Справа № 826/15235/16
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА
Іменем України

23 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, третя особа Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів, -

ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2016 року ОСОБА_1 (далі Позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Служби безпеки України (далі Відповідач, СБ України), третя особа Державна казначейська служба України (далі Третя особа, ДКС України), в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправними дії СБ України щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в сумі 28 376,52 грн.;

- зобов`язати Відповідача виплатити Позивачу суму несплаченого грошового забезпечення в розмірі 3 714,52 грн.;

- зобов`язати СБ України виплатити ОСОБА_1 компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку у сумі 85 963,80 грн.;

- зобов`язати Відповідача виплатити Позивачу грошову компенсацію предметів речового майна у розмірі 4 500,00 грн.;

- стягнути з СБ України на користь ОСОБА_1 відшкодування завданої моральної шкоди в сумі 15 000,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 06.03.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що приписами спеціального законодавства не передбачено виплату особам рядового і начальницького складу грошової компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому підстави для застосування до спірних правовідносин ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України відсутні. Крім того, суд першої інстанції підкреслив, що Позивачем не було подано заяви (рапорту) про виплату грошової компенсації предметів речового майна, у зв`язку з чим позовні вимоги в указаній частині є необґрунтованими.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити повністю позовні вимоги. При цьому посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Наголошує на суперечливості висновків суду першої інстанції в частині відсутності правових підстав для стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку. Вказує на помилковість твердження Окружного адміністративного суду м. Києва в частині неможливості застосування до спірних правовідносин положень ст. 117 КЗпП України. Звертає увагу, що у рапорті від 11.05.2016 року Позивач виявив бажання залишити певне майно за рахунок коштів, які підлягають йому сплаті за не отримане речове майно при звільненні, що, на переконання Апелянта, свідчить про неврахування судом першої інстанції дотримання ОСОБА_1 процедури виплати такої компенсації.

У судовому засіданні Апелянт вимоги апеляційної скарги підтримав та просив вимоги останньої задовольнити повністю з викладених у ній підстав.

Представник Відповідача наполягав на залишенні апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Третя особа, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибула.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова суду першої інстанції скасуванню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач згідно витягу з наказу №427-ОС (а.с. 87) з 18.03.2014 року прийнятий на військову службу за контрактом осіб офіцерського складу у Службу безпеки України за пп. «б» п. 10 та призначений за п. 43 по Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів.

Наказом Голови СБ України від 07.05.2016 року №564/ОС Позивач звільнений з військової служби, а наказом начальника Центру спеціальних операцій боротьби з тероризмом, захисту учасників кримінального судочинства та працівників правоохоронних органів від 02.06.2016 року №60-ос (а.с. 11) підполковника ОСОБА_1 (Н-988938) виключено зі списків особового складу з урахуванням часу на здавання посади з 04.06.2016 року.

Згідно грошового атестату Фінансово-економічного управління СБ України серії СБ №020030 (а.с. 12) розмір грошового забезпечення Позивача склав 28 376,52 грн.

Зі змісту довідки Фінансово-економічного управління СБ України від 18.10.2016 року №21/2/2-6905 (а.с. 32) вбачається, що розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 04.06.2016 року склав 25 038,10 грн.

Відповідно до розрахунково-платіжної відомості за червень 2016 року №6761 (а.с. 33) та довідки Фінансово-економічного управління СБ України від 28.12.2016 року №21/2/2-5552 (а.с. 55) Позивачу за період з 01.06.2016 року по 04.06.2016 року нараховано та виплачене грошове забезпечення у розмірі 3 338,42 грн.

Крім того, згідно розрахунково-платіжної відомості за вересень 2016 року №9313 (а.с. 57) Позивачу 16.09.2016 року виплачена одноразова грошова допомога у розмірі 25 038,10 грн. за вирахуванням військового збору.

На підставі встановлених вище обставин, здійснивши системний аналіз приписів ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 1 Закону України «Про оплату праці», ст. ст. 1, 18, 19, 20, 27 Закону України «Про Службу безпеки України», ст. 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», наказу СБ України від 23.01.2008 року №35/ДСК «Про затвердження Інструкції про грошове забезпечення та виплати компенсаційного характеру військовослужбовців України», а також затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки право до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми спеціального законодавства, які передбачають лише виплату одноразової грошової допомоги при звільненні, однак не регулюють строки таких виплат, підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Крім того, суд зазначив, що Позивачем не було ініційовано виплату грошової компенсації за неотримане речове майно шляхом подання відповідної заяви (рапорту), у зв`язку з чим позовні вимоги у вказаній частині є необґрунтованими.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може повністю погодитися з огляду на таке.

Згідно ч. ч. 1-2 ст. 27 Закону України «Про Службу безпеки України» держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України.

Військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», цього Закону, інших актів законодавства.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон) визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Приписи ч. 2 ст. 15 Закону визначають, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення з військової служби за віком, у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв`язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 18 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

У разі повторного звільнення військовослужбовців з військової служби одноразова грошова допомога, передбачена цим пунктом, виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, які при попередньому звільненні не набули права на отримання такої грошової допомоги.

Відповідно до п. п. 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.

Виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).

Зі змісту наведених норм випливає беззаперечний висновок, що військовослужбовці, які повторно звільняються з військової служби та мають вислугу 10 років і більше, набувають право на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за період календарної служби з дня останнього зарахування на військову службу.

Відтак, зважаючи, що згідно довідки Фінансово-економічного управління СБ України від 18.10.2016 року №21/2/2-6905 розмір місячного грошового забезпечення Позивача складав 25 038,10 грн., а також враховуючи, що ОСОБА_1 працював з дня останнього зарахування на військову службу 2 повних календарних років, останньому підлягає нарахуванню та виплаті сума грошового забезпечення у розмірі 25 038,10 грн. (25 038,10 грн. х 50% х 2 роки).

Надаючи оцінку висновкам суду першої інстанції, з якими категорично не погоджується Апелянт, про неможливість поширення на спірні правовідносини приписів ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України, які регламентують порядок та строки здійснення розрахунку при звільненні, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Відповідно до абз. 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Згідно ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ні Законом України «Про Службу безпеки України», ні Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ні іншими спеціальними підзаконними актами не врегульовані питання порушення роботодавцем (у даному випадку Службою безпеки України) строків проведення розрахунків при звільненні, а також наслідків такого порушення. Не врегульовано дане питання й іншими нормативними актами, які регулювали питання прийняття, проходження та звільнення зі служби військовослужбовців.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 року у справі №21-8а15.

Крім того, у постанові від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15 Верховний Суд України підкреслив, що ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців, в тому числі працівників правоохоронних органів, членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України. Нормативно - правові акти органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які обмежують права і пільги військовослужбовців та членів їх сімей, є недійсними. Військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями закріпленими в Конституції та законах України з урахуванням особливостей, встановлених цими та іншими законами.

Відтак, оскільки наведеними нормативними актами не врегульовано питання строків виплати одноразового грошового забезпечення при звільненні військовослужбовців, а також не встановлено правових наслідків недотримання такого строку, судова колегія приходить до висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин приписів Кодексу законів про працю України.

Наведений висновок, поряд з іншим, узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 16.09.2015 року у справі №К/9991/58928/11.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

При цьому згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Наведена позиція щодо застосування вказаних норм матеріального права викладена у постанові Верхового Суду України від 15.09.2015 року у справі №21-1765а15.

Крім того, у постанові від 27.04.2016 року у справі №6-113цс16 Верховний Суд України зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Отже, враховуючи, що, матеріалами справи підтверджується звільнення Позивача 04.06.2016 року та проведення виплати одноразового грошового забезпечення 16.09.2016 року, колегія суддів вважає, що Відповідачем було допущено порушення приписів ст. ст. 116, 117 КЗпП України в частині строків виплати одноразового грошового забезпечення при повторному звільненні військовослужбовця.

За таких обставин, судова колегія приходить до висновку, що час затримки виплати слід обраховувати з 04.06.2016 року за правилами ст. 117 КЗпП України по 15.09.2016 року.

Зі змісту довідок Фінансово-економічного управління СБ України від 18.10.2016 року №21/2/2-6905 та від 28.12.2016 року №21/2/2-5552 вбачається, що середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , розрахований відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», становить 834,60 грн. Даний розмір середньоденного грошового забезпечення сторонами під сумнів не ставиться. У зв`язку з чим судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з СБ України на користь Позивача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 85 963,80 грн. (103 дні х 834,60 грн.).

Відтак твердження Окружного адміністративного суду м. Києва про необґрунтованість позовних вимог в частині визнання протиправними дій СБ України щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в сумі 25 038,10 грн. та зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі середнього заробітку у сумі 85 963,80 грн., є помилковим.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що грошове забезпечення за період роботи ОСОБА_1 з 01.06.2016 року по 04.06.2016 року у розмірі 3 338,42 грн. (з вирахуванням суми військового збору 50,08 грн.) було виплачено червні 2016 року, про що свідчить розрахунково-платіжна відомість співробітника №6761 за червень 2016 року (а.с. 33).

При цьому судова колегія вважає помилковими доводи Апелянта про те, що останньому не було станом на 16.09.2016 року виплачено весь розмір грошового забезпечення з огляду на таке.

Як вже було зазначено раніше, згідно грошового атестату Фінансово-економічного управління СБ України серії СБ №020030 (а.с. 12) розмір грошового забезпечення Позивача склав 28 376,52 грн., з яких 25 038,10 грн. одноразова грошова допомога (виплачена ОСОБА_1 16.09.2016 року з вирахуванням військового збору у розмірі 375,57 грн.) та 3 338,42 грн. грошове забезпечення за період з 01.06.2016 року по 04.06.2016 року (виплачене ОСОБА_1 у червні 2016 року з вирахуванням військового збору у розмірі 50,08 грн.).

Отже, станом на 16.09.2016 року Відповідачем було проведено з Позивачем повний розрахунок при звільненні. З огляду на викладене суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог в частині визнання протиправними дій СБ України щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення в сумі 3 338,42 грн. та зобов`язання останнього виплатити Позивачу суму несплаченого грошового забезпечення в розмірі 3 714,52 грн.

Крім того, судова колегія погоджується з твердженням Окружного адміністративного суду м. Києва про передчасність позовних вимог у частині зобов`язання Відповідача виплатити Позивачу грошову компенсацію предметів речового майна у розмірі 4 500,00 грн. з огляду на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року № 178 затверджено Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі Порядок №178).

Відповідно до п. 4 Порядку грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що обов`язковою умовою для виплати військовослужбовцю за місцем військової служби грошової компенсації є поданням останнім відповідної заяви (рапорту).

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рапорту від 11.05.2016 року (а.с. 82) за Позивачем залишено у власності інвентарне майно індивідуального користування за рахунок належних до видачі предметів речового майна. Відповідно до довідки-розрахунку від 16.05.2016 року № 5 на спеціальне обмундирування, яке залишається у власності військовослужбовця (а.с. 83-84), вартість майна, що залишається у власності ОСОБА_1 , визначена у сумі 1 803,00 грн.

Відповідно до картки обліку речового майна особистого користування № 4/14 (а.с. 86-87) та довідки-розрахунку № 31 від 16.05.2016 року (а.с. 85), сума грошової компенсації, яка за умови дотримання визначеної п. 4 Порядку №178 процедури могла бути виплачена Позивачу (з вирахуванням вартості інвентарного майна, яке ОСОБА_1 залишив за собою) становить 4278,25 грн. (6081,25 грн. - 1803,00 грн.).

Проте, як вірно підкреслив суд першої інстанції, враховуючи, що Позивачем до моменту звільнення не було подано заяву (рапорт) відповідно до вимог пункту 4 Порядку №178, у СБ України були відсутні правові підстави для виплати такого виду компенсації. З огляду на викладене, зважаючи на те, що правовідносини між ОСОБА_1 та СБ України в частині виплати грошової компенсації не виникли, позовні вимоги у вказаній частині є передчасними, оскільки захисту підлягають виключно порушені права особи.

Надаючи оцінку позовним вимогам про стягнення з Відповідача моральної шкоди у розмірі 15 000,00 грн., судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивачем ні в позові, ні в апеляційній скарзі не наведені обґрунтовані обставини, які б свідчили про завдання йому моральної шкоди бездіяльністю Відповідача, не доведено, що погіршення здоров`я пов`язане з неправомірною бездіяльністю останнього, не зазначено якими доказами це підтверджується, чим підтверджується факт її заподіяння, яких моральних (душевних, психічних) страждань зазнав Позивач від дій Відповідача, не надано розрахунку цієї шкоди. Відтак, судова колегія приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у вказаній частині.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не врахував характер спірних правовідносин та наявність у Позивача права на отримання одноразової грошової допомоги з моменту звільнення. Водночас, Окружний адміністративний суд м. Києва вірно зазначив про своєчасну виплату Позивачу грошового забезпечення за період роботи за червень 2016 року та необґрунтованість позовних вимог про виплату грошової компенсації предметів речового майна і моральної шкоди.

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін; скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального права в частині застосування до спірних правовідносин положень Кодексу законів про працю України, що стали підставою для неправильного вирішення справи. У зв`язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а постанову суду скасувати в частині.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 198, 200, 202, 205, 207, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 березня 2017 року скасувати в частині позовних вимог про визнання протиправними дій з несвоєчасної виплати грошового забезпечення в сумі 25 038,10 грн. та зобов`язання виплатити компенсацію за затримку розрахунку при звільненні.

Ухвалити у вказаній частині нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними дії Служби безпеки України щодо несвоєчасної виплати ОСОБА_1 належних грошових сум при звільненні.

Стягнути зі Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ) на користь ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 85 963 (вісімдесят п`ять тисяч дев`ятсот шістдесят три) гривні 80 копійок.

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 06 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України, третя особа Державна казначейська служба України, про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, стягнення коштів - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк
Судді В.В. Кузьменко
О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.