Справа № 808/852/17
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 травня 2017 року о 17 год. 16 хв.Справа № 808/852/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

за участю секретаря судового засідання Стратулат С.В.

за участю представників сторін:

позивача Черненка Р.В.,

відповідача Комісаренко О.Ю.,

третьої особи Маслова Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом Комунального закладу «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради Запорізької області

до Головного управління Державної служби України з питань праці у Запорізькій області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1

про визнання протиправним та скасування припису,

ВСТАНОВИВ:
31 березня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов Комунального закладу «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради Запорізької області (далі - позивач) до Головного управління Державної служби України з питань праці у Запорізькій області (далі відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_1 , в якому позивач просить суд скасувати припис від 28.02.2017 №08-13-0010/0127.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що не погоджується з висновками контролюючого органу про порушення позивачем вимог статті 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), оскільки вважає, що у нього відсутній обов`язок щодо виплати третій особі ОСОБА_1 , який перебуває на військовій службі за контрактом, середньої заробітної плати протягом періоду служби. На думку позивача, середній заробіток та робоче місце зберігаються за працівником, який був первинно залучений до військової служби імперативним рішенням уповноваженого державного органу. Враховуючи, рішення про проходження військової служби прийнято ОСОБА_1 добровільно, позивач вважає, що гарантії ст. 119 КЗпП України до даних правовідносин не застосовуються. Крім того, позивач вважає, що на момент укладення ОСОБА_1 контракту про проходження військової служби в Україні не діяв особливий період, що зумовлює відсутність підстав для збереження місця роботи та виплати середнього заробітку такій особі, оскільки даний працівник набув статусу, прав та обов`язків військовослужбовця та отримує грошове забезпечення за рахунок коштів державного бюджету України.

В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи викладені у позовній заяві та додаткових поясненнях, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив. В обґрунтування заперечень вказує на те, що в ході проведення перевірки з питання додержання вимог законодавства про працю у КЗ «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» встановлено порушення позивачем вимог ч.3 ст.119 КЗпП України в частині не виплати середнього заробітку ОСОБА_1 , яким було у встановленому законодавством порядку укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на час дії особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію. Вказує на те, що оскільки на даний час в України продовжується дія особливого періоду та рішення про демобілізацію не прийнято, а третя особа продовжує проходити військову службу за контрактом, за позивачем зберігається обов`язок щодо виплати ОСОБА_1 середнього заробітку.

В судовому засіданні представник відповідача підтримала пояснення викладені у письмових запереченнях та просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Третя особа ОСОБА_1 в судовому засіданні зазначив, що на його думку позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на даний час він продовжує проходити військову службу за контрактом. Вказує на те, що на його думку дія особливого періоду не закінчилась, а у позивача наявний передбачений чинним законодавством обов`язок щодо виплати середнього заробітку. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, вважає за необхідне зазначити таке.

З матеріалів справи судом встановлено, що 07 лютого 2017 року до ГУ Держпраці в Запорізькій області надійшла заява ОСОБА_1 , в якій останній вказував на порушення КЗ «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» вимог чинного законодавства в частині не виплати йому середнього заробітку, як такому, що проходить військову службу в Збройних Силах України за контрактом на час дії особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію, у зв`язку з чим просив провести перевірку.

Листом від 13.02.2017 №1617/4.3/4.2-ДП-17 Державною службою України з питань праці надано ГУ Держпраці у Запорізькій області згоду на проведення позапланової перевірки КЗ «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова».

21 лютого 2017 року першим заступником начальника ГУ Держпраці у Запорізькій області прийнято наказ №269 «Про проведення позапланової перевірки», яким доручено забезпечити організацію та проведення перевірки КЗ «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» щодо виплати середньомісячної заробітної плати за період проходження служби в зоні АТО.

Крім того, 21.02.2017 ГУ Держпраці у Запорізькій області видано направлення на проведення перевірки №230.

За результатами проведеної перевірки посадовою особою ГУ Держпраці у Запорізькій області складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування №08130010/0228 (далі акт перевірки).

В акті перевірки відповідачем встановлено, що з жовтня 2016 по лютий 2017 ОСОБА_1 , який перебуває на військовій службі за контрактом на особливий період, не виплачується середній заробіток, чим позивачем порушено вимоги ч.3 ст.119 КЗпП України.

На підставі висновків акту перевірки 28 лютого 2017 року ГУ Держпраці у Запорізькій області прийнято припис №08-13-0010/0227-0127, яким позивача зобов`язано усунути порушення вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, а саме вжити дієвих заходів щодо виплати середньомісячної заробітної плати працівнику, який перебуває на службі за контрактом у Збройних Силах України відповідно до трудового законодавства.

Не погодившись прийнятим відповідачем приписом, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд зазначає, що правові та організаційні засади, основні принципи і порядок здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, повноваження органів державного нагляду (контролю), їх посадових осіб і права, обов`язки та відповідальність суб`єктів господарювання під час здійснення державного нагляду (контролю) визначені Законом України «Про основні засади державного нагляду контролю у сфері господарської діяльності».

Частиною 4 статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» визначено, що виключно законами встановлюються: органи, уповноважені здійснювати державний нагляд (контроль) у сфері господарської діяльності; види господарської діяльності, які є предметом державного нагляду (контролю); повноваження органів державного нагляду (контролю) щодо зупинення виробництва (виготовлення) або реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг; вичерпний перелік підстав для зупинення господарської діяльності; спосіб здійснення державного нагляду (контролю); санкції за порушення вимог законодавства і перелік порушень, які є підставою для видачі органом державного нагляду (контролю) припису, розпорядження або іншого розпорядчого документа.

За змістом ст.2 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» дія цього Закону поширюється на відносини, пов`язані зі здійсненням державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності, за виключенням відносин, що виникають під час здійснення заходів валютного контролю, митного контролю на кордоні, державного експортного контролю, контролю за дотриманням бюджетного законодавства, банківського нагляду, державного контролю за дотриманням законодавства про захист економічної конкуренції, державного нагляду (контролю) в галузі телебачення і радіомовлення.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» підставами для здійснення позапланових заходів є: обґрунтоване звернення фізичної особи про порушення суб`єктом господарювання її законних прав. Позаплановий захід у цьому разі здійснюється тільки за наявності згоди центрального органу виконавчої влади на його проведення.

Згідно до ч.7 ст.7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» на підставі акта, складеного за результатами здійснення заходу, в ході якого виявлено порушення вимог законодавства, орган державного нагляду (контролю) за наявності підстав для повного або часткового зупинення виробництва (виготовлення), реалізації продукції, виконання робіт, надання послуг звертається у порядку та строки, встановлені законом, з відповідним позовом до адміністративного суду. У разі необхідності вжиття інших заходів реагування орган державного нагляду (контролю) протягом п`яти робочих днів з дня завершення здійснення заходу державного нагляду (контролю) складає припис, розпорядження, інший розпорядчий документ щодо усунення порушень, виявлених під час здійснення заходу.

Частиною 8 статті 7 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» Припис - обов`язкова для виконання у визначені строки письмова вимога посадової особи органу державного нагляду (контролю) суб`єкту господарювання щодо усунення порушень вимог законодавства. Припис не передбачає застосування санкцій щодо суб`єкта господарювання. Припис видається та підписується посадовою особою органу державного нагляду (контролю), яка здійснювала перевірку.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді сторожа КЗ «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова».

06 липня 2016 року ОСОБА_1 було попереджено про заплановане вивільнення 06.09.2016, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників КЗ «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова».

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що 13.07.2016 ОСОБА_1 укладено з Міністерством оборони України в особі командира військової частини пп НОМЕР_1 Контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах сержантського складу.

Відповідно до пункту 3 Контракту вказаний контракт є строковим та укладається відповідно до строків установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Як встановлено в акті перевірки та не спростовано в ході судового розгляду справи, наказ про звільнення ОСОБА_1 за ч.1 ст.40 КЗпП України з 06.09.2016 не видавався.

Натомість, 19 липня 2016 року позивачем виданий наказ №157-осн. про увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом на особливий період.

З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що з жовтня 2016 року по лютий 2017 року ОСОБА_1 , який перебуває на військовій службі за контрактом, не виплачується середній заробіток.

Суд зазначає, що відповідно до ч.3 ст.119 КЗпП України за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Згідно з ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прийняття особи на військову службу не лише за імперативним рішенням уповноваженого державного органу, і за власним волевиявленням шляхом укладення контракту у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, надає такій особі право користуватись гарантіями, передбаченими ч.3 ст.119 КЗпП України.

За приписами статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цією ж статтею Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України», передбачено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, з наведених норм вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та закінчується з прийняттям рішення про демобілізацію, скасування воєнного стану з урахуванням частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Виконуючим обов`язки Президента України, Головою Верховної Ради України 17 березня 2014 року видано Указ №303/2014 «Про часткову мобілізацію» у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Відповідно до пункту 8 Указу в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України цей Указ набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Указ виконуючого обов`язки Президента України, Голови Верховної Ради України від 17.03.2014 №303/2014 затверджено Верховною Радою України 18.03.2014.

Крім того, 14 січня 2015 року Президентом України видано Указ за №15 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. А також, постановлено Кабінету Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь ПОВНА ГОТОВНІСТЬ.

Отже, з 18 березня 2014 року в Україні настав особливий період.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Проте, станом на момент вирішення адміністративної справи по суті, суду не надано доказів наявності рішення Президента України про демобілізацію, яке було б спрямоване на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Щодо посилань представника позивача на Указ Президента України від 26.09.2016 №411/2016, суд зазначає, що вказаний Указ не стосувався демобілізації, а лише стосувався питання звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних під час третьої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від 14 січня 2015 року №15.

Отже, Указ Президента України від 26.09.2016 №411/2016 не скасовує дії особливого періоду в Україні, а також на переконання суду не розповсюджується на ОСОБА_1 , оскільки його не було призвано по мобілізації.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що в матеріалах адміністративної справи міститься лист Генерального штабу Збройних Сил України від 12.05.2016 №716/1/352, адресований Державній службі України з питань праці, в якому зазначено, що незважаючи на те, що у 2016 році рішення про проведення мобілізації не оголошувалось, воєнний стан не вводився, Збройні Сили України функціонують в умовах особливого періоду.

Крім того, суд зазначає, що відповідачем до матеріалів справи надано копію постанови Василівського районного суду Запорізькій області від 19.04.2017 у справі №311/779/17 (Провадження №3/311/210/2017), якою директора Комунального закладу «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради Запорізької області ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.7 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (порушення встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).

При цьому, під час ухвалення вказаного судового рішення суд виходив із того, що ОСОБА_2 вчинено правопорушення передбачене ч.7 ст.41 Кодексу України про адміністративні правопорушення, у зв`язку з невиплатою ОСОБА_1 середнього заробітку з жовтня 2016 року по лютий 2017 року.

Згідно наявної відмітки зазначена постанова набрала законної сили 03.05.2017 року.

Позивач в судовому засіданні вказував про те, що вказане судове рішення оскаржено директором КЗ «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради Запорізької області в апеляційному порядку, проте, відповідних доказів суду не надано. Станом на дату розгляду справи за даними Єдиного державного реєстру судових рішень судове рішення про відкриття апеляційного провадження у справі №311/779/17 відсутнє.

Відповідно до ч.4 ст.72 КАС України вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про підтвердження порушення позивачем вимог ч.3 ст.119 КЗпП України, в частині не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку, у зв`язку з чим відповідачем обґрунтовано прийнято оскаржуваний припис.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем доведено правомірність дій та рішень.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій, бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваного припису відповідач діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Комунального закладу «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради Запорізької області.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7 - 12, 14, 86, 158 - 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні позовних вимог Комунального закладу «Василівський історико архітектурний музей заповідник «Садиба Попова» Запорізької обласної ради Запорізької області відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко