Справа № 826/11272/16
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 травня 2017 року № 826/11272/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаКабінету Міністрів України ОСОБА_3
провизнання протиправним та скасування рішення,
ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась ОСОБА_1 з позовом до Кабінету Міністрів України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, ОСОБА_3, в якому просить:

- визнати дискримінаційними і такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили з моменту прийняття 14.03.2016 п. 3 «Змін, що вносяться до Постанов Кабінету Міністрів України», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №167 від 14.03.2016 «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України» в частині слів «починаючи з 1 липня 2016 р. виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

- визнати дискримінаційними і такими, що не відповідають правовим актам вищої юридичної сили абзац 4 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» у редакції зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України №167 від 14.03.2016 та №365 від 08.06.2016 в частині слів «починаючи з 1 липня 2016 р. виплата соціальних виплат за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

- визнати нечинним з 01.07.2016 абзац 4 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» у редакції зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України №167 від 14.03.2016 та №365 від 08.06.2016 в частині слів «починаючи з 1 липня 2016 р. виплата соціальних виплат за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що оскаржуваний абзац 4 п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» у редакції зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України №167 від 14.03.2016 та №365 від 08.06.2016, містить дискримінаційні положення та положення, які не відповідають актам вищої юридичної сили, а саме: Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ч. 1 ст. 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», ч.ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України та п. 1.3 розділу 1 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах, оскільки позивача змушено для отримання з бюджету щомісячної адресної допомоги для покриття витрат на проживання у власних інтересах та в інтересах членів своєї сім'ї, як внутрішньо переміщених осіб, відкрити рахунок у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Позивач та його представник під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві, та просили суд задовольнити їх у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваної Постанови, прийнятої у межах та на підставі наявних у Кабінету Міністрів України повноважень. При цьому, представником Кабінету Міністрів України наголошено, що метою прийняття оскаржуваних положень Постанови Кабінету Міністрів України є збереження коштів соціально незахищених осіб, які перебувають на обліку як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України, районів проведення антитерористичної операції та населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення; забезпечення виплати пенсійних і соціальних допомог; недопущення застосування шахрайських схем і протиправних дій під час здійснення таких виплат.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Пунктом 3 Постанови Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України» від 14.03.2016 №167 внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», яким п. 1 останньої викладено у такій редакції:

« Установити, що:

призначення та продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 (Офіційний вісник України, 2014 р., N 81, ст. 2296; 2015 р., N 70, ст. 2312). Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється виключно через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». Такі виплати можуть здійснюватися за бажанням особи з доставкою додому, з компенсацією витрат за надання таких послуг, передбачених укладеним відповідно до пункту 3 цієї постанови тристороннім договором;

призначені починаючи з 1 травня 2016 р. внутрішньо переміщеним особам пенсії (щомісячне довічне грошове утримання), усі види соціальної допомоги та компенсації, довічні державні стипендії, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, виплачуються через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

починаючи з 1 липня 2016 р. виплата пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»;

для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати їм пенсій здійснюється емісія платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.

Строк дії карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, встановлюється до трьох років за умови проходження фізичної ідентифікації клієнта в установах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» перші 2 рази кожні шість місяців, у подальшому - кожні 12 місяців. Після завершення строку дії картки вона перевипускається за рахунок Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

За відсутності проходження фізичної ідентифікації одержувачів пенсій Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» зупиняє видаткові операції за поточним рахунком до моменту звернення клієнта та щомісяця повідомляє Мінфіну.

Зазначені у цьому пункті виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати».

Наразі, п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 №637 у редакції зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167 та від 08.06.2016 №365, установлено, що починаючи з 1 липня 2016 р. виплата соціальних виплат за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

Вважаючи п. 1 (у наведеній частині) Постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» у редакції зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України №167 від 14.03.2016 та №365 від 08.06.2016, дискримінаційним та таким, що не відповідає приписам актів вищої юридичної сили, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з наступного.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (ч. 2 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (ч. 8 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається з наявної у матеріалах справи копії довідки від 25.11.2014 № про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, перемістилась з тимчасово окупованої території у АДРЕСА_1.

У той же час, за твердженнями позивача, викладеними у позовній заяві, з огляду на прийняття оскаржуваної Постанови від 14.03.2016 №167, виплата соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб здійснюється виключно через рахунки Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України».

На підтвердження вказаного у матеріалах справи також міститься копія листа Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Рівненської міської ради від 20.04.2016 №03-27, яким позивача повідомлено, що оскільки ОСОБА_1 не відкрила поточний рахунок в установі Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», здійснювати виплату для покриття витрат на проживання, у тому числі на оплату житлово-комунальних послуг, на розрахунковий рахунок іншої банківської установи є порушенням норм чинного законодавства

На підставі викладеного, вважаючи незаконним обмеження власного права на отримання соціальних виплат виключно через установи Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» без власного волевиявлення на це, позивач звернулась до суду з розглядуваними позовними вимогами.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

У силу ч.ч. 1 та 2 ст. 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного акту Кабінету Міністрів України, останній містить у собі правові норми, спрямовані на регулювання виплат соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Так, нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції та законів України, міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, встановлює гарантії дотримання прав, свобод та законних інтересів внутрішньо переміщених осіб, є Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Приписами ч.ч. 1-3 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав на зайнятість, пенсійне забезпечення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, на отримання соціальних послуг здійснюється відповідно до законодавства України. Перереєстрація безробітних, яких у подальшому було зареєстровано як внутрішньо переміщені особи, здійснюється державною службою зайнятості за місцем перебування фактичного проживання особи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно зі ст. 10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Кабінет Міністрів України: 1) координує і контролює діяльність органів виконавчої влади щодо вжиття ними необхідних заходів із забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб відповідно до цього Закону; 2) забезпечує проведення моніторингу внутрішнього переміщення осіб, спрямовує діяльність органів виконавчої влади на усунення обставин (умов), що сприяли внутрішньому переміщенню осіб, захист прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, сприяння поверненню таких осіб до залишеного місця проживання та їх реінтеграції; 3) у разі настання обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, які спричинили масове (більше 100 тисяч осіб) переміщення громадян України, або у разі продовження дії обставин, зазначених у статті 1 цього Закону, понад 6 місяців затверджує комплексні державні цільові програми щодо підтримки та соціальної адаптації внутрішньо переміщених осіб із визначенням джерел та обсягів фінансування, контролює їх виконання; 4) здійснює інші повноваження, передбачені цим та іншими законами.

На виконання вказаних законодавчих положень Кабінетом Міністрів України, тобто у межах наданих останньому повноважень, прийнято Постанову «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 №637, до якої Постановою Кабінету Міністрів України «Про внесення змін до деяких Постанов Кабінету Міністрів України» від 14.03.2016 №167 внесено ряд змін, зокрема ті, які позивач вважає такими, що порушують її права, дискримінуючи їх.

У той же час, у розумінні п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Форми дискримінації з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, юридичних осіб публічного та приватного права, а також фізичних осіб, визначені статтею 5 цього Закону, забороняються (ч.ч. 1 та 2 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

У силу ст. 14 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні. Забороняється їх дискримінація при здійсненні ними будь-яких прав і свобод на підставі, що вони є внутрішньо переміщеними особами.

Не вважаються дискримінацією дії, які не обмежують права та свободи інших осіб і не створюють перешкод для їх реалізації, а також не надають необґрунтованих переваг особам та/або групам осіб за їх певними ознаками, стосовно яких застосовуються позитивні дії, а саме: спеціальний захист з боку держави окремих категорій осіб, які потребують такого захисту; здійснення заходів, спрямованих на збереження ідентичності окремих груп осіб, якщо такі заходи є необхідними; надання пільг та компенсацій окремим категоріям осіб у випадках, передбачених законом; встановлення державних соціальних гарантій окремим категоріям громадян; особливі вимоги, передбачені законом, щодо реалізації окремих прав осіб (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні»).

Таким чином, дискримінацією є відповідні обмеження прав та свобод осіб, які створюють перешкоди у їх реалізації.

Натомість, з вказаних у позовній заяві обґрунтувань вбачається, що оскарження позивачем даних законодавчих положень пов'язується виключно з особистим небажанням останньої відкривати розрахунковий рахунок в установі Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України». При цьому, ані у позовній заяві, ані під час судового розгляду справи позивачем не наведено обставин, з якими позивач у дійсності пов'язує факт дискримінації власних прав та інтересів, тобто обмеження останніх, оскільки п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 05.11.2014 №637 у редакції зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України від 14.03.2016 №167 та від 08.06.2016 №365, позивача не позбавлено права, а лише передбачено порядок його реалізації.

Разом з тим, положення п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, якими передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору, а також приписи п. 1.3 розділу І Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12.11.2003 №492, згідно з якими клієнти мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору, крім випадків, якщо банк не має змоги прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами, суд не сприймає як прояв дискримінації у межах спірних правовідносин по відношенню до позивача, оскільки безпосередньо п. 1.3 розділу І наведеної Інструкції вказано обмеження у її дії - законодавче обмеження.

Крім того, суд звертає увагу на таке.

Як було зазначено вище, згідно з ч. 8 ст. 171 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині.

Проте, цитування позивачем положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», Цивільного кодексу України та Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземній валютах не вказують про нечинність оскаржуваних положень Постанови Кабінету Міністрів України №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» у редакції зі змінами, внесеними Постановами Кабінету Міністрів України №167 від 14.03.2016 та №365 від 08.06.2016.

З огляду на викладене, суд вказує, що під час судового розгляду справи доводи, покладені в обґрунтування заявлених позовних вимог, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду даної справи.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову в їхньому задоволенні.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на апеляційне оскарження. Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку, встановленому ст.ст. 185-187 КАС. Апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання її копії повного тексту.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова