Справа № 800/208/17
Суддя: Вербицька О.В.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

23 травня 2017 року м. Київ справа № 800/208/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Вербицька О.В.,

перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до Президента України Порошенка Петра Олексійовича, третя особа - Рада національної безпеки і оборони України про визнання частково протиправним та часткове скасування Указу Президента України від 15 травня 2017 року №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)»,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Вищого адміністративного суду України із позовною заявою до Президента України Порошенка Петра Олексійовича (далі по тексту - відповідач, Президент України), за участю третьої особи - Ради національної безпеки і оборони України (далі по тексту - третя особа, РНБОУ), в якій просить:

- визнати частково протиправним та частково скасувати Указ Президента України Порошенко Петра Олексійовича від 15 травня 2017 року №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)» в частині введення в дію пунктів 275, 276, 422, 423, 424, 425 додатку №2 до рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15 травня 2017 р. та скасувати його у вказаній частині.

Перевіривши відповідність вказаної позовної заяви вимогам статей 105, 106, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя приходить до висновку, що вказана позовна заява підлягає залишенню без руху, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржуваний Указ виданий Президентом України з порушенням положень ст. 8, 9, 34, 106 Конституції України, ст. 19 Загальної декларації прав людини, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 19 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові справи, що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів встановлені статтею 171-1 КАС України. Так, згідно з частиною першою вказаної статті правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо:

1) законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України;

2) актів Вищої ради правосуддя;

3) дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя;

4) рішень, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Згідно з частиною першою статті 152 Конституції України закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

З наведеного випливає, що Кодекс адміністративного судочинства України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів. Не поширюють свою дію ці положення на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 3 КАС України адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Пунктом 4 частини 1 статті 106 КАС України передбачено, що у позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог згідно з частинами четвертою і п'ятою статті 105 цього Кодексу і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а в разі подання позову до декількох відповідачів, - зміст позовних вимог щодо кожного з відповідачів.

Частиною 2 статті 106 КАС України передбачено, що на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги, позивач надає докази, а в разі неможливості - зазначає докази, які не може самостійно надати, із зазначенням причин неможливості подання таких доказів.

Під змістом позовних вимог розуміється визначення способу захисту свого права, свободи чи інтересу згідно з частиною четвертою статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України, який має формулюватися максимально чітко і зрозуміло.

З вищенаведеного вбачається, що позивач вказує на недотримання норм Конституції України Президентом України при прийнятті спірного Указу, тоді як згідно зі статтею 171-1 КАС України на розгляд адміністративних справ можуть бути передані справи саме щодо законності нормативно-правових актів Президента України, а не їх конституційності.

Крім того, позивачем не зазначено в чому саме полягає порушення його прав Президентом України при здійсненні владно-управлінських функцій та не наведено відповідного правового обґрунтування позовних вимог. Також, позивачем не надано до позовної заяви докази (чи причини неможливості їх подання) на підтвердження порушення його прав з боку відповідача саме при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Також позивачем не надано до матеріалів позовної заяви оскаржуваного Указу Президента України від 15 травня 2017 року №133/2017 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 28 квітня 2017 року «Про застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів (санкцій)».

Відповідно до частини 3 статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що до позовної заяви додається також документ про сплату судового збору, крім випадків, коли його не належить сплачувати.

Частиною 2 статті 87 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Так, правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до підпункту 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01 січня 2017 р. прожитковий мінімум для працездатних осіб становить 1600,00 грн згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік».

Таким чином, судовий збір за позовну вимогу немайнового характеру становить 640,00 грн (1600,00 грн. х 0,4 = 640,00 грн).

Однак, до матеріалів позовної заяви позивачем не додано документа про сплату судового збору у розмірі, встановленому Законом України «Про судовий збір».

Отже, позивачу необхідно привести позовні вимоги у відповідність до положень статті 106 Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням положень статті 171-1 цього Кодексу, уточнити позовні вимоги, зазначити обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги, вказавши конкретні порушені права позивача як суб'єкта правовідносин, у яких виник спір, та належним чином обґрунтувати позов з наданням відповідних доказів, а також подати до суду документ про сплату судового збору, у розмірі встановленому Законом України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 108 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтею 106 цього Кодексу, постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху, у якій зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб їх усунення і встановлюється строк, достатній для усунення недоліків. Копія ухвали про залишення позовної заяви без руху невідкладно надсилається особі, що звернулася із позовною заявою.

Отже, враховуючи вищевикладене, позовну заяву ОСОБА_1 слід залишити без руху.

Керуючись статтями 105, 106, 108, 171-1 Кодексу адміністративного судочинства України, -

У Х В А Л И В :

1. Позовну заяву ОСОБА_1 залишити без руху.

2. Встановити ОСОБА_1 строк для усунення недоліків позовної заяви до 24 червня 2017 року.

Суддя О.В. Вербицька

Вищого адміністративного суду

України