Справа № 357/2694/17
Суддя: Кошель Б. І.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 357/2694/17
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 травня 2017 року cуддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Кошель Б. І. , розглянувши в порядку скороченого провадження в місті Білій Церкві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:
Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, посилаючись на те, що він з 01.09.1968 року по 04.09.1993 року проходив військову службу, з 04.12.1981 року по 14.10.1983 року приймав участь у бойових діях у складі в/ч пп НОМЕР_1 Обмеженого контингенту Радянських військ в Афганістані. 12.12.2016 року Київської обласною медико-соціальною експертною комісією йому було встановлено інвалідність, яка пов`язана з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії. 21.12.2016 року ОСОБА_1 подав заяву з додатками до Білоцерківського ОМВК, посилаючись на ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975. Однак, 27.01.2017 року йому було відмовлено у нарахуванні та виплаті йому одноразової грошової допомоги, а тому позивач просив суд визнати протиправним рішення Білоцерківського об`єднаного міського військового комісаріату та зобов`язати здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Відповідачі подали до суду письмові заперечення проти позову, просили відмовити в задоволенні вказаного адміністративного позову, посилаючись на те, що позивач звільнявся з лав Збройних сил Російської федерації, а не Збройних сил України.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи відповідачу належить довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі наказу МО РФ № 0899 від 28.07.1993 року у званні майор був звільнений в запас по скороченню штату, став на облік у Деснянському районному військовому комісаріаті м. Києва, де на даний час перебуває його особова справа. При звільненні позивачу не було виплачено одноразову вихідну грошову допомогу ані Ростовським обласним військовим комісаріатом, ані Деснянським районним військовим комісаріатом м. Києва. Після звільнення, у 1993 році позивач переїхав на постійне місце проживання до м. Біла Церква, де був поставлений на облік у Білоцерківському РВК Київської області, що підтверджується випискою із наказу командиру в/ч пп 93642 №99 від 16.08.1993 року.

21.12.2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби.

27.01.2017 року відповідачем була надана відповідь, в якій зазначено про те, що виплата одноразової допомоги здійснюється органом державної влади, який здійснив розрахунок під час звільнення із військової служби.

Але позивач, не погоджуючись з цим, звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд зобов`язати відповідача зобов`язати здійснити нарахування та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із захворюванням, пов`язаним із виконанням обов`язків військової служби у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Як встановлено при розгляді справи, 24.08.1991 року Верховною Радою Української РСР було прийнято Акт проголошення незалежності України.

26.12.1991 року прийнято Декларацію про припинення існування СРСР у зв`язку з утворенням СНД.

Позивач ОСОБА_1 на час його звільнення у запас (1993 рік) був військовослужбовцем іншої держави та був звільнений у запас на підставі наказу від 28.07.1993 року, у відповідності до Закону Російської Федерації, при звільненні отримував виплати, що були передбачені законодавством Російської.

З наведеного можна зробити переконливий висновок про те, що не був військовослужбовцем ЗС України, на момент звільнення з військової служби іншої держави щодо нього, а тому до нього, як до військовослужбовця, не може застосовуватися законодавство України, у тому числі і Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

З наведеного вбачається, що позивач заявляє вимогу про отримання грошової допомоги, що виплачується при звільненні лише українським військовослужбовцям, та передбачена ч. 1 ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), передбачає, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні ( або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві. При цьому позивач ніколи не був військовослужбовцем держави Україна, а звільнявся зі служби у Російській Федерації, відповідно до законів Російської Федерації.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 17 Кодексу визначено, що компетенція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а саме на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Системний аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що фізична чи юридична особа можуть оскаржити до адміністративного суду будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження, шляхом подання адміністративного позову з вимогами, перелік яких міститься у частині четвертій статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України. Оскільки такий перелік не є вичерпним, особа може обрати й інші вимоги на захист своїх прав, свобод чи інтересів у сфері публічно - правових відносин, але, виходячи із закону, яким визначається порядок реалізації прав та свобод у сфері публічно-правових відносин, враховуючи компетенцію адміністративних судів (ст. 17 Кодексу), а також повноваження суду при вирішенні справи (ст. 162 Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до чинного закону, а саме чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду та вирішення справи.

Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно із ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно із ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи судом достовірно встановлено законність дій відповідача, зважаючи на те, що позивач не звертався до відповідача щодо виплати йому грошової допомоги, жодні права позивача порушені відповідачем не було, оскільки питання щодо виплати грошової допомоги не може бути вирішено відповідачем через те, що позивач не проходив військову службу у лавах ЗС Україні.

Аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 16 січня 2017 року у справі №800/1478/17.

Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними та необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню.

Судові витрати суд відносить на рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 17, 71, 158, 159, 160-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа: ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Білоцерківський міськрайонний суд протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Б. І. Кошель