Справа № 809/274/17
Суддя: Лучко О.О.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"22" травня 2017 р. Справа № 809/274/17
м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:
судді Лучко О.О.,
за участю секретаря Королевич О.В.,
позивача: Андрейчука І.В.,
представника відповідачів: Печенізького В.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу
за позовом: ОСОБА_1 ,
до відповідача: В/Ч 3017 Національної гвардії України, Східного територіального управління НГ України, Головного управління Національної гвардії України
про зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
09.02.2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до в/ч НОМЕР_1 Національної гвардії України, Східного територіального управління Національної гвардії України, Головного управління Національної гвардії України про стягнення з в/ч НОМЕР_1 кошти за 4 квитки купейних вагонів: за проїзд на проходження військово-лікарської комісії (ВЛК) та лікування (2 квитки Харків-Івано-Франківськ-Харків за ціною на момент виплати), за проїзд у відпустку(2 квитки Харків-Івано-Франківськ-Харків за ціною на момент виплати).
11.05.2017 року в судовому засіданні позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив зобов`язати військову частину НОМЕР_1 виплатити вартість трьох купейних квитків, а саме проїзду на лікування в період з 31.12.2015 року по 15.01.2016 року з м.Харкова до м.Івано-Франківськ та з м.Івано-Франківськ до м.Харкова, а також проїзду до місця демобілізації з 05.02.2016 року з м.Харкова до м.Івано-Франківська (а.с.136).
22.05.2017 року протокольною ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду зв`язку із пропущенням позивачем строку звернення до суду та визнано поважними причини пропуску строків звернення до суду.
Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що проходив військову службу у Збройних Силах України у складі військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області у м.Слов`янську у період з 11.07.2015 року по 24.09.2015 року. Визнаний учасником бойових дій, що підтверджується посвідченням, виданим 12.01.2016 року. Вказав, що під час проходження військової служби протягом тривалого часу перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні. Пояснив суду, що 15.10.2015 року після виписки з госпіталю ГУМВС України в Харківській області його направлено на медичний огляд військово-лікарською комісією до м.Івано-Франківська для визначення придатності до військової служби за станом здоров`я. В той же день він виїхав з м.Харкова до м.Івано-Франківська, а 16.12.2015 року після проходження огляду виїхав з м.Івано-Франківська до м.Харкова, до місця служби. 29.12.2015 року він повторно поїхав у зв`язку з хворобою та необхідністю лікування до м.Івано-Франківська (перебував на стаціонарному лікуванні з 31.12.2015 року в СМЗ УМВС України в Івано-Франківській області), а 15.01.2016 року виїхав з Івано-Франківська назад до військової частини в м.Харків. Зазначив, що кошти на проїзд йому військова частина не виділяла, а тому йому довелося за свій кошт оплачувати квитки в обидві сторони з м.Харкова до м.Івано-Франківська. Крім того, пояснив, що в період з 20.01.2016 року по 05.02.2016 року він перебував у відпустці, а тому йому повинен оплачуватися проїзд у відпустку в обидва боки. Також пояснив, що 05.02.2016 року він був демобілізований з лав Національної гвардії України, а тому проїзд до місця проживання йому також повинен бути оплачений. Вказав, що згідно Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», наказу Міністра оборони України №402 від 14.08.2008 року, наказу МВС України №638 від 04.07.2014 року військовослужбовцям повинні оплачуватися проїзд у відпустку, до місця лікування, обстеження, проходження ВЛК, однак військовою частиною НОМЕР_1 в порушення зазначених нормативних актів не було відшкодовано вартість квитків. Пояснив, що відповідачем проігноровано неодноразові звернення позивача щодо відшкодування коштів на оплату квитків, проходження лікування. На підставі наведеного позов просив задовольнити.
Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів, викладених у письмових запереченнях. Суду пояснив, що Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» передбачено пільги для військовослужбовців, які дають право на безоплатний проїзд у відпустку в межах України, однак позивачем не було надано жодного документу, який би підтверджував його право на отримання такої пільги. Така пільга надається за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунок на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Зазначив, що посилання позивача на норми Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам необґрунтовані, оскільки інструкцією не передбачено норми щодо компенсації за проїзд. Вважають, що факту порушення прав позивача не було, оскільки останній не звертався до військової частини за отриманням компенсації за проїзд. На підставі наведеного в задоволенні позову просили відмовити.
Розглянувши позовну заяву, заперечення проти позову, заслухавши думку позивача, представника відповідачів, дослідивши та оцінивши подані докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач, призваний по мобілізації, проходив військову службу на посаді солдата 3 батальйону оперативного призначення у військовій частині НОМЕР_1 .
Відповідно до довідки №3346 від 27.07.2015 року позивач перебував у складі військової частини НОМЕР_1 та безпосередньо брав участь в антитерористичній операції на території Донецької області в м.Слов`янськ (а.с.71).
Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 від 03.08.2015 року позивач є учасником бойових дій.
Як вбачається із матеріалів адміністративної справи під час проходження військової служби позивач протягом тривалого часу перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні (а.с.143-155).
Так, 15.10.2015 року позивач після виписки з госпіталю ГУМВС України в Харківській області був направлений командиром частини на медичний огляд військово-лікарською комісією до м.Івано-Франківська для визначення придатності до військової служби за станом здоров`я на посаді водія (а.с.6).
З цією метою 15.10.2015 року позивач виїхав з Харкова до Івано-Франківська (з пересадкою у Києві), а 16.12.2015 року після закінчення проходження огляду виїхав з м.Тернополя до м.Харкова, до місця проходження служби, що підтверджується долученими в судовому засіданні копіями проїзних документів (а.с.156).
В той же час з наданих представником відповідачів витягів з наказів в/ч3017 вбачається, що вказане направлення позивача на медичний огляд з 15.10.2015 року взагалі не було відображено наказами по особовому складу (а.с.160-166).
29.12.2015 року позивач повторно поїхав у зв`язку з хворобою та необхідністю лікування до м.Івано-Франківська, а 15.01.2016 року виїхав з м.Івано-Франківська назад до військової частини в м.Харків.
Кошти на проїзд військова частина йому не виділяла, а тому позивач за власні кошти оплачував квитки в обидві сторони з м.Харкова до м.Івано-Франківська і назад.
Крім того, судом встановлено, що в період з 20.01.2016 року по 05.02.2016 року позивач перебував у відпустці, що підтверджується відпускним квитком, а тому 20.01.2016 року виїхав з м.Харкова до м.Івано-Франківська, що підтверджується долученим в судовому засіданні копією проїзного документу.
05.02.2016 року позивач був демобілізований з лав Національної гвардії України, що підтверджуться витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 , при цьому дата його звільнення зі служби була в останній день відпустки.
Військова частина НОМЕР_1 не відшкодувало позивачеві кошти на оплату квитків у відпустку та проходження лікування, що стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
При вирішенні даного спору суд виходив з наступного нормативного регулювання спірних правовідносин.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби визначає Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу" №2232-XII від 25.03.1992 (далі - Закон №2232-XII).
Відповідно до ч.1 ст.2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
В ч.6 ст.2 Закону №2232-XII визначено такі види військової служби: військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (далі Закон №2011-XII)( в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.1 ст.10-1 Закону №2011-XII військовослужбовці мають право на відпустки. Зокрема, військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з аб.2 п.2 ст.10-1 Закону №2011-XII військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період та підлягають звільненню з військової служби у порядку і терміни, визначені рішенням Президента України, або у зв`язку з оголошенням демобілізації, надається відпустка з розрахунку 1/12 частини тривалості відпустки, на яку вони мають право відповідно до пункту 1 цієї статті, за кожний повний місяць служби у році звільнення. При цьому військовослужбовцям, які мають право на відпустку тривалістю 10 календарних днів і більше, оплачується вартість проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до ч.15 ст.10-1 Закону №2011-XII у разі звільнення військовослужбовців зі служби (крім звільнення через службову невідповідність, у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі, позбавлення військового звання чи позбавлення права займати певні посади, у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за адміністративне корупційне правопорушення, пов`язане з порушенням обмежень, передбачених Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" , у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, а також у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем) та невикористання ними щорічної основної відпустки за їх бажанням надається невикористана відпустка з наступним звільненням їх зі служби. Датою звільнення військовослужбовця зі служби у такому разі є останній день відпустки.
На час спірних відносин порядок оплати вартості проїзду до місця проведення відпустки і назад в межах України регулювала постанова Кабінету Міністрів України N 538 від 17.09.1992 року, якою затверджено Порядок забезпечення безплатного проїзду військовослужбовців і членів їхніх сімей у чергову відпуску, на нове місце служби та перевезення багажу. Чинність якої поширювлась і на військовослужбовців Національної гвардії.
Так, відповідно до п.1 даного Порядку право на безплатний проїзд військовослужбовців і членів їхніх сімей у чергову відпустку, нове місце служби та перевезення багажу забезпечується Міністерством оборони, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Національною гвардією, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Штабом цивільної оборони, Міністерством внутрішніх справ та органами управління інших військових формувань, створюваних Верховною Радою України, Державною спеціальною службою транспорту.
Таке право надається: а) особам вищого офіцерського складу і членам їхніх сімей: залізничним транспортом - у вагонах із двомісним купе будь-якої категорії поїзда; повітряним транспортом - літаками в салонах першого класу; автомобільним транспортом - в автобусах з м`якими кріслами; б) особам старшого і молодшого офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і членам їхніх сімей: залізничним транспортом - у купейних вагонах будь-якої категорії поїзда; повітряним транспортом - літаками в салонах загального класу; автомобільним транспортом - в автобусах з м`якими кріслами.
Витрати, пов`язані з проїздом військовослужбовців і членів їхніх сімей у чергову відпустку, на нове місце служби, відшкодовуються по фактичних затратах згідно з існуючими тарифами та нормами за рахунок міністерств і відомств, зазначених у пункті 1 цього Порядку (п.6 Порядку).
Порядок забезпечення проїзду військовослужбовців, які проходять службу за контрактом, встановлюється умовами служби в Збройних Силах та інших військових формуваннях, створених відповідно до законодавства України (п.6 Порядку).
Постановою Кабінету Міністрів України №155 від 02.03.2016 року затверджено Порядок відшкодування витрат, пов`язаних з перевезенням військовослужбовців та членів їх сімей, їх особистого майна залізничним, повітряним, водним і автомобільним (за винятком таксі) транспортом.
Відповідно до п.4 даного Порядку відшкодування витрат, пов`язаних з проїздом та перевезенням особистого майна, може здійснюватися шляхом: відшкодування фактичних витрат у разі придбання військовослужбовцями та членами їх сімей проїзних (перевізних) документів (квитків на проїзд, квитків на перевезення багажу, квитанцій) за власні кошти; розрахунків із перевізниками на підставі договору.
В п.8 цього Порядку передбачено, що фактичні витрати військовослужбовцям та членам їх сімей, пов`язані з їх проїздом та перевезенням їх особистого майна, у разі придбання військовослужбовцями та членами їх сімей проїзних (перевізних) документів за власні кошти відшкодовуються шляхом виплати їм грошової компенсації відповідно до наказів командирів військових частин (керівників установ, організацій), в яких вони проходять військову службу.
Для відшкодування фактичних витрат командиру військової частини (керівнику установи, організації) у місячний строк після здійснення перевезення подаються: заява; використані проїзні (перевізні) документи (квитки на проїзд та перевезення багажу, квитанції); оригінал відпускного квитка з відповідними відмітками (припис, посвідчення про відрядження); довідки про склад сім`ї та про розмір грошових доходів членів сім`ї за попередні шість місяців (у разі проїзду військовослужбовця, членів його сім`ї у відпустку); копії документів, що підтверджують родинні зв`язки (у разі проїзду та перевезення особистого майна військовослужбовцем, членами його сім`ї до нового місця служби, обраного місця проживання після звільнення з військової служби, а також проїзду та перевезення особистого майна членами сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця до обраного місця проживання); завірена копія свідоцтва про смерть військовослужбовця (у разі проїзду та перевезення особистого майна членами сім`ї загиблого (померлого) військовослужбовця до обраного місця проживання). Відшкодування зазначених витрат здійснюється на підставі наказу командира військової частини (керівника установи, організації).
З урахуванням наведеного військова частина НОМЕР_1 не відшкодувала позивачеві витрати за проїзд, оскільки він не звертавсяі не подавав вказаний у п.8 Порядку перелік документів.
Однак, суд вважає необгрунтованим посилання представника відповідачів на вказаний нормативний акт, оскільки він набрав чинність 18.03.2016 року, тобто після виникнення спірних правовідносин.
В той же час з урахуванням положень Порядку забезпечення безплатного проїзду військовослужбовців і членів їхніх сімей у чергову відпуску, на нове місце служби та перевезення багажу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України N 538 від 17.09.1992 року, суд зазначає, що відшкодування витрат, пов`язаних з проїздом військовослужбовців у чергову відпустку, здійснюється на підставі поданої заяви з долученням проїзних документів.
Доводи позивача з приводу звернення з такою заявою до керівництва в/ч НОМЕР_1 не знайшли свого підтвердження в суді, оскільки подані ним рапорти стосувалися питання продовження строку відпустки під час хвороби тощо (а.с.168-169).
Крім того, в оглянутому в судовому засіданні журналі обліку вхідної кореспонденції Управління Східного оперативного територіального об`єднання Національної гвардії України військова частина НОМЕР_1 за період з 29.12.2015 року по 05.02.2016 року відсутні відомості про реєстрацію заяв позивача.
Поряд з цим, суд зазначає, що позивач надав суду для огляду в судовому засіданні оригінали проїзних документів, копії яких були долучені до матеріалів справи, що, в свою чергу, вказує на те, що проїзні документи не були подані позивачем відповідачу для відшкодування витрат по проїзду.
Крім того, представник відповідачів вказує на відсутність спору з позивачем з цього приводу, оскільки від позивача не було звернень про відшкодування вартості проїзду у чергову відспустку. В той же час суд звертає увагу на помилкове посилання представників відповідачів на постанову Кабінету Міністрів України №155 від 02.03.2016 року з підстав, наведених судом вище.
Стосовно позовних вимог про стягнення коштів за проїзд для проходження медичного огляду військово-лікарською комісією, суд зазначає наступне.
Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що в даному випадку мало місце відрядження, оскільки на медичний огляд позивач направлявся керівництвом в/ч 3017, а тому такі витрати за проїзд також повинні бути йому відшкодовані.
Враховуючи те, що вказане направлення позивача на медичний огляд з 15.10.2015 року взагалі не було відображено наказами по особовому складу (а.с.160-166), а долучені в судовому засіданні копії документів про тимчасову непрацездатність позивача (листки непрацездатності, листки звільнення від службових обов`язків через тимчасову непрацездатність, довідок тощо (а.с.143-155)) в період з 20.10.2015 року по 15.01.2016 року підтверджують перебування позивача на лікарняному через хворобу, у суду відсутні підстави вважати, що в даному випадку мало місце відрядження.
Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» N 2011-XII від 20.12.1991 року в статті 11 передбачає право військовослужбовців на охорону здоров`я та медичну допомогу, а саме: право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
За відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) і спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я чи відповідних відділень або спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок Міністерства оборони України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів.
Військовослужбовці, учасники бойових дій та прирівняні до них особи, особи, звільнені з військової служби, які брали безпосередню участь в антитерористичній операції чи виконували службово-бойові завдання в екстремальних (бойових) умовах, в обов`язковому порядку повинні пройти безоплатну психологічну, медико-психологічну реабілітацію у відповідних центрах з відшкодуванням вартості проїзду до цих центрів і назад. Порядок проведення реабілітації та відшкодування вартості проїзду встановлюються Кабінетом Міністрів України (аб.6 ч.1 ст.11 Закону).
Наведені норми вказують підставу для проведення відшкодування вартості проїзду, а саме: проїзду до центрів за надання безоплатної психологічної, медико-психологічної реабілітації.
З урахуванням наведеного, суд вважає передчасним звернення позивача до суду із даними позовними вимогами (оскільки має передувати звернення до в/ч 3017 із відповідними заявами про відшкодування витрат за проїзд), а тому в задоволенні позову слід відмовити.
Крім того, суд зазначає, що у разі відмови в/ч НОМЕР_1 у такому відшкодуванні позивач вправі звернутися до суду.
Відповідно до ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Згідно із ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації.
Відповідно до ст.9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Стосовно судових витрат, то відповідно до ч.2 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб`єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов`язані із залученням свідків та проведення судових експертиз.
На підставі ст.124 Конституції України, керуючись ст.ст. 2, 8-14, 86, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
В задоволенні позову відмовити.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 КАС України, апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя /підпис/ Лучко О.О.

Постанова складена в повному обсязі 29.05.2017.