Справа № 750/4144/15-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року м. Київ К/800/39620/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Заїки М.М., Іваненко Я.Л., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Державної виконавчої служби України, головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Медведєва О.В. про визнання протиправною та скасування постанови, -

у с т а н о в и л а :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до Державної виконавчої служби України, головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Медведєва О.В. (далі - ДВС, державний виконавець відповідно) в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову відповідача від 3 квітня 2015 року у виконавчому провадженні № 39389875 про закінчення виконавчого провадження (далі - виконавче провадження, спірна постанова відповідно).

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що спірна постанова не ґрунтується на вимогах закону, порушує його права, а тому ОСОБА_4 просив про задоволення позову.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та задовольнити позов.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, колегія суддів, в межах статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення скарги з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з частиною 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що відповідач, приймаючи спірну постанову, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому прав позивача не порушив.

Судами встановлено, що постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 29 січня 2010 року у справі № 2-а-63/10 задоволено частково позов ОСОБА_4 до Управління Пенсійного фонду України в Деснянському районі м. Чернігова, визнані протиправними дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії, зобов'язано останнього здійснити перерахунок та виплату пенсії за період з 3 серпня 2008 року по 31 грудня 2009 року в розмірах відповідно до статей 50, 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-XII «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-XII) з урахуванням виплачених сум.

Постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 2 серпня 2011 року у справі № 22а-9405/2011 змінено названу постанову суду першої інстанції шляхом виключення кінцевої дати, по яку відповідачеві необхідно зробити перерахунок та виплату пенсії.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 липня 2013 року у справі «Москаленко та інші проти України» (заява позивача №1270/12 та 249 інших заяв, далі - Рішення ЄСПЛ), крім іншого, оголошено прийнятними скарги заявників, наведені у Додатку 3 (в тому числі скарга ОСОБА_4.), за пунктом 1 статті 6, статтею 13 Конвенції та за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції щодо тривалого невиконання рішень, ухвалених на їхню користь, та щодо відсутності ефективних національних засобів юридичного захисту щодо цих скарг, а решту скарг у заявах - неприйнятною (пункт 4). Встановлено порушення Україною пункту 1 статті 6 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 5); порушення Україною статті 13 Конвенції (пункт 6). Постановлено, що: (a) протягом трьох місяців держава-відповідач мас виконати рішення національних судів, ухвалені на користь заявників, які залишаються невиконаними, та сплатити 2000 (дві тисячі) євро кожному заявнику або його/її спадкоємцю; ці суми є відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди, а також компенсацією судових витрат, і мають бути сплачені разом з будь-якими податками, що можуть нараховуватись, та конвертовані в національну валюту за курсом на день здійснення платежу; (b) зі спливом зазначеного тримісячного строку і до остаточного розрахунку на ці суми нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, яка діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

7 травня 2012 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження з виконання вказаного Рішення ЄСПЛ.

В подальшому, спірною постановою державного виконавця закінчено виконавче провадження, оскільки Рішення ЄСПЛ і рішення національних судів виконані у повному обсязі, зокрема, грошові кошти перераховані стягувачу платіжними дорученнями Міністерства юстиції України від 8 жовтня 2013 року № 3989 у розмірі 21696,20 гривень (еквівалент 2000 євро як заподіяна шкода), від 20 червня 2014 року № 854 у розмірі 55585,21 гривень (заборгованість за рішенням національного суду), від 16 червня 2014 року № 5475 у розмірі 1365,64 гривень (пеня за несвоєчасне виконання рішення Європейського суду з прав людини).

Так, у відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У даному випадку, спірні правовідносини врегульовані Законами України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (чинного станом на момент прийняття відповідачем спірної постанови) та від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закони № 606-XIV і № 3477-IV відповідно).

За визначенням статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Частиною 1, а також пунктом 9 частини 2 статті 17 цього ж Закону встановлено, що примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом. Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою рішення Європейського суду з прав людини з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Приймаючи спірну постанову відповідач керувався пунктом 8 частини 1 статті 49 Закону № 606-XIV, якою передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

В свою чергу, за змістом частини 5 статті 8 Закону № 3477-IV для державної виконавчої служби підставою для закінчення виконавчого провадження є також підтвердження списання відшкодування, отримане від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та підтвердження виконання всіх вимог, зазначених у резолютивній частині остаточного рішення Суду у справі проти України, яким визнано порушення Конвенції, резолютивній частині остаточного рішення Суду щодо справедливої сатисфакції у справі проти України, у рішенні Суду щодо дружнього врегулювання у справі проти України, у рішенні Суду про схвалення умов односторонньої декларації у справі проти України.

Під час розгляду справи у судах попередніх інстанцій позивач не заперечив факту одержання ним вищевказаних грошових коштів, однак зазначив, що висновок відповідачів про наявність підстав для закінчення виконавчого провадження і прийняття спірної постанови, на його думку, є передчасним, оскільки, починаючи з 22 липня 2011 року, нарахування і виплата його пенсії здійснюється в іншому розмірі, ніж зазначено у рішеннях національних судів.

Такі доводи позивача суди попередніх інстанцій правильно визнали необґрунтованими з огляду на наступне.

З самого визначення поняття «пенсія», наведеного у статті 1 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) випливає, що щомісячні пенсійні виплати здійснюються на постійній основі, один раз на місяць протягом невизначеного періоду часу, а тому цей вид виплат не є строковим і не може бути призначений на певний строк. У цьому випадку визначається лише дата, з якої особа має право на отримання пенсії (чи її перерахунок). Кінцевий термін або строк, на який призначається пенсія, не може встановлюватись, оскільки це суперечить самому визначенню та суті пенсії.

Тобто, виплату пенсії не може бути обмежено будь-яким кінцевим терміном або строком, оскільки це б обмежувало право особи на отримання доплати до пенсії, яка має виплачуватись постійно, один раз на місяць протягом невизначеного часу та без встановлення будь-якого терміну або строку виплати пенсії.

Порядок, розмір та строки нарахування державної і додаткової пенсій за шкоду, заподіяну здоров'ю, які є предметом цього спору, можуть бути змінені лише за умов іншого законодавчого регулювання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 23 квітня 2012 року № 21-239а11 та від 19 березня 2013 року № 21-53а13.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їхнього життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі № 796-ХІІ.

Статтею 49 цього Закону (в редакції, чинній на час вирішення спору національними судами) передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Відповідно до статті 50 Закону № 796-ХІІ особам, віднесеним до категорії 1, які є інвалідами ІІ групи, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком.

Згідно зі статтею 54 вказаного Закону в усіх випадках розмір пенсій для інвалідів ІІ групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 8 мінімальних пенсій за віком.

Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 3491) Прикінцеві положення Закону України від 28 грудня 2010 року № 2857«Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 2857-VI) доповнено пунктом 4, яким, зокрема, встановлено, що у 2011 році норми і положення статей 39, 50, 51, 52, 54 Закону № 796-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік (пункт 7 Закону № 3491).

На виконання пункту 7 Закону № 3491-VI 6 липня 2011 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету» (далі - постанова № 745), яка набрала чинності з 23 липня 2011 року, пунктами 1 і 3 якої визначено інші розміри основної та додаткової пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою.

Аналіз зазначених норм дає підстави колегії суддів дійти висновку, що оскільки 23 липня 2011 року набрала чинності постанова Уряду № 745, якою встановлено розмір додаткової пенсії особам, які постраждали від наслідків Чорнобильської катастрофи, положення статей 50, 54 Закону № 796 ХІІ підлягають застосуванню лише до 23 липня 2011 року, а після вказаної дати застосуванню підлягають положення Закону № 2857-VI та постанови № 745.

Таким чином, з 23 липня 2011 року чинним законодавством встановлено інші, ніж передбачені статтями 50, 54 Закону № 796-ХІІ, розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Оскільки у виконавчому документі, виданому на виконання рішень національних судів, не зазначено кінцевої дати, за якою боржник зобов'язаний вчинити певні дії, а вказана лише дата початку вчинення відповідних дій, у будь-якому разі існує певний період у часі, що розглядався судом як спірний, тобто період часу, за який суд встановив наявність порушеного права і який фактично закінчився ухваленням судового рішення у справі.

Отже, датою винесення постанови про закінчення виконавчого провадження може бути будь-яка дата, станом на яку здійснено відповідні виплати на виконання такого судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена і у постановах Верховного Суду України від 2 червня 2015 року, від 26 квітня та від 6 грудня 2016 року (справи №№ 21-317а15, 21-3677а15 та 21-810а16 відповідно), висновки якого, згідно абзацу 1 частини 2 статті 161 та статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України, повинні бути враховані судами при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

У даному випадку, період, який є спірним і за який відповідними рішеннями національних судів зобов'язано територіальний орган Пенсійного фонду України здійснити перерахунок пенсії, визначено в межах починаючи 3 серпня 2008 року (встановлена національними судами календарна дата з якої відповідач зобов'язаний здійснити перерахунок пенсії позивачу) і до 2 серпня 2011 року (дати ухвалення рішення апеляційного суду і набрання рішенням суду першої інстанції законної сили).

Колегія суддів звертає увагу на те, що кінцевої дати здійснення перерахунку пенсії позивача судовими рішеннями не встановлено, а починаючи з 23 липня 2011 року законодавче регулювання спірних правовідносин змінилось, відтак з цієї дати ОСОБА_4 не мав права на виплату йому пенсії у розмірах, визначених рішеннями національних судів згідно законодавства, яке діяло станом на визначену ними дату початку перерахунку пенсії і змінилось починаючи з 23 липня 2011 року.

За наведених обставин, як правильно встановлено судами попередніх інстанцій, Рішення ЕСПЛ і рішення національних судів виконані у повному обсязі, зокрема, позивачу сплачені відшкодування та пеня за несвоєчасне виконання цього Рішення ЕСПЛ.

Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального і дотриманні вимог норм процесуального права.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанцій залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Не може бути скасовано правильне і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 26 червня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 10 серпня 2015 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам і оскарженню не підлягає.

Судді: М.М. Заїка

Я.Л. Іваненко

М.І. Мойсюк