Справа № 815/812/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/812/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Самойлюк Г.П.,

при секретарі: Казарян С.Б.

сторін:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі:

ГУНП в Одеській області ОСОБА_2 (представник за довіреністю)

треті особи: не з`явилися

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_3 комісії Київського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, треті особи Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Одеській області, Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ОСОБА_3 комісії Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 37863,27 грн., визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди,

На підставі ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 22 травня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_3 комісії Київського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, треті особи Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Одеській області, Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ОСОБА_3 комісії Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, в якому позивач просила:

зобов'язати відповідача визнати недійсним запис про звільнення ОСОБА_1 в трудовій книжці БТ-1 № 4337041, звільнити з 20.03.2012 р. та змінити запис у трудовій книжці та наказі № 441 о/с від 28.08.2012р., наказі № 93 о/с від 07.03.2012р., № 280 від 03.03.2012 р. дати звільнення на фактичну дату звільнення, тобто фактичну дату отримання і видачі трудової книжки 22.07.2013 р.

зобов'язати відповідача, керуючись п.п. 1.1, 2.2, 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 р., видати новий наказ зі змінами про дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки та згідно нового наказу внести відповідний запис зі змінами в трудову книжку БТ-1 № 4337041;

стягнути і виплатити на користь позивача з відповідачів ОСОБА_3 комісії Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_3 комісії при УМВС України в Одеській області та ГУНП України в Одеській області відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України, середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, тобто за час вимушеного прогулу, виходячи із середньомісячної заробітної плати за останні два місяці, що передують даті звільнення. Загальна сума виплат за затримку трудової книжки складає 37863,27 грн.;

зобов'язати Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ОСОБА_3 комісії Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ОСОБА_3 комісії Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області ГУНП в Одеській області, перерахувати та виплатити позивачу середній місячний заробіток за весь час вимушеного прогулу в розмірі 37863,27 грн., згідно з п.п. 1-3 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів №100 від 08.10.1995 р.;

визнати дії співробітників ГУНП і співробітників Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, їх незаконних рішень, бездіяльності неправомірними в результаті виконання своїх службових повноважень, і одночасно стягнути з відповідачів на користь позивача завдану моральну шкоду, згідно ч.4 п.4 ст. 105 КАС і ст.237 КЗпП України, в порушення відповідачем її законних прав та інтересів, визначених Конституцією України, а саме ст.ст. 55, 56, 43, 48, 68, які привели до моральних і фізичних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які змушують докладати додаткових зусиль для організації свого життя, оцінюючи моральну шкоду в сумі 500 тисяч гривень.

Ухвалою суду від 13.02.2017 р. адміністративний позов залишено без розгляду в частині позовних вимог про зобов'язання відповідача визнати недійсним запис про звільнення ОСОБА_1 в трудовій книжці БТ-1 № 4337041, звільнити з 20.03.2012 р. і змінити запис у трудовій книжці та наказі № 441 о/с від 28.08.2012р., наказі № 93 о/с від 07.03.2012р., № 280 від 03.03.2012 р. дати звільнення на фактичну дату звільнення, тобто фактичну дату отримання і видачі трудової книжки 22.07.2013 р.; зобов'язати відповідача, керуючись п.п. 1.1, 2.2, 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 р., видати новий наказ зі змінами про дату звільнення на день фактичної видачі трудової книжки та згідно нового наказу внести відповідний запис зі змінами в трудову книжку БТ-1 № 4337041.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з моменту звільнення позивача з посади помічника начальника по взаємодії з громадськістю та засобами масової інформації Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, роботодавцем всупереч вимог чинного законодавства не видано трудову книжку, незважаючи на її неодноразові звернення. Позивач вважає, що відповідачем порушено приписи ч.ч. 1, 2 ст. 47 КЗпП України, п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., оскільки своєчасно не видано оформлену трудову книжку у день звільнення. Відтак, відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України відповідачі зобовязані виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позивач стверджує, що у зв`язку з тим, що трудову книжку при звільненні вона не отримала з вини відповідача, а відповідно була позбавлена можливості влаштуватися на роботу або стати на облік у центрі зайнятості як безробітна, в звязку з чим була позбавлена будь-яких засобів для власного існування, що призвело до моральних страждань.

Від відповідача - Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області надійшли письмові заперечення (а.с. 69-72), в яких в обґрунтування правової позиції зазначено, що особові справи та трудові книжки співробітників Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області на момент звільнення позивача зберігалися в Одеському міському управлінні ГУМВС України в Одеській області, а тому Головне управління МВС України в Одеській області не має відношення щодо видачі трудової книжки ОСОБА_1 Оскільки орган, в якому працювала позивач, був юридичною особою, обов'язок по врученню трудових книжок покладається на Київський РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області. Крім того зазначено, що затримка у видачі трудової книжки ОСОБА_1 відбулась не з вини власника, оскільки позивач, знаючи про своє звільнення, не приходила та не отримувала трудову книжку.

Від відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшли письмові заперечення (а.с. 76-78), в яких зазначено про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, оскільки останні не ґрунтуються на фактичних, конкретних обставинах та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Відповідач крім іншого вказує про безпідставність позовних вимог про стягнення з Головного управління Національної поліції в Одеській області середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивач ніколи не працювала та заробітну плату у вказаному органі не отримувала.

Від відповідача - ОСОБА_3 комісії Київського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області надійшли письмові заперечення (а.с. 132-134), я яких в обґрунтування правової позиції відповідач зазначив, що вина власника у затримці трудової книжки позивача відсутня. При цьому звертається увага на те, що у позивача є дві трудові книжки: № БТ-1 4337041 та № БТ-11 0350382. Трудова книжка № БТ-1 4337041 була наявною в матеріалах справи на момент звільнення 14.03.2012р., а трудова книжка № БТ-11 0350382 була у позивача. Відтак, позивач не намагалась вчасно отримати трудову книжку № БТ-1 4337041 та, маючи другу трудову книжку, мала змогу працевлаштуватись та стати на облік у центрі зайнятості тощо. Відтак, на думку відповідача, позивач знаючи про своє звільнення, нехтуючи своїми правами, не приходила та не отримувала трудову книжку, в звязку з чим відсутні правові підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позивач в судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримала позовні вимоги у повному обсязі та просила їх задовольнити.

Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Одеській області в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував з підстав, зазначених у письмових запереченнях.

Відповідачі - ОСОБА_3 комісія Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_3 комісія Київського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області та треті особи до судового засідання явку представників не забезпечили, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач з 03.01.1995р. до 20.03.2012р. проходила службу в органах внутрішніх справ.

Наказом ГУМВС України в Одеській області №93 о/с від 07.03.2012р. майора міліції ОСОБА_1 (М-041892) помічника начальника по взаємодії з громадськістю та засобами масової інформації Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області з 14 березня 2012 року звільнено з органів внутрішніх справ за п. 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України (а.с. 155).

16.03.2012 р. (вих. № 31/8-954) посадовими особами Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області на адресу позивача направлено повідомлення про звільнення на підставі наказу ГУМВС України в Одеській області № 93 о/с від 07.03.2012р. за п. 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 14.03.2012р. та рекомендовано прибути до відділу кадрового забезпечення (каб. № 7) для отримання трудової книжки (а.с. 73).

27.07.2012р. позивачем подано скаргу на ім'я начальника ГУМВС України в Одеській області полковника міліції ОСОБА_4 з проханням скасувати наказ про звільнення та поновити на роботі (а.с. 74).

За результатами розгляду скарги майора міліції ОСОБА_1 проведено додаткову службову перевірку, за наслідками якої наказом ГУМВС України в Одеській області №441 о/с від 28.08.2012р. внесено зміни до наказу ГУМВС України в Одеській області №93 о/с від 07.03.2012р. в частині звільнення помічника начальника по взаємодії з громадськістю та засобами масової інформації Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_1 з 20.03.2012 р. (а.с. 154).

Не погодившись із вищезазначеними наказами, 16.08.2012 р. ОСОБА_5 звернулась з адміністративним позовом до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 13.02.2013 р. по справі № 1570/5011/2012 у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУМВС України в Одеській області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповдіача Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_6 про скасування наказів №93 о/с від 07.03.2012 року, №441 о/с від 28.08.2012р.; поновлення на роботі; стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та у звязку з тимчасовою непрацездатністю, стягнення моральної шкоди відмовлено повністю.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 31.07.2013 р. постанову Одеського окружного адміністративного суду від 13.02.2013 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як зазначено представником відповідача в письмових запереченнях на адміністративний позов та встановлено судом, на момент звільнення ОСОБА_1 проходила службу в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, який був юридичною особою та самостійно ніс відповідальність за свої дії стосовно посадових осіб, які проходили службу в цьому органі, заробітну плату позивач також отримувала в Київському РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

Київським РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області листом №02 від 08.01.2013р. повідомлено, що на момент звільнення з ОСОБА_1 здійснено повний розрахунок по заробітній платі (по 20.03.2012 р. включно). Зазначені обставини були встановлені під час розгляду справи №1570/5011/2012, а тому згідно вимог ч.1 ст 72 КАС України не потребують доказування.

Також відповідачем було зазначено, що ГУ МВС України в Одеській області не має відношення щодо видачі трудової книжки ОСОБА_1, оскільки обовязок по врученню трудових книжок покладається на той орган, в якому проходить службу співробітник міліції. Особові справи співробітників Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області зберігалися в Одеському міському управлінні ГУМВС України в Одеській області. У 2012 р. старший лейтенант міліції ОСОБА_7 перебував на посаді інспектора сектора кадрового забезпечення Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області та його робоче місце знаходилось в приміщенні Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області (каб. №7).

ОСОБА_2 від 16.03.2012 р. (вих. № 31/8-954) ОСОБА_1 було рекомендовано прибути до відділу кадрового забезпечення Одеського міського управління ГУМВС України в Одеській області (каб. №7) для ознайомлення з наказом про звільнення, отримання трудової книжки та військового квитка (а.с. 73).

Позивач стверджує, що необноразово зверталась з метою отримання трудової книжки, однак не змогла її отримати. Також зверталась зі скаргами в звязку з неможливістю отримати трудову книжку до голови ОСОБА_3 комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, начальника Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області; заступника керівника прокуратури області (а.с. 24-26, 74, 108, 110-112, 145-150).

Як вбачається з матеріалів справи, заява позивача (а.с. 24-26, 110-112) була подана 16.11.2016 р., а трудову книжку позивач отримала 20.04.2013 р. Щодо скарги від 27.12.2012 р. (а.с. 74, 108), судом встановлено, що в останній ставиться питання лише щодо скасування наказу № 280 від 03.03.2012 р. та поновлення позивача на роботі.

За клопотанням позивача судом допитано в якості свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Так, ОСОБА_8 повідомила, що ОСОБА_1 неодноразово скаржилась їй про неможливість отримати трудову книжку, що перешкоджає стати на облік в центрі зайнятості, оформити пенсію тощо. При цьому вказала, що чула телефонну розмову позивача з ОСОБА_7, який перебував на посаді інспектора сектора кадрового забезпечення Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області.

ОСОБА_9 зазначила, що двічі зустрічала позивача в ОМУ ГУМВС України в Одеській області (вул.Преображенська, 44), коли остання приходила з метою отримання трудової книжки (вперше у листопаді 2012р., вдруге у 2013р.).

З пояснень даних свідків не можливо дійти безаперечного висновку, що позивач зверталась до кадрового забезпечення Київського РВ ОМУ ГУ МВС України в Одеській області та отримувала відмову у видачі трудової книжки.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення ОСОБА_7 від 19.11.2016р., в яких останній зазначив, що 16.03.2012р. на адресу позивача поштою було направлено лист (вих. № 31/8-954) про необхідність прибути та отримати трудову книжку у звязку зі звільненням з органів внутрішніх справ. Також вказано, що в день звільнення 14.03.2012р. ОСОБА_7 телефонував позивачу та в телефонній бесіді повідомив про звільнення, необхідність прибути та отримати трудову книжку. Однак ОСОБА_1 повідомила, що не згодна зі звільненням, в звязку з чим звертатиметься до суду, після судового розгляду вирішить питання щодо трудової книжки. Згоду на пересилання трудової книжки не надавала. При цьому ОСОБА_7 наголосив, що ніколи не відмовляв ОСОБА_1 у видачі трудової книжки (а.с. 113).

Аналогічні пояснення надано ОСОБА_7, під час допиту в якості свідка в судовому засіданні.

Щодо питання позивача з якого номеру телефону було здійснено телефонний дзвінок 14.03.2012 р. ОСОБА_7 зазначив що не помятає.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно пп. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення.

Трудову книжку може бути не отримано працівником як з вини його самого, так і з вини роботодавця.

Згідно довідки Одеського міського управління ГУ МВС України в Одеській області від 07.05.2015 р. ОСОБА_1 трудову книжку отримала 22.07.2013р. (а.с. 13).

Згідно пп. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки.

Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену

адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника.

Згоди на пересилання трудової книжки поштою ОСОБА_1 не надавала.

16.03.2012 р. посадовими особами Одеського міського управлінням ГУМВС України в Одеський області було направлено повідомлення (вих. № 31/8-954) на адресу ОСОБА_1 про звільнення на підставі наказу ГУ МВС України в Одеській області №93 о/с від 07.03.2012 р. за п. 66 (за дискредитацію) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України з 14.03.2012 р. та рекомендовано прибути до відділу кадрового забезпечення (каб. №7) для отримання трудової книжки (а.с. 73). В матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем листа від 16.03.2012 р.

При прийнятті рішення суд враховує, що правом на отримання трудової книжки поштою позивач не скористалася.

За результатами розгляду скарги майора міліції ОСОБА_1 від 27.07.2012р. було проведено додаткову службову перевірку, за наслідками якої наказом ГУМВС України в Одеській області №441 о/с від 28.08.2012р. внесено зміни до пунктів наказів ГУМВС України в Одеській області №93 о/с від 07.03.2012р. в частині звільнення помічника начальника по взаємодії з громадськістю та засобами масової інформації Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майора міліції ОСОБА_1 з 20 березня 2012 року.

Відповідно до п. 6.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., трудові книжки та їх дублікати, що не були одержані працівниками при звільненні, зберігаються протягом двох років у відділі кадрів підприємства окремо від інших трудових книжок працівників, які перебувають на роботі. Після цього строку не затребувані трудові книжки (їх дублікати) зберігаються в архіві підприємства протягом 50 років, а по закінченні зазначеного строку їх можна знищити в установленому порядку.

Як зазначено представником відповідача та встановлено судом, на момент звільнення з позивачем було проведено розрахунок у повному обсязі.

Відповідач не мав можливості видати позивачу трудову книжку в день звільнення, оскільки остання не зверталась за її отриманням.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З урахуванням встановлених судом обставин суд вважає, що відповідачем не чинилися перешкоди позивачу в отриманні трудової книжки, позивач в день звільнення з проханням видати трудову книжку не зверталася, письмові звернення щодо зазначеного питання в матеріалах справи відсутні, з заявою про отримання трудової книжки поштою не зверталася, відтак суд не вбачає в діях відповідачів порушень вимог ст. 235 КЗпП України, в звязку з чим підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення на користь позивача з відповідачів ОСОБА_3 комісії Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, ОСОБА_3 комісії при УМВС України в Одеській області та ГУНП України в Одеській області середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки, тобто за час вимушеного прогулу не вбачається.

Щодо позовних вимог про визнання протиправними дій, рішень, бездіяльності співробітників ГУНП, які спричинили моральну шкоду, стягнення моральної шкоди в сумі 500 тисяч гривень, суд зазначає наступне.

Позивач просить визнати дії співробітників ГУНП і співробітників Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку, їх незаконних рішень, бездіяльності неправомірними в результаті виконання своїх службових повноважень, з чим повязує наявність у відповідачів обовязку відшкодування їй моральної шкоди. При цьому не зазначено, які саме дії вищевказаних відповідачів чи їх посадових осіб вважає протиправними та яким чином це породжує у них обовязок відшкодування на її користь моральної шкоди.

Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно вимог ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Вимогу про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовує перешкодами зі сторони посадових осіб відповідачів у видачі трудової книжки,.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Суд враховує, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення права власності, прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Частиною 1 ст.71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно наявних матеріалів справи, судом встановлено, що позивачем не надано доказів в обґрунтування завданої їй моральної шкоди, як передбачено ст. 71 КАС України, а також не доведено, в чому саме полягає така моральна шкода, заподіяна відповідачем та за якими критеріями вона була оцінена та визначено її розмір.

Будь-яких доказів неможливості влаштування позивача на нове місце роботи, у звязку з відсутністю трудової книжки, позивачем не надано.

Позивачем не спростовані доводи відповідача, що в неї є дві трудових книжки № БТ-1 4337041 та № БТ-11 0350382, трудова книжка № БТ-1 4337041 була наявною в матеріалах справи на момент звільнення 14.03.2012р., а трудова книжка № БТ-11 0350382 була у позивача.

В матеріалах справи міститься довідка Одеського міського центру зайнятості від 31.01.2017р. (вих. № 284/11/03), видана ОСОБА_1, про те, що вона перебувала як безробітна у Одеському МЦЗ (Одеському регіоні) з 11.02.2014р. по 13.02.2015р. (а.с. 16).

Позивачем не зазначено та не доведено в чому саме полягає завдана моральна шкода та не наведено жодних обґрунтувань з приводу її розміру, не встановлено протиправності дій відповідачів, тому відсутні підстави для задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди.

Частиною 3 ст. 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Частиною другою ст.71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною радою України.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не відповідають чинному законодавству, а отже задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 94, 159-164, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 комісії Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, ОСОБА_3 комісії Київського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, Головного управління Національної поліції в Одеській області, треті особи Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Одеській області, Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ОСОБА_3 комісії Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 37863,27 грн., визнання протиправними дій, стягнення моральної шкоди,- відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 26.05.2017 р.

Суддя: Г.П. Самойлюк

23 травня 2017 року.