Справа № 242/5735/16-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Коліщук З.М.
Суддя-доповідач - Міронова Г.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 року справа № 242/5735/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача Міронової Г.М., суддів Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради на постанову Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2017 року у справі № 242/5735/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, третя особа - ОСОБА_3 про визнання протиправними дії та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 26 грудня 2016 року, з урахуванням уточнених позовних вимог, звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради, в якому просив визнати дії управління щодо відмови ОСОБА_2 в подовженні виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, протиправними; скасувати рішення Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради № 57 від 03.03.2016 року та зобов'язати останнього поновити ОСОБА_2 виплати допомоги при народженні дитини (а.с. 2, 41).

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2017 року у справі № 242/5735/16-а позовні вимоги задоволені.

Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови позивачу в поновленні виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Скасовано рішення начальника управління соціального захисту населення Селидівської міської ради № 57 від 03.03.2016 року та зобов'язано управління поновити ОСОБА_2 виплату допомоги при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що пунктом 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми встановлено, що виплата допомоги поновлюється у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (одним з батьків дитини, опікун), звернулася протягом 12 місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою. Виплату усіх видів державних допомог здійснено по жовтень 2014 року в повному обсязі.

Вказує, що на дату звернення позивача з заявою на подовження допомоги при народженні дитини пройшло 12 календарних місяців після припинення виплати допомоги. За таких обставин рішення № 57 від 03.03.2016 року про відмову в подовженні допомоги є правомірним.

Також, що у період з 10.11.2015 року по 02.02.2016 року ОСОБА_2 мешкав на території підконтрольній Україні та мав можливість отримувати допомогу при народженні дитини у м. Покровську, проте своїм правом не скористався.

04 травня 2017 року до суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу управління, в яких позивач просить залишити в силі постанову суду першої інстанції.

17 травня 2017 року до суду від Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради надійшов лист, в якому останній повідомляє, що розгляд справи буде проходити без участі представника управління.

Сторони у судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, надані заперечення, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції змінити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 01.12.2007 року (а.с. 8).

Згідно свідоцтва про народження ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народився син - ОСОБА_4 (а.с. 9).

ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх син ОСОБА_4 взяті на облік як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у зв'язку з чим вони фактично проживають у м. Селидове Донецької обл., що підтверджують довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 02.02.2016 року № , від 03.03.2016 року № , від 01.08.2016 року № (а.с. 5-7).

02.02.2016 року позивач звернувся до управління з заявою про призначення допомоги при народженні дитини. Позивачем надано довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи із зазначенням фактичної адреси проживання: м. Селидове, Донецька обл. (а.с. 21, 25-26 ).

Рішенням начальника управління соціального захисту населення міської ради від 03.03.2016 року з посиланням на абз. 4 ст. 7-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про облік внутрішньо переміщених осіб» № 509 від 01.10.2014 року (за змінами та доповненнями) та листа Міністерства соціальної політики від 19.02.2016 року № 341/5/75-16 відмолено в подовженні допомоги ОСОБА_2 на дату звернення 02.02.2016 року у зв'язку з тим, що відсутні підстави для поновлення виплати допомоги при народженні дитини (звернення надійшло після спливу 12 місяців після припинення виплати допомоги); довідка внутрішньо переміщеним особам не є дійсною без проставлення відмітки міграційної служби (а.с. 20).

02.09.2016 року начальником управління соціального захисту населення міської ради прийнято рішення від 02.09.2016 року, яким з посиланням на п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1751 (зі змінами та доповненнями) та листа Міністерства соціальної політики від 19.02.2016 року № 341/5/75-16 відмовлено в поновленні допомоги при народженні дитини, у зв'язку з тим, що заява про поновлення надійшла пізніше ніж дванадцять місяців після припинення допомоги. Вказано, що допомога припинена з 01.01.2015 року (а.с. 20).

Спірним питанням у даній справі є правомірність дій Управління щодо відмови у поновленні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III), з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом № 2811-XII та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 Закону № 2811-XII.

Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України. Тобто, для громадян України єдиною обов'язковою умовою, яка надає право на отримання вказаної державної допомоги, є виховання та проживання у сім'ї неповнолітньої дитини.

Пунктом 10 Порядку № 1751 передбачено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини, опікуну, які постійно проживають разом з дитиною, з метою створення належних умов для її повноцінного утримання та виховання. Одному з батьків дитини (опікуну) допомога при народженні дитини призначається і виплачується органами соціального захисту населення за місцем їх реєстрації. Допомога може бути призначена за місцем фактичного проживання за умови подання довідки про неодержання зазначеної допомоги в органах соціального захисту населення за місцем реєстрації (п. 15 Порядку № 1751).

Як визначено ст.ст. 6, 10, 11 Закону № 2811-XII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно, вказана допомога надається одному з батьків дитини, який постійно проживає разом з дитиною, для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини, подається одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Вказані норми Закону корелюються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001.

Позивачу вже призначалась допомога при народженні дитини, але її виплату було припинено.

Перелік підстав для припинення раніше призначеної допомоги при народженні дитини визначено положеннями ч. 9 ст. 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» та абз. 18 Порядку № 1751, відповідно до яких виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Тобто, це право особи, яка здійснює догляд за дитиною, а не її обов'язок.

Рішенням начальника управління соціального захисту населення міської ради від 03.03.2016 року відмолено в подовженні допомоги ОСОБА_2 на дату звернення 02.02.2016 року, у зв'язку з тим, що відсутні підстави для поновлення виплати допомоги при народженні дитини (звернення надійшло після спливу 12 місяців після припинення виплати допомоги); довідка внутрішньо переміщеним особам не є дійсною без проставлення відмітки про реєстрацію місця проживання. 02.09.2016 року начальником управління соціального захисту населення міської ради прийнято рішення, яким відмовлено в поновленні допомоги при народженні дитини у зв'язку з тим, що заява про поновлення надійшла пізніше ніж дванадцять місяців після припинення допомоги. Вказано, що допомога припинена з 01.01.2015 року (а.с. 20).

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ( далі - Порядок № 365).

Цей Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (п. 2 зазначеного Порядку).

Соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування (п. 4 Порядку № 365).

Пунктом 5 Порядку передбачено, що для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування. До заяви додається копія довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи та пред'являється оригінал такої довідки.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення не пізніше наступного робочого дня після отримання заяви про призначення (відновлення) соціальних виплат надсилає запит про отримання електронної справи отримувача соціальної виплати до державного підприємства "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України", який протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого запиту надсилає відповідну електронну справу до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

За результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики, який підписується всіма повнолітніми внутрішньо переміщеними особами та у визначених законодавством випадках - їх законними представниками, а також представниками структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Під час обстеження матеріально-побутових умов сім'ї представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення інформує внутрішньо переміщених осіб про їх обов'язок у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов'язку.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого подання.

За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

У разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства (пп. 6-15 Порядку).

Статтею 6 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» передбачено, що про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і здійснює виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

Таким чином, для призначення або відмови у призначенні соціальних виплат (допомоги при народженні дитини) необхідно дотримуватись певного порядку, який зазначений вище.

Разом з тим, відповідачем зазначений порядок не дотримано, управлінням не вносилось на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, а відразу прийнято рішення про відмову в поновленні виплати допомоги при народженні дитини, оскільки звернення надійшло після спливу 12 місяців після припинення виплати допомоги та довідка внутрішньо переміщеним особам не є дійсною без проставлення відмітки про реєстрацію місця проживання.

Матеріали справи не містять доказів направлення та отримання позивачем зазначеного вище рішення про відмову у поновленні виплати державної допомоги при народженні дитини або повідомлення про відмову в її поновленні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення.

Крім того, довідка від 02.02.2016 року № не була скасована на момент звернення позивача за поновленням допомоги при народженні дитини і дійсна досі.

Колегія суддів звертає увагу, що на час звернення позивача до управління з заявою про поновлення виплати державної допомоги при народженні дитини Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення гарантій дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 24.12.2015 року ч. 2 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» виключено.

Тобто, на час звернення ОСОБА_2 до відповідача ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» діяла у наступній редакції: «Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону».

Оцінюючи спірні правовідносини, колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Також, п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

З листа Міністерства соціальної політики від 16.03.2015 року № 310/5/75-17 вбачається, що, оскільки управління соціального захисту населення, які перебувають на території непідконтрольній українській владі, не надають будь-яких довідок про призначення/неотримання державних допомог за місцем реєстрації, не надсилають паперові особисті справи, або надають довідку атестат про нараховані та виплачені кошти у період припинення роботи Державної казначейської служби України на цих територіях, рекомендовано здійснювати поновлення державних допомог цим громадянам на підставі інформації про стан фінансування та виплати державних допомог Департаментів соціального захисту населення Донецької та Луганської облдержадміністрацій (а.с. 23).

02.02.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення державної допомоги при народженні дитини. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Таким чином, ОСОБА_2 доведено його право на отримання державної допомоги при народженні дитини та її поновлення.

З урахуванням ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірність прийнятих рішень від 03.03.2016 року та від 02.09.2016 року про відмову в поновленні допомоги при народженні дитини.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій управління щодо відмови ОСОБА_2 в подовженні виплати допомоги при народженні дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, скасування рішення Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради № 57 від 03.03.2016 року та зобов'язання останнього поновити ОСОБА_2 виплати допомоги при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, колегія суддів вказує на те, що позивачем у адміністративному позові не зазначено дати, з якої необхідно поновити виплату державної допомоги при народженні дитини.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки наявність рішень Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради від 03.03.2016 року та від 02.09.2016 року про відмову в поновленні виплати допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, суд вважає за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом скасування рішення не зазначеного в резолютивній частині постанови та зазначивши дату, з якої необхідно поновити виплату допомоги при народженні дитини.

Оскільки виплату допомоги при народженні дитини було припинено 01.01.2015 року, то саме з цієї дати необхідно поновити зазначену виплату.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає зміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. (Частина перша статті 94 в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» № 484-VIII від 22.05.2015 року).

Позивач при зверненні до суду першої інстанції з адміністративним позовом сплатив судовий збір у розмірі 551, 20 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 88 (а.с. 1).

Тобто, сума судового збору, яка підлягає поверненню, становить 551, 20 грн., а суд першої інстанції це питання не вирішив.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлене судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його скасування.

Керуючись ч. 1 ст. 94, ст.ст. 195, 197, п. 2 ч. 1 ст. 198, 201, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради - задовольнити частково.

Постанову Селидівського міського суду Донецької області від 01 березня 2017 року у справі № 242/5735/16-а - змінити.

Абзац 3 резолютивної частини постанови після слова «ради» доповнити словами та цифрами: «№ 338 від 02.09.2016 року».

Абзац 4 резолютивної частини постанови після слова «народження» доповнити словами та цифрами: «з 01.01.2015 року».

Резолютивну частину постанови доповнити абзацом п'ятим наступного змісту: «Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Селидівської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 551, 20 грн. (п'ятьсот п'ятдесят одну).

Абзаци 5, 6, 7 вважати відповідно абзацами 6, 7, 8.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова суду апезляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко