Справа № 826/14713/16
Суддя: Огурцов О.П.
Дата ухвалення: 2017-05-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

30 травня 2017 року № 826/14713/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Огурцова О.П., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві
провизнання протиправними дій щодо проведення перевірки та визнання протиправним і скасування наказу від 15.08.2016 № 669,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправними дій щодо проведення перевірки та визнання протиправним і скасування наказу від 15.08.2016 № 669.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказ від 15.08.2016 № 669 та повідомлення про дату перевірки були отримані позивачем вже після початку проведення перевірки. Також позивач посилалась на те. що оскільки запити, які надійшли від відповідача не стосувались недостовірності даних виявлених у податкових деклараціях, а стосувались виключно надання документів та інформації стосовно взаємовідносин між позивачем та третіми особами щодо купівлі - продажу певних цінних паперів у неї не виникало обов'язку щодо надання відповіді на них.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Відповідач заперечив проти позовних вимог, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні адміністративного позову повністю. Свої заперечення на адміністративний позов відповідач обґрунтовує тим, що на дату звернення позивача з позовом до суду наказ від 15.08.2016 № 669 втратив чинність та є недійсним, а результатами перевірки проведеної на підставі вказаного наказу скасовані. Також відповідач посилався на те, що копія наказу від 15.08.2016 № 669 та повідомлення від 15.08.2016 № 7307/Ж/26-54-13-06-26 були направлені позивачу відповідно до положень пункту 79.2 статті 79 Податкового кодексу України.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив продовжити розгляд справи у письмовому провадженні.

Під час судового розгляду справи, суд,-

В С Т А Н О В И В:

15.08.2016 в.о. начальника Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві з метою здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати належних сум податків до бюджету на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 78.1.4 пункту 78.1 статті 78, пункту 79.1 статті 79 Податкового кодексу України видано наказ № 669 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки", яким наказано організувати роботу щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати сум податків до бюджету платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 з 29.08.2016 по 02.09.2016 терміном 5 робочих днів, за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 та складено повідомлення №7307/Ж/26-54-13-06-26.

За результатами перевірки проведеної на підставі наказу від 15.08.2016 № 669 Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві складено акт від 09.09.2016 № 223/26-54-13-06-17-НОМЕР_3.

22.09.2016 на підставі зазначеного акту прийняті податкові повідомлення - рішення №, яким збільшено суми грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на 1 566 475,10 грн. та №, яким збільшено суму грошового зобов'язання з військового збору на 117 472,89 грн.

Податкові повідомлення рішення від 22.09.2016 № , № були оскаржені в адміністративному порядку до Головного управління ДФС у м. Києві.

16.11.2016 Головним управлінням ДФС у м. Києві прийнято рішення № 7523/Ж/26-15-10-02-16 "Про проведення позапланової перевірки", яким з метою об'єктивного розгляду скарги платника податків зобов'язано ДПІ у Оболонському районі ГУ ДФС у м. Києві провести позапланову документальну перевірку ОСОБА_1 з урахуванням наданих платником податків первинних документів.

23.11.2016 в.о. начальника Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві з метою здійснення контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати належних сум податків до бюджету на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 78.1.5 пункту 78.1 статті 78, пункту 79.1 статті 79, пункту 82.2 статті 82 Податкового кодексу України видано наказ № 950 "Про проведення документальної позапланової перевірки", яким наказано організувати роботу щодо проведення документальної позапланової перевірки щодо питань, що стали предметом оскарження платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 з 28.11.2016 по 02.12.2016, терміном 5 робочих днів, за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 та складено повідомлення №10154/Ж/26-54-13-06-26.

За результатами перевірки проведеної на підставі наказу від 23.11.2016 № 950 Державною податковою інспекцією в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві складено акт від 09.09.2016 № 338/26-54-13-06-17-НОМЕР_3.

08.12.2016 Головним управлінням ДФС у м. Києві за результатами розгляду скарги ОСОБА_1 на податкові повідомлення - рішення від 22.09.2016 № , № прийнято рішення № 8064/Ж/26-15-10-02-16 про результати розгляду первинної скарги, яким податкові повідомлення - рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення.

ОСОБА_1 не погоджуючись з наказом від 15.06.2016 № 669 та вважаючи, його протиправним та таким. що підлягає скасуванню, а також вважаючи протиправними дії Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо проведення перевірки на підставі вказаного наказу звернулась з відповідним позовом до суду.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частинами першою та другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до пункту 8 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду

Частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до частини першої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Отже, судовому захисту в адміністративних судах України підлягає лише порушене право, а отже предмет оскарження за правилами адміністративного судочинства повинен мати юридичне значення, тобто впливати на коло прав, свобод, законних інтересів чи обов'язків, а також встановлені законом умови їх реалізації.

Таким чином, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється, водночас відповідно до зазначених норм право особи на звернення до адміністративного суду обумовлено суб'єктивним уявленням особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту, однак обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду.

При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб'єктивних прав та обов'язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, рішення, дія чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень є такими, що порушують права і свободи особи в тому разі, якщо, по-перше, такі рішення, дія чи бездіяльність прийняті владним суб'єктом поза межами визначеної законом компетенції, а по-друге, оспорюванні рішення, дія чи бездіяльність є юридично значимими, тобто такими, що мають безпосередній вплив на суб'єктивні права та обов'язки особи шляхом позбавлення можливості реалізувати належне цій особі право або шляхом покладення на цю особу будь-якого обов'язку.

В абзаці 4 пункту 1 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України №2-зп від 23.06.1997 в справі № 3/35-313 вказано, що "…за своєю природою ненормативні правові акти, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи, застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію."

В пункті 5 Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2008 від 22.04.2008 в справі № 1-10/2008 вказано, що при визначенні природи "правового акту індивідуальної дії" правова позиція Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що "правові акти ненормативного характеру (індивідуальної дії)" стосуються окремих осіб, "розраховані на персональне (індивідуальне) застосування" і після реалізації вичерпують свою дію.

Наказом від 15.08.2016 № 669 призначено документальну позапланову невиїзну перевірки з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати сум податків до бюджету позивача за період з 01.01.2015 по 31.12.2015, яка мала бути проведена в період з 29.08.2016 по 02.09.2016.

Факт проведення податковим органом на підставі наказу від 15.08.2016 № 669 документальної позапланової невиїзної перевірки з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати сум податків до бюджету позивача за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 за результатами якої складено акт від 09.09.2016 № 223/26-54-13-06-17-НОМЕР_3 підтверджується інформацією зазначеною в рішеннях Головного управління ДФС у м. Києві від 16.11.2016 № 7523/Ж/26-15-10-02-16 та від 08.12.2016 № 8064/Ж/26-15-10-02-16 та підтверджується сторонами.

Оскаржуваний наказ є актом одноразового застосування та вичерпує свою дію фактом його виконання, тобто моментом проведення відповідачем перевірки на його підставі.

Отже, враховуючи, що податковим органом фактично реалізована його компетенція на проведення перевірки, оскаржуваний наказ не є таким, що порушує права позивача та інтереси шляхом обмежень у реалізації його прав чи безпідставного покладення на нього необґрунтованих обов'язків, а відтак, задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу від 15.08.2016 № 669 не призведе до поновлення порушеного права позивача, оскільки такий наказ не є юридично значимими для позивача з огляду на те, що після проведення на його підставі перевірки він вичерпав свою дію відносно позивача.

Аналогічна позиція викладена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 10.03.2015 у справі № К/800/54480/14 та від 27.11.2014 у справі № К/800/52374/14.

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування наказу від 15.08.2016 № 669 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

В рішення Верховного Суду України від 27.01.2015 № 21-425а14 у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Будгарантінвест-55» до Державної податкової інспекції у м. Южному Одеської області про визнання незаконним наказу про проведення документальної невиїзної позапланової перевірки та визнання протиправними дій зазначено наступне: "Особливості регулювання проведення документальної невиїзної перевірки, встановлені статтею 79 ПК, не виключають необхідності дотримання загальних вимог до наявності підстав та порядку проведення документальних позапланових перевірок.

Як зазначено у пункті 79.1 зазначеної вище статті, документальна невиїзна перевірка здійснюється, зокрема, у разі прийняття керівником органу державної податкової служби рішення про її проведення та за наявності обставин для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу.

У підпункті 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК, який був правовою підставою для проведення перевірки у цій справі (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин), передбачено, що перевірка здійснюється за наявності такої обставини: за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит органу державної податкової служби протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

Таким чином, з наведеної норми вбачається, що виявлені факти, які свідчать про можливі порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, можуть бути підставою для проведення перевірки лише у випадку, коли сумніви не усунуті наданими поясненнями та документальними підтвердженнями.

За таких обставин у контролюючого органу є право на оцінку пояснень і їх документальних підтверджень. Якщо ці пояснення не обґрунтовані або документально не підтверджені, перевірка може бути призначена.

Суб'єкт господарювання має право не погодитися з рішенням про призначення перевірки і оспорити його у суді.

У такому спорі суб'єкт владних повноважень зобов'язаний довести обґрунтованість свого рішення з посиланням на недоліки пояснень суб'єкта господарювання та їх документальне обґрунтування.

Слід звернути увагу на те, що до підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 ПК пізніше були внесені зміни. Його нинішня редакція свідчить, що перевірка може проводитись у випадку, коли за наслідками перевірок інших платників податків або отримання податкової інформації виявлено факти, що свідчать про порушення платником податків податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть протягом 10 робочих днів пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків податкового, валютного та іншого законодавства. Тобто зміни були направлені на гарантування дотримання прав платників податків, звуження підстав для проведення перевірки, усунення можливості зловживання правом на перевірку.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає помилковим тлумачення касаційним судом у зазначеній справі і пункту 79.2 статті 79 ПК як такого, що не містить жодної вимоги про необхідність отримання платником податків наказу про проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце її проведення саме виключно до початку перевірки.

Ця норма встановлює, що документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами органу державної податкової служби виключно на підставі рішення керівника органу державної податкової служби, оформленого наказом, та за умови надіслання платнику податків рекомендованим листом із повідомленням про вручення або вручення йому чи його уповноваженому представнику під розписку копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Пункт 79.2 статті 79 доповнено абзацом другим згідно із Законом України від 24 травня 2012 року № 4834-VI «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо удосконалення деяких податкових норм» такого змісту: «Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки». Це доповнення не змінює регулювання, воно уточнює дійсний зміст попередньої норми.

Як буквальне тлумачення аналізованої норми, так і системне тлумачення приписів ПК, КАС виключають тлумачення, яке навів касаційний суд у справі, що розглядається.

Право платника оскаржувати рішення контролюючого органу про проведення перевірки стосовно нього не залежить від виду такої. Реалізація такого права за відсутності обов'язку у контролюючого органу повідомляти про перевірку до її проведення була б неможливою.

Окрім того, незважаючи на проголошену підпунктом 79.3 статті 79 ПК необов'язковість присутності платника податків під час проведення документальних невиїзних перевірок, останній має право бути присутнім. Такий висновок узгоджується з приписами підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 ПК.

Тлумачення, яке навів суд касаційної інстанції у цій справі, не відповідає меті перевірки, змісту прав платника податків, допускає можливість недосягнення перевіркою її мети, невиконання платником податків обов'язку надати посадовим (службовим) особам органів податкової служби у повному обсязі всі документи, що належать або пов'язані з предметом перевірки.

Підсумовуючи наведене, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України доходить таких висновків: аналізованими нормами ПК, з дотриманням балансу публічних і приватних інтересів, встановлені умови та порядок прийняття контролюючими органами рішень про проведення перевірок, зокрема документальних позапланових невиїзних. Лише їх дотримання може бути належною підставою наказу про проведення перевірки. З наказом про перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вимог підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 та пункту 79.2 статті 79 ПК призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої.".

Відповідно до частини першої статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Позивач у позовній заяві та представник позивача у судовому засіданні зазначили про те, що наказ від 15.08.2016 № 669 "Про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки" та повідомлення від 15.08.2016 №7307/Ж/26-54-13-06-26 були отримані позивачем 30.08.2016, тобто вже після початку проведення перевірки на підставі зазначеного наказу на підтвердження чого надали суду копію конверту, в якому було отримано вказаний наказ та повідомлення, та роздруківку з веб - сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта".

Відповідачем доказів на спростування вказаних фактів суду надано не було, як і не заперечувався факт того, що станом на 30.08.2016 документальну позапланову невиїзну перевірку з питання своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати сум податків до бюджету позивача за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 на підставі наказу 15.08.2016 № 669 вже було розпочато.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином у суду відсутні докази на підтвердження факту отримання позивачем копії наказу від 15.08.2016 № 669 та повідомлення її про проведення перевірки, до початку проведення перевірки на підставі вказаного наказу.

З огляду на зазначене, а також, враховуючи позицію викладену Верховним Судом України в постанові від 27.01.2015 № 21-425а14, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги щодо визнання протиправними дій відповідача щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки на підставі наказу від 15.08.2016 № 669.

Керуючись статтями 69-71, 94, 160-165, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1.Адміністративний позов - задовольнити частково.

2.Визнати протиправними дії Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві щодо проведення документальної позапланової невиїзної перевірки на підставі наказу від 15.08.2016 № 669.

3.В решті позовних вимог - відмовити.

4.Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління ДФС у м. Києві (04213, м. Київ, пр-т Героїв Сталінграда, 58, ) на користь ОСОБА_1 (04213, АДРЕСА_1 ідентифікаційний номер НОМЕР_3) понесені нею витрати по сплаті судового збору у розмірі 551,20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна грн. 20 коп.).

Оригінал квитанції від 21.09.2016 №ПН 2377 на суму 1103 грн. 00 коп. зберігається у матеріалах справи та поверненню не підлягає.

Відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку для її апеляційного оскарження. У разі апеляційного оскарження постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Огурцов