Справа № 819/1074/16
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/2255/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Запотічний І.І.

суддя Каралюс В.М.,

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.01.2017р. по справі № 819/1074/16 за позовом ОСОБА_2 до управління Державної міграційної служби України у Хмельницькій області про визнання дій протиправними,

В С Т А Н О В И В:

08.09.2017р. ОСОБА_2 звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України у Хмельницькій області, в якому просив: визнати протиправним та скасувати наказ №21 від 26.07.2016р. про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобовязати відповідача повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обгрунтування вимог адміністративного позову позивач покликався на те, що він є громадянином ОСОБА_3 Федерації та був завербований співробітниками ФСБ Росії, як колишній військовослужбовець, для участі в бойових діях на території України з метою підтримки непередбачених законом збройних формувань «ДНР» та «ЛНР». Позивач зазначає, що восени 2014 року, розчарувавшись в діяльності даних формувань, керуючись власними переконаннями та не під примусом, перейшов на підконтрольну Україні територію неподалік м.Дебальцево та добровільно здався військовослужбовцям Збройних сил України. Після цього, позивач розповів військовим Збройних сил України усю відому йому інформацію щодо осіб та військової техніки, яка перебуває у розпорядженні бойовиків на тимчасово окупованих територіях України - в окремих районах Донецької та Луганської областей. Як стверджує позивач, через деякий час зі сторони Російської Федерації надійшла пропозиція обміну, однак останній відмовився, оскільки не розділяє політичних поглядів цієї держави та її керівництва. Позивач також зазначає, що він відкрито висловлював своє позицію, щодо агресії Російської Федерації щодо України, свою незгоду з нею, та надав ряд інтервю представникам засобів масової інформації в Україні. Після вказаних дій, позивач висловлює своє занепокоєння та страх щодо свого життя та здоровя у разі повернення до Російської Федерації. У звязку з цим позивач звернувся до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області з заявою про вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. Проте, 26.07.2016р. повідомленням №21 управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області ОСОБА_2В, було відмовлено в оформленні документів. Таку відмову позивач вважав протиправною.

Постановою Тернопільського окружного адміністративного суду Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.01.2017р. у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального права, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржену постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задоволити позовні вимоги у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги, позивач - ОСОБА_2, покликається фактично на доводи адміністративного позову. Крім того, позивач також зазначає, що суд першої інстанції не дослідив усі обставини справи повно та обєктивно. Зокрема, позивач наголошує на своїй співпраці з представниками Збройних сил України шляхом надання інформації щодо військової техніки та особового персоналу (його структури та організації), що перебуває на тимчасово окупованій території України в окремих районах Донецької та Луганської області. Також позивач стверджує, що відповідачем не надано доказів, які підтверджували факт вчинення ОСОБА_2 злочину передбаченого ст. 158 Кримінального кодексу Російської Федерації, а дана обставина, як стверджує позивач, залишилась поза увагою суду першої інстанції. Відтак, позивач зазначає, що з урахуванням наданої ним інформації стосовно військової активності Російської Федерації представникам Збройних сил України, існує реальна загроза його життю та здоровю у випадку його примусового повернення до країни походження та ненадання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Підсумовуючи викладене, позивач просить задовольнити його апеляційну скаргу.

В судовому засіданні представник позивача підтримує доводи апеляційної скарги, враховуючи викладені у них доводи.

Заслухавши суддю-доповідача, ознайомившись з доводами апеляційної скарги та матеріалами справи, оцінивши докази у їх сукупності, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржену постанову залишити без змін за наступних обставин.

З матеріалів справи колегією суддів апеляційного адміністративного суду встановлено, що ОСОБА_4 є громадянином ОСОБА_3 Федерації. В середині квітня 2014 року, поділяючи погляди та мету створення непередбачених законом збройних формувань «ДНР» та «ЛНР», прийняв рішення добровільно вступити до їх лав. Із цією метою у кінці квітня 2014 року позивач прибув до тренувального табору бойовиків, розташованого на території Ростовської області, де протягом травня 2014 року проходив бойову підготовку. Надалі позивач брав участь у діяльності цих незаконних формувань на території України до 09.10.2014 року, коли, як зазначає позивач, добровільно здався представникам Збройних сил України.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.05.2015р. ОСОБА_2 засуджений за ст.ст.260, ч.2 КК України (участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань), 263 ч.1 КК України (придбання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу) до 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Як вбачається з матеріалів справи, Російська Федерація звернулася до держави України про екстрадицію ОСОБА_2 для притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення ним злочину передбаченого ст. 158 КК Російської Федерації (крадіжка, що завдала значної шкоди громадянину). До цього ОСОБА_2 був двічі засуджений на території Російської Федерації за вчинення крадіжок та грабежу.

В 2016 році ОСОБА_2 звернувся із заявою до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

Наказом № 21 від 26 липня 2016 року управлінням Державної міграційної служби України в Хмельницькій області ДМС України йому було відмовлено в оформленні документів для отримання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

ОСОБА_2 стверджує, що у звязку із тим, що він розповів правоохоронним органам, а також українській пресі, про безпосередню участь Російської Федерації в бойових діях на стороні терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР» в Україні, а тому видача його Російській Федерації створює для нього небезпеку для його життя і здоровя.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави, на які покликається ОСОБА_2 для надання йому статусу біженця або особи яка потребує додаткового або тимчасового захисту не є достатніми і вагомими для задоволення його звернення, оскільки відсутні підстави та критерії, які давали можливість стверджувати про те, що ОСОБА_2 може бути віднесено до категорії біженців, чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступні обставини справи.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні регулюється Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту» .

Статтею 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового чи тимчасового захисту встановлено наступні визначення термінів :

- біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

- особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

- особи, які потребують тимчасового захисту, - іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту в Україні внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Частиною 2 статті 5 згаданого Закону визначено, що особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як слідує з матеріалів справи, починаючи з травня 2014 року позивач, перетнувши в незаконний спосіб державний кордон між Україною та Російською Федерацією, брав участь у діяльності незаконних збройних формувань «ДНР» та «ЛНР» на території окремих районів Донецької та Луганської областей. Надалі, як стверджується у висновку Державної міграційної служби України в Хмельницькій області №2016 ТЕ0001 від 25.07.2016р. ОСОБА_2 було затримано військовослужбовцями, співробітниками Контррозвідки СБ України.

Вироком Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14.05.2015р. ОСОБА_2 засуджений за ст.ст.260, ч.2 КК України (участь у діяльності не передбачених законами України збройних формувань), 263 ч.1 КК України ( придбання та носіння вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу) до 3 років 1 місяця позбавлення волі.

Зі змісту ухвали Гусятинського районного суду Тернопільської області від 16.05.2016р. у справі №596/1163/16-к встановлено, що Міністерством юстиції України, згідно наказу №969/5 від 01.04.2016р., на підставі висновку Департаменту міжнародного права від 25.03.2016р. щодо запиту Генеральної прокуратури Російської Федерації від 14.01.2015р. №81/3-1206-14 надано дозвіл на видачу ОСОБА_2 до Російської Федерації для притягнення його до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого пунктом «в» частини другої статті 158 КК (крадіжка, що завдала значної шкоди громадянину).

29.04.2016р. ОСОБА_2 звернувся до управління Державної міграційної служби України в Хмельницькій області із заявою про надання йому статусу біженця і визнання його особою, яка потребує додаткового захисту за №2317.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності;б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця враховуються всі чотири підстави, та немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «A» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Відповідно до Керівних положень УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16 грудня 1998 року, пункт 5 і 6 факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на повідомлених фактів вважається обов'язком доказування. У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обовязок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення. Проте, у звязку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінювати всі факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані.

Відповідно до положень «Керівної записки УВКБ ООН з екстрадиції міжнародного захисту біженців» вирішуючи питання чи має шукач притулку, екстрадицію якого вимагають органи влади його чи її країни походження право одержання статусу біженця, органи, відповідальні за притулок повинні оцінити, чи намагається дана особа сховатися від законного переслідування або покарання фінальні діяння, чи від неправомірного переслідування в цій країні. Якщо встановлено що заявник переховується від правосуддя, а не від переслідування, то він чи вона не відповідає визначенню біженця, даному в Статті і Конвенції 1951 р.(критерії виключення), і його чи її заява має бути відхилена.

Відповідно до пунктів 56, 59 Керівництва з процедур і критерії визначення у біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, що рятуються від переслідування або покарання за такі злочини як правило не є біженцями. Слід також відзначитись, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не яка переховується від правосуддя.

Кваліфікація для надання додаткового захисту полягає у встановленні ризиків зазнати серйозної шкоди у випадку повернення заявника до країни походження. Відповідно до положень статті 15 Кваліфікаційної Директиви ЄС 2011/95EU та пункті 13 частини першої статті 1 Закону поняття серйозна шкода включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання, тортури, нелюдське, принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження, серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Звертаючись із заявою до міграційних органів ОСОБА_2 покликався на те, що у звязку із тим, що він розповів правоохоронним органам, а також українській пресі, про безпосередню участь Російської Федерації в бойових діях на стороні терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР» в Україні, існує небезпека для його життя і здоровя у випадку повернення його до Російської Федерації. Разом з тим, позивач не надав жодних підтверджуючих даних стосовно реальності такої загрози. При цьому, не існує жодної офіційної інформації від міжнародних організацій чи їх комісій стосовно обставин, які підтверджували б доводи позивача, що після повернення до країни громадянської належності йому буде завдано серйозної шкоди відповідно до елементів визначення поняття «серйозна шкода» на території Російської Федерації відсутні збройні конфлікти, а покарання за злочин, у якому підозрюється позивач, за законодавством Російської Федерації не передбачає смертної кари. Відтак, доводи позивача можна вважати його власними домислами, а отже обєктивний критерій стосовно реальності такої загрози для позивача є недоведений позивачем та не підтверджується висновками міжнародних організацій.

Крім того, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає за необхідне звернути увагу ще й на ту обставину, що з моменту прибуття позивача в Україну останній жодного разу не звертався до міграційних органів стосовно надання йому статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту. При цьому, враховуючи матеріали справи позивач з такою заявою звернувся до міграційних органів а ж тоді, коли надійшов запит від Російської Федерації про його екстрадицію у звязку з його розшуком на території цієї держави. На переконання колегії суддів така значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить, що мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст.ст. 160 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 25.01.2017р. по справі № 819/1074/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_5
судді ОСОБА_6
ОСОБА_7
Повний текст ухвали складено та підписано 24.05.2017р.