Справа № 815/1209/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1209/17
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 травня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Потоцької Н.В.
за участю секретаря Лопатюк Ю.А.

сторін:

представника позивача Біляєва Б.Є.

представників відповідача Алєксєєвої К.О., Петкової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом відділу поліції охорони об`єктів стратегічного значення до Головного управління Держпраці в Одеській області про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу,-

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Держпраці в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправною та скасувати постанову Головного управління держпраці в Одеській області від 15.11.2016 р. № 160 про накладення штрафу.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначив, що в період вступу ОСОБА_1 на військову службу за контрактом в Україні не оголошено воєнний час, отже й, відсутні підстави для вирішення питання про переведення економіки, органів влади, юридичних осіб та військових формувань в умови мирного стану (часу), а саме - демобілізації.

В свою чергу, законодавець гарантує збереження місця роботи та середню заробітну платню військовим, що внаслідок обов`язку зумовленого Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р № 3543-ХІІ, залишили робочі місця за для виконання цивільного-військового обов`язку, а саме захисту країни. ГорюновМ.О. не був мобілізований, відтак не мав обов`язку щодо вступу до ЗС України.

Представник відповідача надав до суду письмові заперечення, в яких зазначив, що Указом Президента України від 14.01.2015р. № 15 «Про часткову мобілізацію» оголошена та проведена протягом 2015 року часткова мобілізація у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015р. №15 «Про часткову мобілізацію» встановлено, привести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та

організації у ступінь повна готовність.

Тобто, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду.

У судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Дослідивши матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Указом Президента України № 386/2011 від 06.04.2011 року затверджено "Положення про Державну інспекцію України з питань праці".

Відповідно до пункту 1 Положення № 386/2011 Державна інспекція України з питань праці є центральним органом виконавчої влади, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, законодавства про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Як передбачено пунктом 3 Положення № 386/2011 одним із основних завдань Держпраці України є реалізація державної політики з питань державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства про працю.

Підпунктом 1 пункту 4 Положення № 386/2011 встановлено, що Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування законодавства про працю з питань трудових відносин, надання гарантій і компенсацій.

Згідно підпункту 5 пункту 6 Положення № 386/2011 Держпраці України для виконання покладених на неї завдань має право здійснювати безперешкодно перевірки у виробничих, службових та адміністративних приміщеннях роботодавців, а також перевірки робочих місць працівників, розташованих поза цими приміщеннями, з метою нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, ознайомлюватися під час проведення перевірок з інформацією, документами і матеріалами та одержувати від роботодавців, необхідні для виконання повноважень Держпраці України копії або витяги з документів, ведення яких передбачено законодавством про працю (у тому числі з питань, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Положення) та законодавством про зайнятість.

Пунктом 7 Положення № 386/2011 передбачено, що Держпраці України здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

Постановою Кабінету Міністрів України "Про утворення територіальних органів Державної інспекції з питань праці та визнання такими, що втратили чинність, деяких постанов Кабінету Міністрів України" № 100 від 11.02.2015 року утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної служби з питань праці за переліком згідно з додатком, в тому числі і Управління Держпраці у Хмельницькій області.

Відповідно до підпункту 5 пункту 4 Положення про Міністерство соціальної політики України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року N 389, наказом Міністерства соціальної політики України № 390 від 02.07.2012 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30 липня 2012 року за N 1291/21603, затверджено "Порядок проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів".

Відповідно до частин 1, 2, 3 Порядку N 390 від 02.07.2012 року, він встановлює процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці у межах повноважень, визначених Конвенціями Міжнародної організації праці N 81 1947 року про інспекцію праці у промисловості й торгівлі, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року N 1985-IV, та N 129 1969 року про інспекцію праці в сільському господарстві, ратифікованою Законом України від 08 вересня 2004 року N 1986-IV, Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності", постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2010 року N 1059 "Про затвердження критеріїв, за якими оцінюється ступінь ризику від провадження господарської діяльності суб`єктами господарювання у частині додержання вимог законодавства про працю та визначається періодичність здійснення планових заходів державного нагляду (контролю)", Положенням про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженим Указом Президента України від 06 квітня 2011 року N 386.

Право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов`язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Позапланові перевірки за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення. Інспекторам забороняється виступати посередниками, арбітрами чи експертами під час розгляду трудових спорів.

Відповідно до частини 6 статті 7 Закону України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності" за результатами здійснення планового або позапланового заходу посадова особа органу державного нагляду (контролю), у разі виявлення порушень вимог законодавства, складає акт.

Судом встановлено, що відповідно до вимог Конвенції міжнародної організації праці № 81 та Конвенції міжнародної організації праці № 129, які ратифіковані Україною 08.09.2004 року, розпорядження Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 № 929- р «Питання Державної служби з питань праці», Наказу Міністерства соціальної політики України від 02.07.2012 № 390 «Про затвердження Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів» (Порядок № 390), ст. 259 Кодексу Законів про працю України, на підставі листа Овідіопольського районного військового комісаріату щодо порушення трудових прав ОСОБА_1 адміністрацією Відділу поліції охорони об`єктів стратегічного значення заступником начальника відділу з питань додержання законодавства застрахованих осіб, працевлаштування інвалідів, з питань дитячої праці та інших нормативно-правових актів Управління з питань праці Головного управління ОСОБА_2 у період з 21.10.2016 року по 25.10.2016 року проведено позапланову перевірку додержання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування Відділу поліції.

За результатами перевірки було складено акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 25.10.2016 року № 15-01-015-/0715.

Згідно абз. 4 ч. 2 статті 265 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 року №322-VIII (із змінами), суб`єкти господарювання несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: недотримання встановлених законом гарантій та пільг працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу", "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

В ході перевірки було виявлене порушення стосовно ОСОБА_1 , а саме: адміністрацією відділу поліції об`єктів стратегічного значення при виданні наказу від 04.08.2016р. № 62 о/с про припинення трудового договору з ОСОБА_1 не враховані вимоги п. 3 ст. 36 КЗпП України та ч. 3 ст. 119 КЗпП України.

Згідно витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 по особовому складу від 14.06.2016р. № 69, яким солдата ОСОБА_1 , прийнято у добровільному порядку на військову службу за контрактом та призначено радіотелеграфістом відділення зв`язку та інформації Овідіопольського районного військового комісаріату Одеської області ВОС 420 пшк «Солдат».

Листом Овідіопольського районного військового комісаріату по від 07.07.2016р. №3/709 адміністрацією ВПООС було направлено копію контракту про проходження ОСОБА_1 військової служби у Збройних Силах України. Вказаний контракт ОСОБА_1 від 14.06.2016р. № 69 ВПООСЗ отримано 14.07.2016 року.

Наказом ВПООСЗ від 04.08.2016р. № 62 о/с ОСОБА_1 звільнено у зв`язку із вступом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України, листа військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 по від 07.07.2016р. № 3/708.

Вирішуючи заявлений спір, суд зазначає, що згідно пункту 3 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.
Частиною 3 ст. 119 КЗпП України передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Пунктом 3 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до ч. 3 та ч. 4 статті 119 КЗпП України.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Статтею 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» № 2232-ХІІ громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими ч. 3 та ч. 4 статті 119 КЗпП України.

Крім того, абзацом 4 статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачено, що мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Згідно з частиною 8 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, з моменту оголошення мобілізації (крім цільової) чи введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Отже, з моменту оголошення мобілізації настає особливий період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань. Оперативно - рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Указом Президента України від 14.01.2015р. № 15 «Про часткову мобілізацію» оголошена та проведена протягом 2015 року часткова мобілізація у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. Пунктом 5 Указу Президента України від 14.01.2015р. № 15 «Про часткову мобілізацію» встановлено, перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь повна готовність.

Суд вважає за необхідне більш детально зупинитися на понятті «кризової ситуації», оскільки законодавець на дає достатньо конкретного тлумачення для цього поняття.

Так, термін криза (з грец. krisis) означає різкий перелом, тяжкий перехідний стан, крайня точка падіння, гостра нестача, невідповідність.

Будь-яка система прагне до стабільного стану і хоче уникнути хаосу. Однак закони діалектики свідчать про протилежне становище. Стабільність не може існувати сама по собі, без хаосу і кризи. Стабільний стан і криза постійні антагонізми в розвитку будь-якої системи.

Криза змінює тенденції життєдіяльності системи, тобто порушує її стійкість, радикально її оновлює. Тому очищувальна сила кризи потрібна системі не менше, ніж спокійне безтурботне життя.

Соціальні кризи виникають під час загострення суперечностей або зіткнення інтересів різних соціальних груп чи утворень. Соціальні кризи можуть бути продовженням і доповненням економічних та виникати самі по собі, наприклад, з приводу стилю управління, із патріотичних почуттів та інше.

Особливе місце в групі соціальних криз займає політична криза криза в політичному устрої суспільства, криза влади, криза реалізації інтересів різних соціальних груп, класів, в управлінні суспільством.

Організаційні кризи виявляються як кризи поділу й інтеграції діяльності, поділу функцій, регламентації діяльності окремих підрозділів як відділень адміністративних одиниць, регіонів. В організаційному устрої будь-якої соціально-економічної системи можуть загострюватися організаційні відносини. Організаційна криза виявляється часто як параліч організаційної діяльності. Однією з його форм є її надмірна бюрократизація.

Отже, кризова ситуація, це досить змістостовне явище, яке включає багато факторів впливу, така ситуація розвивається і тягне певні наслідки для держави і не може бути припинена одномоментно, оскільки впливає на механізм держави (державні органи, які здійснюють її завдання і реалізують функції.

В свою чергу, Міноборони в листах від 20.10.2016 р. № 316/1/906 та від 18.10.2016 р. № 322/2/6917 наполягає: із початку оголошення вперше часткової мобілізації настав особливий період.

Однак законодавством не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Рішення про демобілізацію з унесенням його на затвердження Верховною Радою приймає Президент України. На цей час відповідних рішень Президентом України не приймалося.

ВАСУ в постанові від 16.02.2015 р. (справа № 800/582/14) зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.

Тож закінчення заходів мобілізації не припинило особливий період, який діє в Україні з 17.03.2014 р.

Зважаючи на кризову ситуацію, що виникла на сході України у квітні 2014 року та безпосередньо загрожувала національній безпеці України, було розпочато АТО на території Донецької та Луганської областей. На цей час проведення АТО триває. Отже, продовжує існувати кризова ситуація, що загрожує національній безпеці України.

Гарантії, викладені в ст. 119 КЗпП, діють для прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) уведення воєнного стану, на строк до закінчення особливого періоду чи до дня фактичної демобілізації.

За таких обставин постанова Головного управління держпраці в Одеській області від 15.11.2016 р. № 160 про накладення штрафу є правомірною та такою, що не підлягає скасуванню.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

У найбільш загальному вигляді позитивні зобов`язання (англ. «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини.

Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст. 1 «Зобов`язання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Зокрема, К. Стармер (Starmer) виокремлює п`ять категорій обов`язків, що покладаються на держави позитивними зобов`язаннями за Конвенцією.

До них належать:

обов`язки запобігати порушенням прав, гарантованих Конвенцією (обов`язок «превентивних дій» з боку держави, коли є розумні підстави очікувати його виконання) (напр. справи «Осман проти Сполученого Королівства», «Маркс проти Бельгії», «Платформа «Дrtze fьr das Leben» проти Австрії»);

обов`язок держави забезпечувати інформування та консультування осіб стосовно порушень прав і свобод, що гарантуються Конвенцією (напр., справа «Гуерра проти Італії»);

обов`язок реагувати на порушення прав людини, проводити ефективне розслідування «гідних довір`я» (тобто обґрунтованих) скарг щодо серйозних порушень прав, гарантованих Конвенцією (напр., справи «Айдін проти Туреччини», «Кая проти Туреччини», «Пол і Одрі Едвардс проти Сполученого Королівства»);

обов`язки забезпечувати індивідів ресурсами, щоб запобігати порушенню їх прав, гарантованих Конвенцією (справа «Ейрі проти Ірландії»).

Проте головний позитивний обов`язок держави, як зазначає К. Стармер, полягає у створенні «національної правової рамки» (англ. «national legal framework»), передусім національного законодавства, яке забезпечує ефективний захист прав людини (див. докладне аргументування у справі «Х та Y проти Нідерландів»). Однак у зв`язку з його виконанням на національному рівні постає важливе юридичне питання, пов`язане з принципом субсидіарності міжнародного права в цілому та конвенційних механізмів, зокрема також принципом державного суверенітету, за яким ухвалення національного законодавства є невід`ємним суверенним правом держави.

ЄСПЛ не може «наказати» державам ухвалити той чи інший закон. Він лише формує стандарт, який вказує передусім на мету, яку має буде досягнуто згідно з правом Конвенції, а не на засоби її досягнення, тобто конкретні юридичні механізми, які має запровадити держава на національному рівні для виконання свого основного зобов`язання за Конвенцією, викладеного в уже згадуваній вищі ст. 1 ЄКПЛ. Визнаючи суверенне право держави відповідально визначати на власний розсуд національні засоби забезпечення та захисту основоположних прав людини, Суд сформулював ще одну надзвичайно важливу доктрину доктрину «меж розсуду» держави (англ. «margin of appreciation»).

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини законодавчо грунтується на нормах п. 1 Закону України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції від 17.07.1997 року, згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р., у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду, як джерело права.

Керуючись ст. ст. 6-8, 11, 71, 86, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

23 травня 2017 року.