Stone wood». Частину приміщення, площею 30 кв.м. остання передала в оренду ФОП ОСОБА_4, який має ліцензію на право здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями, виданої Головним управлінням ДФС у Тернопільській області 04.05.2016, що підтверджується договором оренди нежитлового приміщення від 01.04.2015.

На виконання розпорядження міського голови № 129 від 26.04.2016 «Про створення комісії», комісією у складі представників Тернопільської обєднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Тернопільській області, Тернопільського обєднаного управління Пенсійного фонду України, муніципальної поліції Тернопільської міської ради, Тернопільського міськрайонного центру зайнятості, фінансового управління Тернопільської міської ради, управління економіки, промисловості та праці Тернопільської міської ради, було проведено обстеження стану дотримання чинного законодавства щодо оформлення трудових відносин, оплати праці та сплати обовязкових платежів субєктів господарювання, зокрема ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_4, за результатами чого 14.06.2016 складено довідку.

В ході проведення обстеження в кафе «Stone wood» комісією було встановлено присутність, окрім підприємців ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ще 6 осіб (персоналу), а саме : одного працівника, що виконував трудові обовязки за трудовою угодою з ФОП ОСОБА_4, двох працівників, що виконували обовязки за трудовим договором з ФОП ОСОБА_1, трьох працівників, які надали письмові пояснення, що перебувають в даному закладі на стажуванні, в тому числі ОСОБА_3, яка проходить стажування на посаді офіціанта з 13.06.2016, ОСОБА_6, яка навчається робити суші протягом 3 днів та ОСОБА_7, яка проходить стажування на посаді бармена з 10.06.2016.

Відповідно 24.06.2016 управління Держпраці у Тернопільській області звернулося із листом до Департаменту праці Державної служби України з питань праці, в якому просило надати згоду на проведення перевірок субєктів господарювання у звязку із надходженням до управління 6 листів та звернень з приводу можливих порушень законодавства про працю.

29.06.2016 Департаментом з питань праці Державної служби України з питань праці, відповідно до абзацу 4 пункту 3 Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України № 390 від 02.07.2012, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 16.09.2015 за № 929-р, було надано згоду на проведення позапланових перевірок , зокрема ФОП ОСОБА_1

Відповідно до наказу управління Держпраці у Тернопільській області № 198 від 04.07.2016 та направлення на проведення перевірки субєкта господарювання № 4.1/037/142 від 04.07.2016, Управлінням було проведено позапланову перевірку додержання ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування, за результатами якої складено акт № 19-01-037/148 від 08.07.2016.

Згідно акту перевірки № 19-01-037/148 від 08.07.2016, контролюючим органом було встановлено, що з 13.06.2016 по 15.06.2016 ОСОБА_3 проходила стажування на посаду офіціанта, про що свідчать її пояснення від 14.06.2016 та 07.07.2016. Крім того, у підприємця відсутні табелі обліку робочого часу та бухгалтерські і касові документи по нарахуванню та виплаті заробітної плати найманим працівникам. ФОП ОСОБА_1 не забезпечила достовірний облік виконуваної працівниками роботи та бухгалтерський облік витрат на оплату праці.

26.07.2016 першим заступником начальника управління Держпраці у Тернопільській області ОСОБА_5 були винесені постанова про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами серії ТЕ № 20/19-01-037/148, якою на ФОП ОСОБА_1 було накладено штраф за порушення вимог ч.3 ст.24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) в розмірі 43 500 грн та постанова серії ТЕ № 20/1/19-01-037/148, якою на ФОП ОСОБА_1 було накладено штраф за порушення вимог ч.1 ст.30 Закону України «Про оплату праці» в розмірі 1 450 грн.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції критично віднісся до пояснень представника позивача про те, що з довідки від 14.06.2016 неможливо встановити, хто саме використовував найману працю ОСОБА_3 підприємець ОСОБА_1 чи підприємець ОСОБА_4, оскільки перевірка управлінням Держпраці у Тернопільській області проводилася лише стосовно підприємця ОСОБА_1 і під час такої перевірки остання визнала не укладення трудового договору саме між нею і ОСОБА_3, яка протягом 13-14.06.2016 навчалась на посаду офіціанта. Будь-яких пояснень ні усних, ні письмових про обставини, які позивач повідомила у суді під час розгляду даної справи (про те, що ОСОБА_3 надавала послуги підприємцю ОСОБА_4, а не навчалася у позивача), під час перевірки вона не надавала, що підтвердили позивач та представник відповідача ОСОБА_8 При цьому, позивач визнала, що долучені до матеріалів справи пояснення написані нею власноручно, будь-якого тиску чи примусу з боку посадової особи контролюючого органу не було. Крім того, в подальшому з 16.06.2016 трудовий договір було укладено саме між підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на посаду офіціанта. Також, суд першої інстанції критично оцінив пояснення позивача та її представника, надані ними в ході судового розгляду справи, про те, що ОСОБА_3 перебувала у цивільно-правових відносинах із ФОП ОСОБА_4 на підставі договору про надання послуг кейтерингу (виїзного обслуговування фуршету) від 12.06.2016. Саме це, як вважає позивач, пояснює факт перебування ОСОБА_3 у приміщенні кафе під час проведення обстеження комісією 14.06.2016. Проте ні 14.06.2016 на час обстеження комісією, ні в період проведення перевірки інспектором управління Держпраці у Тернопільській області в липні 2016 року про такі обставини позивач не повідомляла. Про такі обставини не повідомляла і ОСОБА_3 при відібранні у неї пояснень саме з приводу факту не оформлення трудових відносин. Також, суд першої інстанції не взяв до уваги долучені до матеріалів справи табель обліку робочого часу за липень 2016 року підприємця ОСОБА_1 та розрахунки-платіжні відомості про нарахування заробітної плати за червень 2016 року, оскільки такі були відсутні на момент проведення перевірки, що письмово підтвердила позивач, як і те що вони не велися. При цьому, з врахуванням наведеного, суд першої інстанції вважав, що первинні пояснення ОСОБА_1 та ОСОБА_3, відібрані під час проведення перевірок, є правильними та достовірними, оскільки такі надавалися добровільно, без будь-якого тиску чи примусу.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Частиною першою статті шостої Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Згідно ч.2 ст.2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

У відповідності до ст.21 цього Кодексу, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 24 цього ж Кодексу передбачено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим у разі укладення трудового договору з фізичною особою (пункт 6 частини першої статті 24 КЗпП України).

Згідно ч.3 ст.24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України № 413 від 17.06.2015 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» установлено, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів : засобами електронного звязку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі;на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із пятьма особами.

Частиною першої статті 26 цього Кодексу передбачено, що при укладенні трудового договору може бути обумовлене угодою сторін випробування з метою перевірки відповідності працівника роботі, яка йому доручається. Умова про випробування повинна бути застережена в наказі (розпорядженні) про прийняття на роботу.

При цьому, відповідно до частини другої цієї статті, в період випробування на працівників поширюється законодавство про працю.

Аналіз наведених вище норм, дає підстави прийти до висновку, що випробовування можливе лише у випадку укладення трудового договору та застереження такої умови в (наказі) розпорядженні про прийняття на роботу.

Економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці визначає Закон України «Про оплату праці» № 108/95-ВР від 24.03.1995 (далі Закон № 108/95-ВР).

Як зазначено у статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства.

Відповідно до частини першої статті 21 цього Закону, працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку (частина друга статті 30 Закону № 108/95-ВР).

Відповідно до положень статті 35 Закону № 108/95-ВР, обовязок здійснення контролю за додержанням законодавства про оплату праці покладено на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю (пункт 1 частини першої статті 35 Закону № 108/95-ВР).

Згідно з частинами першою, другою статті 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац другий частини другої статті 265 КЗпП України). Порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - п'ятим частини другої цієї статті - у розмірі мінімальної заробітної плати (абзац шостий частини другої статті 265 КЗпП України).

Частиною четвертою статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання даної норми Кабінет Міністрів України постановою № 509 від 17.07.2003 затвердив Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи можуть бути накладені на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки субєкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Як вірно встановив суд першої інстанції, в ході перевірки факт порушення трудового законодавства підтвердили у своїх поясненнях як сама позивач, так і ОСОБА_3, при цьому будь-яких пояснень ні усних, ні письмових про обставини, які позивач повідомила у суді під час розгляду даної справи, зокрема надання ОСОБА_3 послуг підприємцю ОСОБА_4, під час перевірки вона не надавала.

Колегія суддів також вважає вірним висновок суду першої інстанції про неналежність як доказу по справі, договору про надання послуг кейтерингу (виїзного обслуговування фуршету) від 12.06.2016, який, на думку позивача, підтверджує факт перебування ОСОБА_3 у приміщенні кафе під час проведення обстеження комісією 14.06.2016, оскільки ні 14.06.2016 на час обстеження комісією, ні в період проведення перевірки інспектором управління Держпраці у Тернопільській області в липні 2016 року про такі обставини не повідомляла ані на позивач, ані ОСОБА_3

Також, суд першої інстанції вірно не взяв до уваги долучені до матеріалів справи табель обліку робочого часу за липень 2016 року підприємця ОСОБА_1 та розрахунки-платіжні відомості про нарахування заробітної плати за червень 2016 року, оскільки такі були відсутні на момент проведення перевірки. В письмових поясненнях позивач підтвердила, що такі не ведуться.

Крім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апелянта про те, що її було позбавлено можливості надати бухгалтерські та касові документи, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами і більше того, остання сама в своїх письмових поясненнях вказала на те, що такі нею не ведуться.

На думку колегії суддів, слід також звернути увагу на те, що відповідно до частини першої статті 29 Закону України «Про зайнятість населення», студенти вищих та учні професійно-технічних навчальних закладів, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем «кваліфікований робітник», «молодший спеціаліст», «бакалавр», «спеціаліст» та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, мають право проходити стажування за професією (спеціальністю), ІНФОРМАЦІЯ_1, на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, на умовах, визначених договором про стажування у вільний від навчання час. При цьому, запис про проходження стажування роботодавець вносить до трудової книжки. Порядок укладення договору про стажування та типову форму договору затверджує Кабінет Міністрів України.

Згідно ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ч.1 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частиною другою цієї статті передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За змістом наведених процесуальних норм вбачається, що на позивача також покладено обовязок спростовувати докази відповідача, які надані ним на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Стосовно наданої суду апеляційної інстанції постанови у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч.3 ст.41 КУпАП від 07.12.2016 по справі № 607/11027/16-п, колегія суддів вважає за необхідне вказати наступне.

Так, вказаною постановою провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.3 ст.41 КУпАП згідно протоколу про адміністративне правопорушення від 08.07.2016 було закрито на підставі п.1 ч.1 ст.247 цього Кодексу.

Тернопільський міськрайонний суд прийшов до такого висновку з урахуванням пояснень, які були надані ОСОБА_1, показів свідка ОСОБА_4 та пояснень ОСОБА_3, які, на думку суду, спростовують викладені в протоколі факти щодо проходження ОСОБА_3 стажування у підприємця ОСОБА_1 на посаду офіціанта та її допуск підприємцем ОСОБА_1 до роботи без укладення трудового договору та повідомлення ДФС.

Приймаючи постанову у справі про адміністративне правопорушення, суд вважав неналежними як доказ по справі, зокрема долучені до адміністративної справи акт перевірки № 19-01-037/117 від 08.07.2016, яким зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 порушення трудового законодавства та протокол від 08.07.2016, оскільки відомості, які в них зазначені, інспектором бралися виключно лише із пояснень ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які були спростовані в ході судового розгляду.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що постанова у справі про адміністративне правопорушення була винесена після подачі апеляційної скарги.

Даючи правову оцінку встановленим обставинам по справі, колегія суддів вважає, що в даному випадку відбулася зміна показів ОСОБА_3 та ОСОБА_1 після того, як судом у цій справі було ухвалено оскаржуване судове рішення, а не їх спростування, а тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відібрані під час проведення перевірок пояснення, є правильними та достовірними, оскільки такі надавалися добровільно, без будь-якого тиску чи примусу.

Протилежного позивач та її представник суду апеляційної інстанції не довели.

Частиною четвертою статті 72 КАС України передбачено, що постанова суду у справі про адміністративний проступок, яка набрала законної сили, є обов'язковою для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалено постанову суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

В комплексному аналізі обставин справи та з врахуванням наведених вище норм, колегія суддів приходить до висновку, що дану постанову не слід брати до уваги, оскільки відповідач у даній справі позбавлений можливості її оскаржити, а обставини, встановлені в ході розгляду справи про адміністративне правопорушення є відмінними від обставин, які встановлені в ході розгляду даної справи.

З врахуванням встановлених судом апеляційної інстанції обставин та беручи до уваги наведені вище норми матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що позивачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються його позовні вимоги, натомість відповідач довів суду правомірність оскаржуваних рішень.

У відповідності до вимог ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи, викладені в апеляційні скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції допущено не було, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2016 року по справі № 819/1116/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_9
судді ОСОБА_10
ОСОБА_11

Повний текст ухвали складено 26.05.2017.