Справа № 553/520/17
Суддя: Кононенко С. Д.
Дата ухвалення: 2017-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/520/17
Провадження № 2-а/553/53/2017
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03.05.2017м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві в складі:

головуючого судді Кононенка С.Д.,

при секретарі Бобильовій А.П.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1, розглянувши справу за адміністративним позовом ОСОБА_2»яка ОСОБА_3 до ОСОБА_4 об»єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року позивач ОСОБА_2»як М.П. звернувся до суду з адміністративним позовом до ОСОБА_4 об»єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії, в якому просить визнати протиправними дії ОСОБА_4 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо відмови у перерахунку пенсії ОСОБА_2»яку ОСОБА_3; зобовязати Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити з 1 січня 2016 року перерахунок та виплату ОСОБА_2»яку ОСОБА_3 пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №1789-ХІІ на час призначення пенсії), в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати зазначеної у довідці прокуратури Полтавської області від 02.02.2017 року №18-28/вих17 без обмеження її максимального розміру та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

В судове засідання позивач ОСОБА_2»як М.П. не з»явився, але надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та просить його задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та просила відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, надавши письмові заперечення проти позову.

Суд, вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, ознайомившись з запереченнями, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, прийшов до висновку , що заявлені вимоги підлягають до задоволення за наступних підстав.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна доводити ті обставини , на яких грунтується її вимоги та заперечення, крім випадків , встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Судом встановлено, що працюючи в органах прокуратури Полтавської області позивачу ОСОБА_2»яку ОСОБА_3, 17.04.2003 року призначена та нарахована пенсія за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону №1789-ХІІ) з розрахунку 90% від суми грошового утримання на посаді заступника прокурора Ленінського району міста Полтави. З цього часу він перебуває на обліку в ОСОБА_4 обєднаному управління Пенсійного фонду України Полтавської області, що підтверджується пенсійним посвідченням серії АД №462688, виданого Пенсійним фондом України, та повинен одержувати пенсію за вислугою років довічно.

20.12.2010 року позивач звільнився із займаної посади заступника прокурора Ленінського району міста Полтави та з органів прокуратури Полтавської області за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію (ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру»).

У звязку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року № 1013 „Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів, 03.02.2017 року позивач звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку раніше призначеної йому пенсії у відповідності до діючої на час призначення пенсії статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (Закон №1789-ХІІ), з розрахунку 90% від суми місячної (чинного) заробітку відповідного прокурорського працівника, виходячи із довідки прокуратури Полтавської області від 02.02.2017 №18-28/вих. І7, яка додається до позовної заяви.

ОСОБА_4 обєднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 20.02.2017 року №88/К-17 у задоволені його заяви було відмовлено.

Приймаючи таке рішення, відповідач послався на пункт 5 розділу III Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213, яким передбачено у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру».

Відповідно до Закону України від 28.12.2014 року №76-УІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України внесено зміни до ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» та ч. 18 викладено у такій редакції «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України.

Також відповідач зазначив, що в зв'язку з набуттям чинності нового Закону України «Про прокуратуру» (1697-УІІ) ч. 13 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції Закону № 1789-ХІІ) втратила чинність.

Проте, позивач вважає такі дії відповідача протиправними з огляду на наступне.

У 2003 році відповідачем була призначена позивачу пенсія за вислугу років у розмірі 90% від суми грошового утримання на посаді заступника прокурора Ленінського району міста Полтави відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1789-ХІІ), тобто у редакції, яка була чинною на момент призначення йому пенсії (копія трудової книжки додається).

У звязку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 „Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно - правових актів відповідній категорії прокурорських працівників органів прокуратури Полтавської області підвищені розміри заробітної плати, що підтверджується довідкою прокуратури Полтавської області від 30.05.2016 № 18-320/вих-16, яка додається.

Згідно ч.І ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції, що діяла на час призначення мені пенсії ) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років не залежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Відповідно до ч.І3 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (№1789-Х11), яка була чинною на момент призначення йому пенсії, обчислення (перерахунок) пенсій проводиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Відповідно до ч.І8 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1789-ХІІ) призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько - слідчих працівників. Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців.

У звязку з викладеним, позивач 02.02.2017 року звернувся до відповідача з відповідною заявою про перерахунок його пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1789-ХІІ) на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 9 грудня 2015 року №1013 та довідки прокуратури Полтавської області від 02.02.2017 №18-28/вих17.

Згідно вимог ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до вимог ч.3 ст.22 Конституції України при прийняті нових законів або внесені змін до чинних не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Пенсії, інші види соціальних виплат для догляду, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Відповідно до п.3.2. рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 року утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобовязань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Згідно з п.4 рішення від 11.10.2005 року у справі №1-21/2005 Конституційний Суд України вказав, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоровя, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обовязком держави. Діяльність її правотворчих і правозасновних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 3, 6 (частина друга), 8,19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і повязану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола субєктів розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Також, у абз.14 пункту 5 рішення Конституційного Суду України від 1 1.10.2005 року у справі №1-21/2005 також вказано, що Конституційний суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимість обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося що пільги, компенсація, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесені змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5- рп/2002, від 1 7 березня 2004 року №7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року №20- рп/2004).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 1 7 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави, повязана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи інших людей.

Згідно роз'яснень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду Україна № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", оскільки Конституція України, як зазначено в її ст.8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акта прямої дії. Судові рішення мають грунтуватися на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй. Суд безпосередньо застосовує Конституцію у разі, коли зі змісту норм Конституції не випливає необхідність додаткової регламентації її положень законом.

З огляду на вищезазначені положення Конституції України і висновки Конституційного Суду України, не допускається звуження чи обмеження прав і свобод, інакше ніж у випадках, прямо передбачених Основним Законом України.

Разом з тим, підстави та порядок перерахунку пенсій прокурорам регулюють частини 13, 18 ст.50-1 Закону №1789-ХІІ, положення яких щодо перерахунку пенсії у зв'язку з прийняттям Закону №1697-УІІ змін не зазнали.

Пенсія позивачу була призначена у 2003 році, тобто до набрання чинності вказаним законом.

З огляду на викладене, при перерахунку пенсії працівникам прокуратури має застосовуватися норма, яка визначає розмір пенсії у відсотках без обмеження її граничного розміру, що діяла на момент призначення пенсії.

Таким чином, посилання відповідача на п.5 Прикінцевих положень Закону України від 02.03.2015 №213 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» прокуратуру» та Закон України від 28.12.2014 року №76-УІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України є абсолютно необгрунтованим, оскільки протирічить вищезазначеному законодавству.

А тому, відповідачем не дотримано вимоги законодавства, які були чинними на час призначення мені пенсії (2003 рік), а сааме: ч. 13, ч. 18 ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (№1789-ХІІ).

Крім того, на час призначення позивачу пенсії (2003 рік) будь-які обмеження максимального розміру пенсії сг.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1789-ХІ1) не передбачено.

Зміни в частині обмеження максимального розміру пенсії були внесені Законом України від 08.07.2011 року№3668-УІ «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (набрав чинності з 1.10.201 1 року) та Законом України від 27.03.2014 року №1 166-VII «Про запобігання фінансовій катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» (набрав чинності з 01.05.2014 року) та Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 02.03.2015 року №911-УІІІ, які не можуть поширюватись на позивача, оскільки йому пенсія була призначена 20.01.2009 року, тобто до набрання чинності зазначеними законами.

Однак, ці законодавчі зміни стосуються тих прокурорсько-слідчих працівників, які реалізували чи реалізовують своє право на пенсію із 1 січня 2015 року, адже відповідно до вимог ст.58 Конституції України «закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи».

Таким чином, при вирішенні питання про застосування відповідних норм ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» щодо перерахунку вже призначених пенсій, необхідно також керуватись вимогами ст.22 Конституції України, у якій, зокрема зазначено, що «конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийняті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод».

Отже, з викладених правових норм вбачається, що призначення органами Пенсійного фонду України особі пенсії та проведення її перерахунку є різними формами реалізації права громадянина на пенсійне забезпечення, а тому при проведенні перерахунку пенсії особи (у звязку переведенням її на інший вид пенсії або за інших обставин) застосуванню підлягає редакція Закону, яким визначався порядок та розмір відповідного пенсійного забезпечення такої особи саме на момент призначення їй пенсій.

Як вбачається із матеріалів адміністративного позову ОСОБА_2»як М.П. просить здійснити перерахунок пенсії з 01.01.2016 року, але перерахунок здійснюється з моменту звернення до ОСОБА_4 об»єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, а тому суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення його позовних вимог.

Згідно ч.І ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Відповідно до ч.І ст.9 КАС України передбачено, що суд гіри вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 3,6,9, 11, 18, 71 ч. 2, 94, 99, 158-163, 244-2 КАС України, ст.ст. 19,22,46,58 Конституції України, ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (1789-ХІІ), суд -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2»яка ОСОБА_3 до ОСОБА_4 об»єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов»язати Полтавське об»єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити з 02.02.2017 року перерахунок та виплату ОСОБА_2»яку ОСОБА_3 пенсії відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» ( в редакції Закону №1789 ХІІ на час призначення пенсії), в розмірі 90% від суми місячної заробітної плати зазначеної у довідці прокуратури Полтавської області від 02.02.2017 року №18-28/вих17 без обмеження її максимального розміру та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_2»яку ОСОБА_3 відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ОСОБА_4 об»єднаного управління пенсійного фонду України Полтавської області на користь ОСОБА_2»яка ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640 грн.00 коп.

Постанова суду може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_5