Справа № 200/824/16-а
Суддя: Женеску Е. В.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 200/824/16-а
Провадження № 2а/200/151/16
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«10» квітня 2017 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Женеску Е.В.

за участю секретаря Санжаровської Я.В.

представника відповідача: Мащенко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровського міського виробничого відділу Дніпропетровської регіональної філії Держпідприємства «Центр державного земельного кадастру» про визнання відмови незаконною, зобов'язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2016 року позивач ОСОБА_2 звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із адміністративним позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровського міського виробничого відділу Дніпропетровської регіональної філії Держпідприємства «Центр державного земельного кадастру» про визнання відмови незаконною, зобов'язання вчинити дії.

В обґрунтування позову зазначив, що в зв'язку з відмовою відповідача укласти публічний договір на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки із-за значного виробничого навантаження, позивач 17.12.2015 року подав відповідачу інформаційний запит про надання інформації для з'ясування факту значного виробничого навантаження і розумного строку для укладення публічного договору на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки. Запитувану інформацію відповідач повинен був надати на підставі п.3,4 ч.1 ст. 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», оскільки відповідач є розпорядником запитуваної інформації і суб'єктом господарювання зі спеціальними правами та підпадає під вимоги названого закону в частині надання інформації за запитами. Відповідач відмовився надати запитувану інформацію. Відповідач порушив вимоги ст.5,10,11 Закону України «Про інформацію» та п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» Неправомірні дії відповідача при розгляді запиту позивача негативно вплинули на позивача, порушили його звичний душевний стан викликали тривале хвилювання і переживання. Крім того, неправомірні дії відповідача змусили позивача звернутися до суду, що викликало додаткові затрати часу і сил: він змушений був ходити в юридичну консультацію, готувати матеріали до суду, писати позов. Все це змінило його спосіб життя та посилило моральні страждання. Розмір моральної шкоди оцінює в 6000 грн.

На підставі викладеного, з урахуванням заяви про доповнення позовних вимог позивач просив суд визнати відмову повідомити розумний строк для укладення договору порушенням вимог п.2 ч.1 і п.3 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто обманом споживачів і нечесною підприємницькою діяльністю. Визнати відмову повідомити інформацію про послуги незаконною, такою, що порушує вимоги ч.3 ст. 700 ЦК України. Визнати відмову повідомити інформацію про кількість договорів, що знаходяться в роботі, порушенням вимог п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» на інформацію про кількість продукції. Визнати відмову повідомити відомості про нормативні документи, що встановлюють кількість замовлень, порушенням вимог ст.5, 10,11 Закону України «Про інформацію» щодо права позивача на інформацію про послуги. Визнати відповідь від 21.12.2015 року на інформаційний запит незаконною. Зобов'язати відповідача розглянути інформаційний запит і дати на нього відповідь згідно з вимогами законодавства. Стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану позивачу порушенням його права на розгляд інформаційного запиту в розмірі 6000 грн.

Відповідач надав письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначив, що запитувана позивачем інформація не є такою, яка була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків. ДП «Центр державного земельного кадастру» є розпорядником лише інформації, пов'язаної з адмініструванням державного земельного кадастру. Запитувана позивачем інформація не є публічною. Позивачем також не надано жодного належного доказу на підтвердження того, що діями відповідача йому було заподіяно моральну шкоду, наявності причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача та начебто нанесеною ним шкодою. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала щодо задоволення адміністративного позову, надала пояснення, аналогічні викладеним у письмових запереченнях від 21 лютого 2017 року.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

Згідно ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Відповідно до ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Згідно з ч.2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Судом встановлено, що 03.12.2015 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпропетровської регіональної філії Держпідприємства «Центр державного земельного кадастру» з заявою, в якій просив укласти договір на розробку проекту землеустрою земельної ділянки, на якій розташований гараж, що належить позивачу (а.с. 4).

Листом від 08.12.2015 року відповідач повідомив позивача, що із-за значного виробничого навантаження та великого обсягу робіт по прийнятим на себе зобов'язанням за укладеними договорами, що підлягають безумовному завершенню до спливу строку їх виконання, можливості прийняти пропозицію позивача не вбачається (а.с. 5).

17 грудня 2015 року ОСОБА_2 направив відповідачу інформаційний запит, в якому посилаючись на вимоги ст.19,20 Закону України «Про доступ до публічної інформації» просив надати йому наступну інформацію:

- яким нормативним документом встановлена максимальна кількість замовлень, що знаходяться на виконанні у відділі;

- яка кількість договорів знаходиться в роботі відділу на даний час;

- коли спливає найближчий строк виконання по укладеним договорам;

- повідомити розумний строк коли буде можливо прийняти замовлення позивача на укладення договору (а.с. 4 зворот).

Листом від 21.12.2015 року відповідач повідомив позивача, що у Дніпропетровського міського виробничого відділу відсутній обов'язок розповсюджувати інформацію про документи, якими регламентується організація роботи відділу, внутрішній виробничий розпорядок роботи та навантаження працівників відділу, у тому числі про максимальну або мінімальну кількість замовлень, що знаходяться у них на виконанні. Інформація щодо кількості договорів, що знаходяться на цей час в роботі відділу, найближчі строки виконання укладених договорів тощо стосується виключно сторін цих договорів, а тому підстав для надання такої інформації іншим особам не вбачається (а.с. 5 зворот).

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

У відповідності до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Законом України "Про доступ до публічної інформації" визначається порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес.

Відповідно до ст.1 "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Статтею 4 цього Закону передбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

У відповідності до ст.6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.

Згідно ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).

Таким чином, можна виокремити наступні ознаки публічної інформації:

- готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством;

- заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація;

- така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації.

У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної.

Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків.

Для з'ясування того, чи є інформація публічною, необхідно встановити підстави отримання чи створення запитуваної інформації з урахуванням того, що публічна інформація одержується чи створюється суб'єктами владних повноважень на виконання обов'язків, визначених чинним законодавством.

Пунктом 7 частини першої статті 3 КАС України передбачено, що суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про землеустрій» регулювання у сфері землеустрою здійснюють Верховна Рада України, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Кабінет Міністрів України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, а також центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин, центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі у межах повноважень, встановлених законом.

Відповідно до Статуту Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру № 252 від 07.10.2016 року, Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» створене відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 2 грудня 1997 року № 1355 «Про програму створення автоматизованої системи ведення державного земельного кадастру» та на підставі наказу Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.11.1997 № 110 на базі госпрозрахункового бюро наукових, проектно-вишукувальних, проектно-технологічних робіт і державної землевпорядної експертизи шляхом реорганізації, є правонаступником його майнових прав і зобов'язань.

Основною метою підприємства є: адміністрування Державного земельного кадастру - створення та супроводження програмного забезпечення Державного земельного кадастру, технічне, технологічне забезпечення Державного земельного кадастру, збереження та захист відомостей і даних, що містяться в автоматизованих системах; надання користувачам доступу до Державного земельного кадастру; Формування і ведення Державного картографо-геодезичного фонду України та регіональних картографо-геодезичних фондів, які включаються в себе матеріали та дані, що мають загальнодержавне міжвідомче значення і знаходяться у віданні Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» не є суб'єктом владних повноважень та у розумінні ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" не є розпорядником інформації.

Запит позивача про надання публічної інформації містить вимоги надати йому інформацію про те, яким нормативним документом встановлена максимальна кількість замовлень, що знаходяться на виконанні у відділі; яка кількість договорів знаходиться в роботі відділу на даний час та коли спливає найближчий строк виконання по укладеним договорам; а також прохання повідомити розумний строк, коли буде можливо прийняти замовлення позивача на укладення договору.

Тобто, запитувана інформація створена Державним підприємством «Центр державного земельного кадастру», яке не є суб'єктом владних повноважень, а отже, запитувана інформація не має ознак публічної.

З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку, що дії відповідача не свідчать про порушення прав позивача на одержання публічної інформації.

Оскільки відповідач не порушив права позивача, то не підлягає задоволенню також вимога про стягнення моральної шкоди.

Що стосується інших вимог позивача, як-то визнати відмову повідомити розумний строк для укладення договору порушенням вимог п.2 ч.1 і п.3 ч.3 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», тобто обманом споживачів і нечесною підприємницькою діяльністю; визнати відмову повідомити інформацію про послуги незаконною, такою, що порушує вимоги ч.3 ст. 700 ЦК України; визнати відмову повідомити інформацію про кількість договорів, що знаходяться в роботі, порушенням вимог п.4 ч.1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів» на інформацію про кількість продукції: визнати відмову повідомити відомості про нормативні документи, що встановлюють кількість замовлень, порушенням вимог ст.5, 10,11 Закону України «Про інформацію» щодо права позивача на інформацію про послуги - суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про землеустрій» землеустрій - сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб'єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил; проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про землеустрій» землеустрій забезпечує: а) реалізацію державної політики щодо використання та охорони земель, здійснення земельної реформи, вдосконалення земельних відносин, наукове обґрунтування розподілу земель за цільовим призначенням з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів, формування раціональної системи землеволодіння і землекористування, створення екологічно сталих агроландшафтів тощо; б) надання інформації для правового, економічного, екологічного і містобудівного механізмів регулювання земельних відносин на національному, регіональному, локальному і господарському рівнях шляхом встановлення особливого режиму та умов використання й охорони земель; в) встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів; г) прогнозування, планування і організацію раціонального використання та охорони земель на національному, регіональному, локальному і господарському рівнях; ґ) організацію території сільськогосподарських підприємств, установ і організацій з метою створення просторових умов для еколого-економічної оптимізації використання та охорони земель сільськогосподарського призначення, впровадження прогресивних форм організації управління землекористуванням, удосконалення структури і розміщення земельних угідь, посівних площ, системи сівозміни, сінокосо- і пасовищезміни; д) розробку і здійснення системи заходів із землеустрою для збереження природних ландшафтів, відновлення та підвищення родючості ґрунтів, рекультивації порушених земель і землювання малопродуктивних угідь, захисту земель від ерозії, підтоплення, висушення, зсувів, вторинного засолення, закислення, заболочення, ущільнення, забруднення промисловими відходами та хімічними речовинами тощо, консервації деградованих і малопродуктивних земель, запобігання іншим негативним явищам; е) організацію території підприємств, установ і організацій з метою створення умов сталого землекористування та встановлення обмежень і обтяжень (земельних сервітутів) у використанні та охороні земель несільськогосподарського призначення; є) отримання інформації щодо кількості та якості земель, їхнього стану та інших даних, необхідних для ведення державного земельного кадастру, моніторингу земель, здійснення державного контролю за використанням та охороною земель.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про землеустрій» суб'єктами землеустрою є: органи державної влади, Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування; юридичні та фізичні особи, які здійснюють землеустрій; землевласники та землекористувачі.

Відповідно до ст. 22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі: а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою; б) укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою; в) судових рішень.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про землеустрій» замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі. Розробниками документації із землеустрою є: юридичні особи, що володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та у складі яких працює за основним місцем роботи не менше двох сертифікованих інженерів-землевпорядників, які є відповідальними за якість робіт із землеустрою; фізичні особи - підприємці, які володіють необхідним технічним і технологічним забезпеченням та є сертифікованими інженерами-землевпорядниками, відповідальними за якість робіт із землеустрою. Взаємовідносини замовників і розробників документації із землеустрою регулюються законодавством України і договором.

Аналіз положень Закону України «Про землеустрій», зокрема, щодо цілей та мети землеустрою, підстав його здійснення, сторін землеустрою, свідчить, на думку суду, що діяльність розробників документації із землеустрою, а значить, і відповідача, не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, зміст запиту позивача не стосується інформації про послуги (вид, характер, вартість, асортимент тощо), які надаються відповідачем, а стосується лише кількості замовлень, що перебувають на виконанні у відповідача, та строків виконання конкретних замовлень.

У відповідності до ст. 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

З огляду на зазначене, приймаючи до уваги, що діяльність відповідача не підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що надання відповідачем відповіді на поставлені позивачем у інформаційному запиті питання у тому вигляді, в якому вони сформульовані, порушило б права та інтереси інших осіб, зокрема, замовників технічної документації.

Крім того, відповідно до ч.3 ст. 700 ЦК України, на яку посилається позивач, обґрунтовуючи вимоги визнати відмову повідомити інформацію про послуги незаконною, - якщо покупцеві не надано можливості негайно одержати повну і достовірну інформацію про товар у місці його продажу, він має право вимагати відшкодування збитків, завданих необґрунтованим ухиленням від укладення договору, а якщо договір укладено, - в розумний строк відмовитися від договору, вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми і відшкодування збитків, а також моральної шкоди.

Суд зазначає, що вказана норма регламентує відносини роздрібної купівлі-продажу, а відносини, що склалися між позивачем та відповідачем, не підпадають під визначення купівлі-продажу, тому положення ст. 700 ЦК України, як і положення Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюються.

Таким чином, зазначені вимоги також є необґрунтованими та не можуть бути задоволені.

Керуючись ст. ст. 7, 71, 160, 161-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» в особі Дніпропетровського міського виробничого відділу Дніпропетровської регіональної філії Держпідприємства «Центр державного земельного кадастру» про визнання відмови незаконною, зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Е.В.Женеску