Справа № 196/937/16-а
Суддя: Бойко Ю. О.
Дата ухвалення: 2017-02-13 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 196/937/16-а
№ провадження 2-а/196/4/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2017 року смт. Царичанка Дніпропетровської області

Царичанський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого - судді Бойка Ю.О., з участю секретаря судового засідання Кузнецової Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Царичанка Дніпропетровської області адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації, треті особи: директор Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації Крупська Вікторія Володимирівна, Дніпропетровський обласний центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат, про визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, а також відкладаючи, як виняток, складання постанови у повному обсязі на строк п'ять днів з дня закінчення розгляду справи, забезпечивши проголошення вступної і резолютивної частини рішення згідно ст. 160 ч. 3 КАС України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся в Царичанський районний суд Дніпропетровської області з адміністративним позовом до Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА, предмет якого складають вимоги: 1. Визнати дії Відповідача (Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА) по нарахуванню та виплаті ОСОБА_1 суми щорічної до 5 травня грошової допомоги у розмірі 2310 грн. - протиправними; 2. Зобов'язати Відповідача нарахувати та виплатити недораховану суму щорічної до 5 травня грошової допомоги у розмірі 7483 гривні на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1. Також клопотався зобов'язати Відповідача - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА, подати в установлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Позовні вимоги просить задовольнити, посилаючись на ст.ст. 1, 3, 8, 19, 21, 22, 46, 56, 92, 113, 116 Конституції України, ч. 4 ст. 13 згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року № 367-ХІV (зі змінами та доповненнями), ст.ст. 23, 253, 1173-1175 Цивільного кодексу України, Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" № 2017-ІІІ від 5 жовтня 2000 року, ст. 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Рішення Європейського суду з прав людини, Рішення Конституційного суду України: від 06 липня 1999 року № 8-рп/99 (справа щодо права на пільги); від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій); від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа щодо зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій); від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005; від 9 липня 2007 року, справа № 1 29/2007 по справі про соціальні гарантії громадян, від 22 травня 2008 року № 10рп/2008.

На підтвердження своїх доводів позивач посилається на такі документи: доручення для надання безоплатної вторинної правової допомоги № 221 від 18 травня 2016 року (а.с.6); довіреність від 20 травня 2016 року (а.с.7); лист Управління соціального захисту населення Царичанської районної державної адміністрації № 183/05-17/3 від 03.06.2016 року (а.с.8); лист Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат № 01/1435-01-08 від 29.07.2016 року (а.с.9); посвідчення на ім'я ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 13.04.2000 року (а.с.10); посвідчення на ім'я ОСОБА_1 серії НОМЕР_2 від 18.12.2013 року (а.с.10).

В обґрунтування заявлених позовних вимог вказав на таке.

ОСОБА_1 є інвалідом війни 3 групи інвалідності внаслідок поранення при виконанні інтернаціонального обов'язку в Афганістані. Отримуючи пенсійне забезпечення, він знаходиться на обліку і має пенсію в Управлінні Пенсійного фонду України в Царичанському районі Дніпропетровської області.

Відповідно до ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", постанов КМУ від 11.04.02 року № 486 та від 31.03.03 року № 425, виплати щорічної одноразової грошової допомоги до 5 травня здійснюються органами праці та соціального захисту населення.

В порушення вимог ст. 12 ч. 5 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст.ст. 3, 19 ч. 2 ,22 ч. 2 , 22 ч. 3, 64 ч. 1 Конституції України, призначена грошова допомога нараховувалась та виплачувалась йому не в повному обсязі.

03 червня 2016 року він на підставі довіреності звернувся з адвокатським запитом до Управління праці та соціального захисту населення Царичанської районної державної адміністрації щодо перерахунку згідно частини четвертої статті 13 щорічної до 5 травня разової грошової допомоги згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту". На що була отримана відповідь про те, що дані виплати здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питання соціального захисту населення обласних адміністрацій і що за вирішенням цього питання необхідно звертатися до Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

На адвокатський запит від 18.07.2016 року Дніпропетровським обласним центром по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат була надана відповідь, згідно якої грошова допомога позивачу була нарахована та виплачена згідно Постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та Законом України "Про жертви нацистських переслідувань".

Згідно заперечень, наданих до суду, Центр по нарахуванню та виплаті допомог не є суб'єктом владних повноважень, а тільки готує відомості на підставі розпоряджень суб'єктів владних повноважень, яким являється відповідач - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА.

У відповіді, наданій третьою особою позивачу зазначено, що ОСОБА_1 було нараховано та належить до виплати 2310 грн. Інші питання запиту знаходяться за межами компетенції Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат.

Згідно роз'яснень, наданих Управлінням соціального захисту населення у Царичанському районі, та заперечень, наданих третьою особою, суб'єктом владних повноважень, від якого залежить розмір виплат, являється відповідач - Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА, який видає розпорядження на формування списків, в яких зазначається перелік осіб та розмір грошової допомоги.

Йому було нараховано та сплачено 2310 гривень, що значно менше розміру грошової допомоги передбаченої, нормами чинного законодавства.

Він вважає, що дії відповідача є протиправними і підлягають скасуванню за наступними підставами.

Згідно частини четвертої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десять мінімальних пенсій за віком; II групи - вісім мінімальних пенсій за віком; III групи - сім мінімальних пенсій за віком. Кабінету Міністрів України щорічно у проекті Державного бюджету України передбачати цільові кошти, необхідні для виплати разової грошової допомоги ветеранам війни у розмірах відповідно до мінімальної пенсії за віком згідно Закону України від 25 грудня 1998 року N 367-ХІV".

Право на отримання щорічної до 5 травня разової грошової допомоги виникло у позивача з 2008 року. Мінімальний розмір пенсій за віком визначено у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Цим Законом встановлено, що розмір мінімальної пенсії за віком для осіб, які втратили працездатність, дорівнює розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

На 1 травня 2016 року розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, згідно Закону України "Про державний бюджет України на 2016 рік становив 1399 грн.

У зв'язку з викладеним вище просить суд задовольнити позов у повному обсязі, відновивши позивачу порушені права щодо нарахування розміру щорічної до 5 травня разової грошової допомоги у розмірі: інвалідам війни 3 групи - сім мінімальних пенсій за віком, згідно Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25 грудня 1998 року.

Як вказано вище, при визначенні йому розміру даної допомоги застосовується мінімальна пенсія за віком, як розрахункова величина.

Вказує на те, що за чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими частиною першою статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", іншого нормативно-правового акта, який би визначав цей розмір або встановлював інший розмір, немає.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися. Надіслали заяву про розгляд справи без їх участі. Позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити.

Представник Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської ОДА в судове засідання не з'явився. Про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Заяви про розгляд справи за їх відсутності до суду не надали.

Третя особа - директор Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації Крупська Вікторія Володимирівна, в судове засідання не з'явилася. Про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду не повідомила.

Від Дніпропетровського обласного центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат надійшла заява, в якій просили розгляд даної справи проводити без участі представника Центру. У своїх письмових запереченнях, наданих суду, зазначили, що відповідно до вимог ст. 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, яким є Міністерство соціальної політики України. Стосовно розміру щорічної грошової допомоги до 5 травня вказали на своє переконання в тому, що в даному випадку діють положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформування міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 року № 79-VIII, а саме п. 26, яким передбачено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15, 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються в порядку і розмірах, встановлених КМУ. А тому розмір грошової допомоги, отриманий позивачем, відповідає чинному законодавству (а.с. 9, 15-21, 23, 33-34, 51).

Дослідивши надані суду документи, з'ясувавши правові позиції сторін в адміністративному спорі, встановивши наявність достатніх для того законних підстав, суд дійшов висновку про те, що позов ОСОБА_1 слід задовольнити повністю, виходячи з такого.

Відповідно до ст. 11 КАСУ розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Кожна особа, яка звернулась за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд.

Згідно ст. 71 КАСУ кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд вважає встановленими такі обставини, що мають значення для вирішення адміністративного спору.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом війни третьої групи і має пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, а також для ветеранів війни - учасників бойових дій (а.с.10).

На його особу поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями).

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 року №367-XIV статтю 13 Закону України від 22.10.1993 року №3551-ХІІ було доповнено частиною четвертою такого змісту: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інваліди І групи - десяти мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком".

Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 04.07.2002 року №52-IV статтю 13 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ після частини другої доповнено новою частиною, у зв'язку з чим частини третю і четверту цього Закону встановлено вважати відповідно частинами четвертою і п'ятою.

Законом України "Про Державний бюджет України на 2006 рік" від 20 грудня 2005 року № 3235-IV в приписах статті 30 установлено, що у 2006 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425; 2000 р., № 14-15-16, ст. 121; 2001 р., № 2-3, ст. 10; 2002 р., №№ 12-13, ст. 92; 2003 р., № 10-11, ст. 86; 2004 р., № 17-18, ст. 250; 2005 р., № 7-8, ст. 162, №№ 17-19, ст. 267) здійснюється у таких розмірах: інвалідам війни I групи - 400 гривень, інвалідам війни II групи - 330 гривень, інвалідам війни III групи - 270 гривень, учасникам бойових дій - 250 гривень, особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - 400 гривень, членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій і учасників війни, визнаних за життя інвалідами, - 130 гривень, учасникам війни - 50 гривень.

Згідно пункту 18 статті 76 цього Закону було встановлено, що з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2006 рік дію частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425; 1996 р., № 1, ст. 1; 1999 р., № 24, ст. 209; 2000 р., № 14-15-16, ст. 121; 2001 р., № 2-3, ст. 10; 2002 р., № 12-13, ст. 92, № 35, ст. 263; 2003 р., № 10-11, ст. 86; 2004 р., № 17-18, ст. 250; 2005 р., № 7-8, ст. 162, №№ 17-19, ст. 267) в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги ветеранам війни.

Законом України "Про державний бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року № 489-V в приписах статті 29 установлено, що у 2007 році виплата щорічної разової допомоги відповідно до законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про жертви нацистських переслідувань" здійснюється у таких розмірах: інвалідам I групи - 450 гривень, інвалідам II групи - 360 гривень, інвалідам III групи - 300 гривень; учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків, - 280 гривень; особам, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною - 450 гривень; членам сімей загиблих та дружинам (чоловікам) померлих інвалідів війни та дружинам (чоловікам) померлих учасників бойових дій, учасників війни і жертв нацистських переслідувань, визнаних за життя інвалідами, - 150 гривень; учасникам війни та колишнім в'язням концентраційних таборів, гетто, інших місць примусового тримання, особам, які були насильно вивезені на примусові роботи, дітям партизанів, підпільників, інших учасників боротьби з націонал-соціалістським режимом у тилу ворога - 55 гривень.

Згідно пункту 18 статті 71 цього Закону було встановлено, що з метою приведення окремих норм законів у відповідність із цим Законом зупинено на 2007 рік дію частини п'ятої статей 12, 13, 14 та 15 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 45, ст. 425; 1996 р., № 1, ст. 1; 1999 р., № 24, ст. 209; 2000 р., № 14-15-16, ст. 121; 2001 р., № 2-3, ст. 10; 2002 р., № 12-13, ст. 92, № 35, ст. 263; 2003 р., № 10-11, ст. 86; 2004 р., № 17-18, ст. 250; 2005 р., № 7-8, ст. 162, №№ 17-19, ст. 267; 2006 р., №№ 9-11, ст. 96) та частини третьої статей 6-1, 6-2, 6-3, 6-4 Закону України "Про жертви нацистських переслідувань" (Відомості Верховної Ради України, 2000 р., № 24, ст. 182; 2005 р., № 5, ст. 120) в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги.

Положення статті 29 і пункту 14 статті 71 Закону України "Про державний бюджет України на 2007 рік" від 19 грудня 2006 року № 489-V втратили чинність, як такі, що визнані неконституційним на підставі Рішення Конституційного Суду № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року та втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Згідно пункту 20 розділу ІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 року № 107-VI частину п'яту статті 13 Закону України № 3551-ХІІ від 20.10.1993 року № 3551-ХІІ було викладено в такій редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах призначень, встановлених законом про Державний бюджет України" .

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року положення пункту 20 розділу ІІ "Внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" визнано таким, що не відповідає Конституції (є неконституційними), у зв'язку з чим втратило чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Із аналізу актів законодавства суд дійшов переконання, що діючою є така редакція частини п'ятої статі 13 Закону України від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інваліди І групи - десяти мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком".

Відповідно до статті 17-1 цього Закону щорічну виплату разової грошової допомоги до 5 травня в розмірах, передбачених статтями 12-16 цього Закону, здійснює центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, через відділення зв'язку або через установи банків (шляхом перерахування на особовий рахунок отримувача) пенсіонерам - за місцем отримання пенсії, а особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання чи одержання грошового утримання.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року № 1058-IV (зі змінами і доповненнями) мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до абзацу п'ятого статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік" прожитковий мінімум на одну особу з числа тих, які втратили працездатність, з 1 січня 2016 року установлено в розмірі 1074,00 гривень.

За таких обставин суд дійшов переконання, що у 2016 році до 5 травня ОСОБА_1, як інваліду війни третьої групи, підлягає виплаті разова грошова допомога у розмірі суми восьми мінімальних пенсій за віком, що складає 7518,00 гривень, проти 2310,00 гривень, які були йому нараховані (а.с. 9) та виплачені.

У той же час, 01.01.2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 року № 79-VIII, пунктом 26 якого встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Постановою Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" від 2 березня 2016 р. № 141, якою керувався відповідач у відносинах з позивачем, установлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань, здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), у таких розмірах: 1) інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилося 14 років) в'язням концентраційних таборів, ґетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: I групи - 2975 гривень; II групи - 2600 гривень; III групи - 2310 гривень.

Судом встановлено, що позивачу, як інваліду війни, було виплачено відповідачем грошову допомогу до 5 травня у 2016 році не в розмірі, визначеному Законом України від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ, що складає 7518,00 гривень, а лише у розмірі 2310,00 гривень, у зв'язку з чим пред'явлено позов про визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити дії щодо забезпечення виконання приписів Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"від 22.10.1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями), вимоги про що й склали предмет позову у цій справі.

Вирішуючи цей спір, суд виходить з норм Конституції України, яка у спірних відносинах є актом прямої дії.

Так, статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України гарантує громадянам України право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

У розвиток цієї норми Конституції Верховною Радою України відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 25.12.1998 року №367-XIV статтю 13 Закону України від 22.10.1993 року №3551-ХІІ було доповнено частиною четвертою такого змісту: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інваліди І групи - десяти мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - вісім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком". Вказана частина статті вважається п'ятою частиною відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 04.07.2002 року №52-IV, редакція якої є діючого, як встановлено судом.

Таким чином, держава Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати своїм громадянам, які є інвалідами війни, соціальне забезпечення у виді щорічної до 5 травня виплати разової грошової допомоги, зокрема, в разі їх повної непрацездатності. Така щорічна разова грошова допомога є конституційною гарантією права осіб, які є інвалідами війни, на соціальний захист.

Вказана гарантія громадян на соціальний захист розкрита у законі України "Про статус ветеранів війни та їх соціальних захист" від 20.10.1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями), яким встановлено принципи, засади та механізм призначення та виплати вказаної грошової допомоги.

На утвердження визначеного Конституцією України напрямку соціальної політики держави, а також закріплених нею та законами України основних соціальних гарантій був прийнятий Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року № 2017-ІІІ.

Основні державні соціальні гарантії встановлюються законами з метою забезпечення конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, до числа яких включені і розміри державної соціальної допомоги та інших соціальних виплат (стаття 17 цього Закону). Згідно статті 19 Закону державні соціальні гарантії є обов'язковими для всіх державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємтсв, установ і організацій незалежно від форми власності.

Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово вказував на недопущення звуження чи скасування соціальних гарантій.

Так, в Рішенні Конституційного Суду України № 6-рп/2007 від 09.07.2007 року у справі за конституційним поданням 46 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 29, 36, частини другої статті 56, частини другої статті 62, частини першої статті 66, пунктів 7, 9, 12, 13, 14, 23, 29, 30, 39, 41, 43, 44, 45, 46 статті 71, статей 98, 101, 103, 111 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" (справа про соціальні гарантії громадян) Конституційний Суд України визначив, що у Конституції Україну проголошено демократичною, соціальною, правовою державою (стаття 1), визнано, що найвищою соціальною цінністю в Україні є людина, її права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, а їх утвердження і забезпечення є головним обов'язком держави (стаття 3), права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними (стаття 21), їх зміст і обсяг при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не може бути звужений (стаття 22).

Утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави. Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.

В Рішенні Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22.05.2008 року у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 65 розділу I, пунктів 61, 62, 63, 66 розділу II, пункту 3 розділу III Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" і 101 народного депутата України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 67 розділу I, пунктів 1-4, 6-22, 24-100 розділу II Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України) Конституційний Суд України вказав, що визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина Конституційний Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Тлумачення словосполучення "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в частині третій статті 22 Конституції України, Конституційний Суд України дав у Рішенні від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005 (справа про постійне користування земельними ділянками), згідно з яким "конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані

(частина друга), при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод (частина третя). Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні діяльності визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними". При цьому Конституційний Суд України зазначив, що "загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена" (абзац четвертий підпункту 5.2 пункту 5 мотивувальної частини).

Як наслідок, Конституційний Суд України цим Рішенням визнав неконституційним положення пункту 20 розділу ІІ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" Закону України "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 28 грудня 2007 року № 107-VI, згідно якого викладено частину п'яту статті 13 Закону України № 3551-ХІІ від 20.10.1993 року № 3551-ХІІ в такій редакції: "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України в межах призначень, встановлених законом про Державний бюджет України" .

Враховуючи викладене, суд дійшов переконання, що положення Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 року № 79-VIII, пунктом 26 якого встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, які набрали чинності з 01.01.2015 року, а також постанова Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 2 березня 2016 р. № 141 в частині визначення розміру виплати у 2016 році разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни: I групи - 2975 гривень; II групи - 2600 гривень; III групи - 2310 гривень., якою керувався відповідач, не відповідають ст.ст. 22, 46, 48 Конституції України, приписам частини п'ятої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 20.10.1993 року №3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями), ст.ст. 17, 19 Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" від 05.10.2000 року № 2017-ІІІ та суперечать рішенню Конституційного Суду України №10-рп/2008 від 22.05.2008 року.

Також, вирішуючи питання щодо правомірності дій Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської облдержадміністрації щодо виплати позивачеві у 2016 році разової грошової допомоги до 5 травня в сумі 2310,00 гривень, суд виходив з такого.

Відповідно до статті 17-1 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 20.10.1993 року №3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями) Кабінетом Міністрів України визначено, що така виплата здійснюється Міністерством соціальної політики України шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської адміністрацій, до числа яких відноситься відповідач у справі.

Міністерство соціальної політики України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері, зокрема, соціального захисту населення.

Відповідно до п.2 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 423, Мінсоцполітики у своїй діяльності керується, в першу чергу, Конституцією України.

Тому, суд звертає увагу, що органи соціального захисту, здійснюючи свої повноваження, зобов'язані в першу чергу дотримуватися Конституції України.

Отже, дії Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації щодо виплати позивачеві, як інваліду війни, у 2016 році разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" лише у розмірі 2310,00 грн. замість восьми мінімальних пенсій за віком, що складає 7518,00 грн., підлягає визнанню протиправними через порушення приписів Конституції України, Закону України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" та згадуваних судом рішень Конституційного Суду України.

Крім того, суд зазначає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, також гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки підпадає під визначення "майно" в розумінні вказаної норми Конвенції, і цього «майна» позивач був позбавлений на підставі, як вже зазначалося, пункту 26 Закону України "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" від 28.12.2014 року № 79-VIII і постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 2 березня 2016 р. № 141, якими керувався відповідач.

Необхідність застосування положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час вирішення справ обумовлена ст. 8 КАС України та Законом України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Так, у справі "Пічкур проти України" (CASE OF PICHKUR v. UKRAINE), № 10441/06, п. 41, рішення від 07.02.2014 року Європейський Суд (ЄСПЛ) зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

У даній справі, як вже було досліджено судом, Конституція України, Закон України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії" і Закон України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначали чіткі підстави отримання щорічної разової грошової допомоги інвалідами війни до 5 травня, її розмір та гарантії. Отже, отримувана позивачем грошова допомога є "майном", гарантованим ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у майнові права допускається лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

Правомірність такого втручання перевіряється застосуванням алгоритму, виведеному ЄСПЛ у своїй практиці, відповідно до якого втручання має бути законним, повинно переслідувати легітимну мету (в інтересах суспільства) та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної людини.

Невиплата позивачеві грошової допомоги у визначеному Законом розмірі становило втручання в його майнові права, яке відбулося, як зазначалося, на підставі Закону України від 28.12.2014 року № 79-VIII і постанови Кабінету Міністрів України "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 2 березня 2016 р. № 141, якими керувався відповідач у своїх діях і яким суд вже дав оцінку.

Необхідність такого втручання, з огляду на економічні процеси, які відбуваються в країні з 2014 року, можливо визнати такою, що відбулися в загальних інтересах. В той же час, запроваджений нормативними актами захід поклав на позивача непропорційний тягар з точки зору існуючих конституційних гарантій соціального захисту громадян, оскільки не передбачив будь-якої компенсації для дотримання балансу між загальним інтересом, який переслідувався та майновим інтересом позивача. А тому, втручання у майнове право позивача слід визнати непропорційним.

Викладені судом аналіз законодавчих норм та відповідні ним обставини справи дають підстави дійти висновку про необхідність визнати протиправними і такими, що не відповідають вимогам частини п'ятої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 20.10.1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями), дії Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації по нарахуванню та виплаті у 2016 році інваліду війни ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, щорічної до 5 травня грошової допомоги у розмірі 2310,00 гривень, що є меншою за сім мінімальних пенсій за віком, сума яких складає 7518,00 гривень, та зобов'язати відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату повної суми щорічної до 5 травня грошової допомоги у 2016 році. При цьому суд врахував приписи частини другої статті 11 КАС України про те, що суд може вийти за межі позовних вимог у разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Позивачем документально не підтверджено здійснених ним судових витрат.

На переконання суду, заявлене позивачем клопотання про встановлення в порядку, передбаченому статтею 267 КАС України , судового контролю за виконанням судового рішення підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 94, 158-163, 167, 186, 267 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправними і такими, що не відповідають вимогам частини п'ятої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 20.10.1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями), дії Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації по нарахуванню та виплаті у 2016 році інваліду війни ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, щорічної до 5 травня грошової допомоги у розмірі 2310,00 гривень, що є меншою за сім мінімальних пенсій за віком, сума яких складає 7518,00 гривень.

Зобов'язати Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації здійснити перерахунок та виплату інваліду війни ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбаченої у 2016 році щорічної до 5 травня грошової допомоги у розмірі семи мінімальних пенсій за віком відповідно до частини п'ятої статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 20.10.1993 року № 3551-ХІІ (зі змінами і доповненнями), тобто у розмірі 7518,00 гривень.

На підставі статті 267 КАС України в порядку здійснення судового контролю за виконанням судових рішень в адміністративних справах зобов'язати Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації подати звіт до суду, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, про виконання цієї постанови у місячний строк з моменту набрання нею законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії з подачею апеляційної скарги через суд першої інстанції.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 КАС України.

Суддя Царичанського районного суду

Дніпропетровської області Ю.О. Бойко