Справа № 623/393/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 р. Справа № 623/393/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ізюмського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28.03.2017р. по справі № 623/393/17

за позовом ОСОБА_1

до Ізюмського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернулася до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області з адміністративним позовом до Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області, в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо нарахування позивачу пенсії по 2 групі інвалідності в розмірі 60% посадового окладу та з виплатою пенсії 54 %, як працюючому державному службовцю;

- зобов`язати відповідача нарахувати пенсію по 2 групі інвалідності з 21 липня 2016 року згідно п.10 і п.12 Прикінцевих та перехідних положень закону № 889-VIII та ст. 37 Закону України від 16.12.1993 року № 3723-ХII «Про державну службу» в розмірі 90 % від її заробітку та сплачувати пенсію в повному розмірі, як працюючому державному службовцю;

- зобов`язати відповідача здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії починаючи з 21 липня 2016 року та здійснити відповідні виплати з врахуванням раніше проведених виплат.

Постановою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 березня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено.

Визнано неправомірними дії Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області щодо нарахування ОСОБА_1 пенсії по 2 групі інвалідності в розмірі 60% посадового окладу та з виплатою пенсії 54 %, як працюючому державному службовцю.

Зобов'язано Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області нарахувати пенсію по 2 групі інвалідності з 21 липня 2016 року згідно п. 10 і п.12 Прикінцевих та перехідних положень закону №889-VIII та ст. 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-XII « Про державну службу» в розмірі 90% від її заробітку та сплачувати пенсію в повному розмірі, як працюючому державному службовцю.

Зобов'язано Ізюмське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області здійснити перерахунок раніше призначеної пенсії починаючи з 21 липня 2016 року та здійснити відповідні виплати з врахуванням раніше проведених виплат.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28 березня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст. 90 Закону України "Про державну службу", Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав та обставин викладених в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, станом на 01.07.2016 року загальний стаж роботи становить 25 років 2 місяці 21 день, що підтверджується розрахунком стажу роботи, що дає право на отримання щомісячної доплати за вислугу років та додаткової оплачуваної відпустки секретаря судового засідання Барвінківського районного суду Харківської області. (а.с.9)

ОСОБА_1 21.09.2016 року Пенсійним фондом України видано пенсійне посвідчення № по інвалідності 2 групи, загального захворювання, термін дії до 31.07.2017 року. (а.с.6)

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, позивач з 21 липня 2016 року має право на отримання пенсії по 2 групі інвалідності з 21 липня 2016 року згідно п. 10 і п.12 Прикінцевих та перехідних положень закону № 889-VIII та ст. 37 Закону України від 16.12.1993 року №3723-XII «Про державну службу» в розмірі 90% від її заробітку, як працюючий держслужбовець.

Колегія суддів не погоджується з рішенням суду першої інстанції з таких підстав.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегією суддів встановлено, що 29 серпня 2016 року позивач - ОСОБА_1, звернулася до відповідача із заявою про призначення пенсії по інвалідності, як працюючій особі. (а.с. 59)

Згідно протоколу № 419 від 31 серпня 2016 року Ізюмського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області ОСОБА_1 з 29 серпня 2016 року призначено пенсію по ІІ групі інвалідності у розмірі 1888,99 грн. (а.с. 60)

Звертаючись до суду з даним адміністративним позовом ОСОБА_1 посилається на те, що під час призначення їй пенсії управлінням Пенсійного фонду не було враховано положення п.10 і п.12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII та ст. 37 Закону України від 16.12.1993 року № 3723-ХII «Про державну службу», згідно яких позивач має право на отримання пенсії у розмірі 90 % від її заробітку та вважає, що відповідач неправомірно нараховує їй пенсію по 2 групі інвалідності у розмірі 60% посадового окладу і виплачує таку пенсію у розмірі 54 %.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам та перевіряючи дії відповідача на відповідність вимогам ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів зазначає наступне.

З 01.05.2016 набрав чинності Закон України "Про державну службу" № 889-VIII від 10.12.2015 (далі - Закон № 889-VIII).

Згідно Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII втратив чинність Закон України "Про державну службу" № 3723-ХІІ (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами, далі - Закон № 3723-ХІІ), крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889-VIII.

Пунктом 10 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII визначено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Пунктом 12 розділу XI Прикінцевих та Перехідних положень Закону № 889-VIII передбачено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених статтею 25 Закону України "Про державну службу" та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України "Про державну службу" у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Крім того, як визначено у пункті 8 цього розділу Прикінцевих та перехідних положень, стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відповідно до ст. 90 Закону № 889-VIII пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Таким чином, із набранням чинності Закону № 889-VIII державні службовці втратили право на призначення спеціальних пенсії та отримали право на призначення пенсій на загальних підставах, тобто відповідно до положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Разом із тим, законодавцем передбачено виключення для тих осіб, які станом на 01.05.2016 (день набрання чинності Законом № 889-VIII) займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, або які мають не менш як 20 років стажу на таких посадах. Для такої категорії осіб збережено право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ, при цьому стаж державної служби за періоди роботи (служби) до набрання чинності цим Законом обчислюється у порядку та на умовах, установлених на той час законодавством.

Відповідно ч.1 ст.37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ (в редакції, чинній на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії), на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування", за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом 1 частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Частинами 9-10 статті 37 Закону України № 3723-ХІІ визначено, що пенсія по інвалідності у розмірах, передбачених частиною першою цієї статті, призначається за наявності страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особам, визнаним інвалідами І або II групи у період перебування на державній службі, які мають стаж державної служби не менше 10 років, а також особам з числа інвалідів І або II групи незалежно від часу встановлення їм інвалідності, які мають не менше 10 років стажу державної служби на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, якщо безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії вони працювали на зазначених посадах.

Пенсія по інвалідності відповідно цього Закону призначається незалежно від причини інвалідності за умови припинення державної служби.

Якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі.

Отже, згідно з наведеними нормами, однією із умов для призначення пенсії по ІІ групі інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ є припинення державної служби.

Як встановлено під час розгляду справи, підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та не заперечується позивачем, ОСОБА_1, на час звернення до Ізюмського об'єднаного УПФ України Харківської області із заявою про призначення пенсії та на час звернення до суду з даним позовом, перебувала на державній службі, працювала на посаді секретаря судового засідання в Барвінківському районному суді Харківської області.

За таких обставин, у відповідача були відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії по інвалідності відповідно до ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ, як працюючому держслужбовцю, тим більше у розмірі 90 % суми заробітної плати позивача.

Колегія суддів звертає увагу, що ст. 37 Закону України "Про державну службу" № 3723-ХІІ протягом 2014-2015 років зазнавала змін в частині визначення відсотків суми заробітної плати державного службовця, з розміру якого призначається пенсія. Так, з 01 травня 2014 року набрав чинності підпункт 2 п. 24 Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 року № 1166-VII, згідно з яким пенсія державним службовцям почала призначатись в розмірі 70 % суми їх заробітної плати, а з 1 січня 2015 року набув чинності підпункт 2 п. 11 Закону України "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" від 28.12.2014 року № 76-VIII, відповідно до якого пенсія державним службовцям призначається у розмірі 60 % суми їх заробітної плати.

Як вбачається з матеріалів справи, пенсія позивачу призначена у відповідності до ст.ст. 30, 32 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та розрахована згідно ст. 33 цього Закону у розмірі 90 відсотків пенсії за віком, обчисленої відповідно до статей 27 і 28 цього Закону, що підтверджується протоколом № 419 від 31.08.2016 та розрахунком відповідача, наданим на виконання вимог ухвали суду від 18.04.2017 (а.с. 10, 64-65).

Таким чином, твердження позивача про те, що пенсія по ІІ групі інвалідності призначена їй у розмірі 60 % від заробітної плати та виплачується у розмірі 54 % є помилковими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищевикладене та враховуючи встановлені фактичні обставини справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач у спірних правовідносинах діяв у відповідності до вимог чинного законодавства, позовні вимоги ОСОБА_1 є необгрунтованими та підстави для їх задоволення у суду відсутні.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що постанова Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28.03.2017р. по справі № 623/393/17 не відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки прийнята судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, при неповному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 198 Кодексу адміністративного судочинства України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Відповідно до п. п. 1-4 ч. 1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції внаслідок допущення вищезазначених порушень, які призвели до ухвалення неправильного рішення, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Ізюмського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області - задовольнити.

Постанову Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 28.03.2017р. по справі № 623/393/17 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Ізюмського обєднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_2
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови виготовлений 22.05.2017 р.