Справа № 826/2489/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/2489/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

26 травня 2017 року № 826/2489/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі - позивач) до відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач) про скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження від 20.10.2015 року ВП №49034099 (далі - оскаржувана постанова).

В обґрунтування позову зазначено, що оскаржувана постанова прийнята із порушенням приписів Законів України «Про виконавче провадження» та «Про відповідальність за порушення у сфері містобудівної діяльності», а тому є такою, що підлягає скасуванню.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/2489/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримав позов та просив задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

У ході судового розгляду справи у порядку письмового провадження, відповідно до ст. 52 КАС України, судом допущено заміну первинного відповідача на належного - Дарницький районний відділ державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач).

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв’язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об’єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

З метою примусового виконання вказаної постанови її направлено до відповідного органу державної виконавчої служби.

20.10.2015 року старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві прийнято оскаржувану постанову, якою відмовлено у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 04.02.2014 року №48/14/7/26-15/0402/0213. Постанову прийнято на підставі п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження». У відкритті виконавчого провадження відмовлено у зв’язку із порушенням вимог п. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження».

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, яким було врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час виникнення спірних правовідносин був Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (далі - Закон), оскільки Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII набрав чинності 05.10.2016 року, тобто після прийняття оскаржуваної постанови.

Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною 1 ст. 6 Закону передбачено гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні, зокрема державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

У відповідності до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі написи нотаріусів.

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону, державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа, зазначеного в статті 17 цього Закону: 1) за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення; 2) за заявою прокурора у випадках представництва інтересів громадянина або держави в суді; 3) у разі якщо виконавчий лист надійшов від суду на підставі ухвали про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду в порядку, встановленому законом; 4) в інших передбачених законом випадках.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 25 Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Аналіз наведених правових норм у їх сукупності свідчить, що відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача та на підставі виконавчого документа, якщо не закінчився строк пред’явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим Законом, і пред’явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби, є обов’язком державного виконавця.

У свою чергу підстави для відмови у відкритті виконавчого провадження передбачені ч. 1 ст. 26 Закону, а саме: державний виконавець відмовляє у відкритті виконавчого провадження у разі: 1) пропуску встановленого строку пред'явлення документів до виконання; 2) неподання виконавчого документа, зазначеного у ст. 17 цього Закону, та неподання заяви про відкриття виконавчого провадження у випадках, передбачених цим Законом; 3) якщо рішення, на підставі якого видано виконавчий документ, не набрало законної (юридичної) сили, крім випадків, коли воно у встановленому законом порядку допущено до негайного виконання; 4) пред'явлення виконавчого документа до органу державної виконавчої служби не за місцем або не за підвідомчістю виконання рішення; 5) якщо не закінчилася відстрочка виконання рішення, надана судом, яким постановлено рішення; 6) невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 цього Закону; 6-1) офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури; 7) якщо виконавчий документ повернуто стягувачу за його заявою, крім виконавчих документів про стягнення аліментів та інших періодичних платежів; 8) наявності інших передбачених законом обставин, що виключають здійснення виконавчого провадження.

Як свідчить зміст оскаржуваної постанови, у відкритті виконавчого провадження відмовлено у зв’язку із пропуском встановленого ст. 22 Закону строку пред’явлення документа до виконання.

Вирішуючи питання дотримання позивачем строку пред’явлення виконавчого документа до виконання, суд керується наступним.

Частина 1 ст. 22 Законом встановлює, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Отже, Закон передбачає, що строк пред’явлення до виконання інших виконавчих документів може мати іншу ніж рік тривалість, якщо це передбачено відповідним законом.

Зважаючи на викладене суд зазначає, що відповідальність юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (суб’єктів містобудування) за правопорушення у сфері містобудування регулюється Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Постанови про накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності, прийняті посадовими особами Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її територіальних органів, є виконавчими документами і підлягають виконанню у порядку, встановленому Законом України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності».

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», не підлягає виконанню постанова, яку не було звернуто до виконання протягом двох років з дня винесення.

Тобто, зазначена вище норма Закону України «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності» встановлює строк пред’явлення до виконання постанови про накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудівної діяльності тривалістю два роки.

Виходячи з викладеного, суд зазначає, що строк пред’явлення до виконання постанови про накладення штрафу за правопорушення у сфері містобудівної діяльності від 04.02.2014 року №48/14/7/26-15/0402/0213 2 (два) роки, а тому таку постанову могло бути подано до органу державної виконавчої служби для звернення до примусового виконання до 04.02.2016 року.

Таким чином, підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова прийнята за відсутності правових підстав, а тому підлягає скасуванню.

Суд звертає увагу, що відповідачем не надано суду належним чином засвідчених копій матеріалів виконавчого провадження ВП №49034099, хоча суд неодноразово надсилав на його адресу судові запити.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу вище викладених норм та з’ясованих судом обставин вбачається, що позов Державної архітектурно-будівельної інспекції України до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування рішення є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню повністю.

Стосовно строку звернення позивача до суду з позовом суд зазначає, що примірник оскаржуваної постанови позивач отримав 09.02.2016 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а до суду із позовом звернуся 18.02.2016 року, тобто у десятиденний строк з дня, коли дізнався про порушення своїх прав.

Згідно з ч. 4 ст. 94 КАС України, у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

На підставі вище викладеного, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 128, 158-163, 167, 181 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 20.10.2015 року ВП №49034099, прийняту відділом державної виконавчої служби Дарницького районного управління юстиції у м. Києві.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда