Справа № 753/7304/17
Суддя: Комаревцева Л. В.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/7304/17
провадження № 2-а/753/359/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" травня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Комаревцевої Л.В.

за участю секретаря - Драгой В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про оскарження рішення/дій/бездіяльності суб'єкта владних повноважень,

в с т а н о в и в:

У квітні 2017 року до суду звернувся ОСОБА_2 з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві Державної адміністрації про оскарження рішення/дій/бездіяльності суб'єкта владних повноважень. Свої вимоги мотивував тим, що він є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідом третьої групи довічно внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи та є безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у складі Управління будівництва Чорнобильської АЕС тресту "Південатоменергобуд", що було задіяне на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, протягом 1987-1989 років, з 25.01.1989 року позивача було переведено майстром котельної в селище Лельов. На підставі цього та у відповідності до п. 9 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», який передбачає, що до ветеранів війни, крім інших категорій громадян, належать також особи, залучені до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, позивач просить зобов`язати відповідача встановити статус ОСОБА_2І як інваліда війни та видати відповідне посвідчення.

Позивач у судове засідання з"явився, позовні вимоги підтрима та просив суд задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання не з"явилась, однак подала до суду письмові заперечення на позов, в яких просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, крім того, просила про розгляд справи у її відсутності.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як встановлено судом, ОСОБА_2, є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, та є безпосереднім учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, зазначене підтверджується Маршрутним листом № 23/89 від 02.09.1998 року, посвідченням особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_1 від 10.08.2001 року та вкладкою НОМЕР_2 до посвідчення громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи від 10.08.2001 року, довідкою ДП "Чорнобильсервіс" №110 від 06.09.2001 року та дублікатом довідок ДП "Чорнобильсервіс" №4, 632 від 30.08.2001 року, довідкою ВАТ "Київенергобуд" №03-392 від 18.10.2001 року. Крім того, позивач є інвалідом третьої групи довічно внаслідок захворювань, пов`язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, що підтверджується експертним висновком Центральної міжвідомчої експертної комісії по встановленню причинного зв"язку хвороб, інвалідності та смерті з дією іонізуючого випромінювання та інших шкідливих чинників внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС №1486-4728 від 25.07.2001 року, довідкою МСЕК серії КИЕ-1 №027762 від 02.08.2001 року.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до відповідача з заявою про видачу йому посвідчення інваліда війни, однак йому було відмовлено, оскільки необхідне документальне підтвердження залучення особи до складу формувань цивільної оборони з посиланням на наказ чи розпорядження штабу цивільної оборони.

Відповідно до пункту 9 ч. 2 статті 7 Закону «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», до інвалідів війни належать також інваліди з числа: осіб, залучених до складу формувань Цивільної оборони, які стали інвалідами внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи.

Положенням про Цивільну оборону СРСР, затвердженим 18.03.1976 року Постановою ЦК КПРС і Ради Міністрів СРСР № 1111, та Положенням про невоєнізовані формування ЦО СРСР, затвердженим наказом начальника ЦО СРСР від 06.06.1975 року № 90, визначено, що формування цивільної оборони, в тому числі - невоєнізовані, створювались для виконання заходів по ліквідації аварій, катастроф, стихійних лих, великих пожеж, та їх наслідків, а також при застосуванні засобів масового ураження (у воєнний час), захисту і організації життєзабезпечення населення. Завдання щодо виконання завдань виробничого характеру на них не покладались та не покладаються.

Відповідно до частини 3 статті 1 Положення «Про цивільну оборону України», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 299 від 10.05.1999 року, одним з завдань цивільної оборони є захист населення від наслідків стихійного лиха, аварій, катастроф, вибухів, великих пожеж і застосування засобів ураження. З метою виконання завдання здійснюється комплекс заходів, які мають забезпечити укриття населення в захисних спорудах, його евакуацію, медичний, радіаційний і хімічний захист, а також захист від впливу біологічних засобів ураження.

Крім того, у листах Міністерства праці та соціальної політики України від 08.11.2005 року, 31.10.2006 року, 24.04.2008 року міститься висновок про те, що підставою для встановлення статусу інваліда війни є посвідчення громадянина, що постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи з вкладкою учасника ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та довідка, що підтверджує залучення особи, яка стала інвалідом внаслідок захворювань, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи, до складу формування Цивільної оборони, видана органами Міністерства з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків Чорнобильської катастрофи.

Однак Міністерство України з питань надзвичайних ситуацій та у справах захисту населення від наслідків ЧАЕС у своєму роз`ясненні від14.08.2006р. № 04-9492/281 зазначає, що у зв`язу з тим, що план Цивільної оборони в період аварії на ЧАЕС не вводився (не було відповідного доручення уряду СРСР) працівники, які залучалися ля ліквідації наслідків ЧАЕС і стали інвалідами внаслідок пов`язаних з цим захворюванням, не можуть бути віднесені до осіб, що підпадають під дії вимог ч.2 п.9 ст.7 «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно довідки ДП "Чорнобильсервіс" №110 від 06.09.2001 року, дубліката довідок ДП "Чорнобильсервіс" №4, 632 від 30.08.2001 року та довідки ВАТ "Київенергобуд" №03-392 від 18.10.2001 року ОСОБА_2 дійсно був залучений на роботах з ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС з 03.07.1987 року по 10.01.1989 року та з 25.01.1989 року по 30.11.1995 року.

Однак, вказані довідки не містить жодного посилання на наказ чи розпорядження штабу цивільної оборони, контракт, тощо.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що надані позивачем документи не підтверджують його залучення до складу формувань Цивільної оборони.

Сама по собі участь позивача в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС та встановлення йому у зв"язку з цим групи інвалідності є підставою для надання пільг та компенсації, передбачених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Однак, обовязковою умовою для визнання позивача інвалідом війни є його участь у ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС саме у складі формування Цивільної оборони, проте такі належні та допустимі докази в матеріалах справи відсутні.

Водночас позивач є особою, яка у розумінні Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» має лише статус постраждалого в мирний час особи внаслідок Чорнобильської катастрофи і не може бути віднесений до осіб, які дійсно належать до учасників війни, а дії позивача свідчать про їх невідповідність дійсності, що підтверджується відсутністю в документах розпорядження по підприємству про створення формування ЦО, його структури, особистого складу.

З огляду на зазначене, виходячи з наявних матеріалів справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно визнання дій Управління праці соціального захисту населення Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації щодо надання статусу інваліда війни неправомірними є необґрунтованими, оскільки відмова відповідача від надання статусу інваліда війни є обґрунтованою та такою, що ґрунтується на нормах законодавства.

Щодо позовних вимог в частині зобов'язання відповідача видати позивачу посвідчення відповідного зразка суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Як випливає зі змісту Рекомендації № R (80) 2 Комітету Міністрів державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства Україникритеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, під дискреційним повноваженням суд розуміє таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, враховуючи, що судом під час розгляду справи встановлено правомірність відмови щодо надання статусу інваліда війни, суд приходить до висновку про неможливість втручання в дискрецію суб'єкта владних повноважень, а відтак відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 3 ст. 2 КАС Україниу справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративний суд перевіряє, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановленихстаттею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ст. 69 КАС України доказами в адміністративній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 160, 168, 186, 254 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління праці та соціального захисту населення Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про оскарження рішення/дій/бездіяльності суб'єкта владних повноважень - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії в порядку, встановленому статтею 186 КАС України.

Суддя Комаревцева Л.В.