Справа № 816/528/17
Суддя: О.О. Кукоба
Дата ухвалення: 2017-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

26 травня 2017 рокум. ПолтаваСправа №816/528/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Кукоби О.О., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з позовом до Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України (надалі також відповідач), третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, у якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Комісії, оформлене протоколом від 26.12.2016 №104, про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС;

зобов`язати Комісію визнати за ОСОБА_1 статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ї категорії.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що доводи відповідача про непідтвердження факту виконання ОСОБА_1 робіт в зоні відчуження є безпідставними, оскільки відповідний факт встановлений рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04.10.1994 у справі №2-697/1994.

У судовому засідання позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити.

Відповідач надав до суду письмові заперечення, у яких зазначив, що спірне рішення про відмову ОСОБА_1 у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважає правомірним та обґрунтованим, оскільки факт виконання ОСОБА_1 робіт в зоні відчуження не підтверджено документами, перелік яких наведено у Порядку видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51. Справу просив розглядати без участі його представника.

Представник третьої особи надав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи достатність наданих сторонами доказів та відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд, керуючись положеннями частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, завершив розгляд справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали адміністративної справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти та відповідні до них правовідносини.

Судом встановлено, що з метою визнання статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС ОСОБА_1 неодноразово звертався до Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації з відповідними заявами.

За поданням Полтавської обласної державної адміністрації особова справа ОСОБА_1 неодноразово розглядалась відповідачем, а саме: 19.09.2013, 26.08.2015, 26.11.2015, 28.04.2016, 30.09.2016, 26.12.2016.

Однак, за результатами розгляду особової справи ОСОБА_1 . Комісією зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України щоразу приймалось рішення про відмову у визначенні ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у зв`язку з непідтвердженням факту виконання робіт у зоні відчуження /а.с. 9, 10, 70, 96-97/.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у визначенні статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, оформленим протоколом засідання Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 26.12.2016 №104, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірному рішенню суб`єкта владних повноважень та відповідним доводам сторін, суд виходить з такого.

За змістом пункту 1 частини першої статті 9 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" особами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, є учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС - громадяни, які брали безпосередню участь у ліквідації аварії та її наслідків.

Згідно з частиною першою статті 15 названого Закону, підставами для визначення статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС є період роботи (служби) у зоні відчуження, що підтверджено відповідними документами.

А відповідно до частини третьої статті 65 згаданого Закону, посвідчення "Учасник ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС" та "Потерпілий від Чорнобильської катастрофи" є документами, що підтверджують статус громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, та надають право користування пільгами, встановленими цим Законом.

Порядок видачі посвідчень особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 20.01.1997 №51 (далі - Порядок №51).

Абзацом четвертим пункту 10 Порядку №51 визначено, що посвідчення видаються учасникам ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС на підставі одного з таких документів: а) посвідчення про відрядження в зону відчуження; б) військового квитка і довідки командира військової частини або архіву про участь у ліквідації наслідків аварії у зоні відчуження; в) довідки про підвищену оплату праці в зоні відчуження (із зазначенням кількості днів і населеного пункту).

А відповідно до абзаців третього, четвертого пункту 12 Порядку №51 спірні питання визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, вирішуються комісією при Мінпраці, до складу якої, крім спеціалістів зазначеного Міністерства включаються спеціалісти МОЗ, МНС, Мінюсту, Міноборони, Держкомгідромету та Київської облдержадміністрації за поданням Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій.

Рішення зазначених комісій є підставою для видачі посвідчень відповідної категорії.

Суд враховує, що з метою підтвердження позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Департаментом соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації на адресу Міністерства соціальної політики України листом від 01.12.2016 вих. №09-08/7384 надіслано такі документи:

пояснення ОСОБА_1 про характер виконуваних робіт в с. Бобер та с. Володимирівка;

копію листа управління водних ресурсів у м. Києві та Київській області від 23.03.2016 №01-12/270;

копію особового рахунку ОСОБА_1 за 1986 рік;

копію рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04.10.1994;

копію виписки з особового рахунку за червень-вересень 1986 року;

копію наказу по СПМК-51 тресту "Полтававодстрой";

копію листа ВАТ "Українського головного проектно-розвідувального та науково-дослідного інституту меліоративного і водогосподарського будівництва" від 08.11.2010 №529/У-3;

копію трудової книжки ОСОБА_1 ;

копії заяв свідків;

лист ВАТ "Укрводпроект" від 14.11.2016 №1/376.

Залученим до матеріалів справи витягом з протоколу засідання Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 26.12.2016 №104 підтверджено, що перелічені вище документи були подані на розгляд Комісії /а.с. 96-97/.

Водночас за результатами їх дослідження відповідач дійшов висновку про непідтвердження факту виконання позивачем робіт в зоні відчуження.

Однак, суд не погоджується з наведеними висновками відповідача з огляду на такі обставини.

Як встановлено судом із записів у трудовій книжці ОСОБА_1 , останній 11.03.1985 прийнятий на роботу у СПМК-51 тресту "Полтававодбуд" бурильником третього розряду /а.с. 25 - зворот, 79/.

Наявною у матеріалах справи копією наказу по СПМК-51 тресту "Полтававодбуд" від 11.06.1986 №37 підтверджено, що позивач відряджений до м. Києва для буріння свердловин на період з 11.06.1986 /а.с. 19, 77/.

Крім того, наказом СПМК-51 тресту "Полтававодбуд" №49 позивач відряджений до с. Поліське Київської області на період з 04.08.1986 по 31.08.1986, а наказом №47 - до м. Києва на період з 09.09.1986 по 27.09.1986 - для буріння свердловин /а.с. 19 - зворот, 77 - зворот/.

Зі змісту виписок з особового рахунку ОСОБА_1 встановлено, що останньому упродовж червня - вересня 1986 року заробітна плата нараховувалась з урахуванням перебування у зоні відчуження Чорнобильської ЧАЕС /а.с. 21-24, 72-75/.

Залученою до матеріалів справи довідкою Поліського районного виробничого об`єднання "Райсільгоспхімія" від 22.07.1986 №402 підтверджено, що ОСОБА_1 у період з 11.09.1986 по 22.07.1986 дійсно працював у Поліській райсільгоспхімії на будівництві артезіанської свердловини у зв`язку з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС /а.с. 26/.

Листом ВАТ "Український головний проектно-розвідувальний та науково-дослідний інститут меліоративного і водогосподарського будівництва" від 08.11.2010 №529/У-3 підтверджено, що у 1986 році Інститут дійсно розробляв проектну документацію (креслення) по об`єкту "Водопостачання с. Бобер колгоспу ім. Щорса Поліського району Київської області. Робочий проект" /а.с. 27-30, 78/.

Відповідачу також були надані копії заяв гр. ОСОБА_2 від 01.10.2011, гр. ОСОБА_3 від 01.10.2011, гр. ОСОБА_4 від 25.09.2011, гр. ОСОБА_5 від 01.10.2011, гр. ОСОБА_6 від 25.09.2011, які є учасниками ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС, та які дійсно підтверджують, що ОСОБА_1 в 1986 році брав участь в ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, а саме - по виконанню робіт з водозабезпечення якісною питною водою сіл: Поліське, Вільча, Становище, Бобер /а.с. 31-33, 80-82/.

Крім того, на запит третьої особи ПАТ "Український головний проектно-розвідувальний та науково-дослідний інститут меліоративного і водогосподарського будівництва" листом від 14.11.2016 №1/376 повідомив, що Інститутом у 1986 році розроблені робочі проекти: "Водоснабжение с. Бобер (уч.2) клх. им. Щорса Полесского района Киевской области", "Водоснабжение с. Владимировка свх. "Владимировский" Полесского района Киевской области" /а.с. 86-89/.

До того ж, суд зауважує, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04.10.1994 у справі №2-697/1994 встановлено факт того, що ОСОБА_1 перебував в зоні відчуження в с. Бобер та с. Володимирівка Поліського району Київської області з 15.07.1986 по 25.08.1986, виконуючи роботи, пов`язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС /а.с. 16, 17-18, 76/.

Дане судове рішення набрало законної сили 15.10.1994 та є чинним /а.с. 18/.

Згідно з частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факт перебування позивача у зоні відчуження та виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили, а тому не може оспорюватись відповідачем.

У відповідності до пункту 2 частини першої статті 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" для встановлення пільг і компенсацій визначаються такі категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи: учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження:

- з моменту аварії до 1 липня 1986 року - незалежно від кількості робочих днів;

- з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року - не менше 5 календарних днів;

- у 1987 році - не менше 14 календарних днів, а також потерпілі від Чорнобильської катастрофи.

Дослідивши зібрані в особовій справі позивача документи, суд дійшов висновку, що вони у своїй сукупності підтверджують факт перебування ОСОБА_1 у зоні відчуження у 1986 році та виконання останнім робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у кількості днів, що згідно із вимогами Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" є достатньою для визнання позивача учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Посилання відповідача на те, що Порядком №51 визначено вичерпний перелік документів, за наявності яких може бути видано посвідчення особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд вважає безпідставними, оскільки системний аналіз положень згаданого Порядку є підставою для висновку, що за наявності відповідних документів рішення про видачу посвідчення приймається Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за поданням місцевих органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування за місцем проживання. Водночас у разі наявності спірних питань, відповідне рішення приймає Комісія, що передбачено пунктом 12 Порядку №51. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що на розгляд Комісії передаються саме спірні питання у разі відсутності у особи документів, перелік яких визначений у пункті 10 Порядку №51.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас згідно з частиною другою статті 71 цього ж Кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, відповідач у ході судового розгляду справи не довів правомірність свого рішення про відмову у визначенні ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, а наданий суду витяг з протоколу засідання Комісії від 26.12.2016 №104 не містить аналізу обставин, що стали підставою для прийняття такого рішення.

На підставі вищенаведеного суд дійшов висновку про необґрунтованість відмови відповідача у визначенні ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. А тому, спірне рішення відповідача, оформлене протоколом засідання Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС від 26.12.2016 №104, належить визнати протиправним та скасувати.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язати Комісії визнати за ним статус учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ї категорії, суд дійшов такого висновку.

За приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

В силу положень пункту 2 частини четвертої статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов може містити вимоги про зобов`язання відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії.

А відповідно до пункту 3 частини другої статті 162 названого Кодексу, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії.

Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання органу державної влади прийняти рішення, і це прямо передбачено наведеними вище положеннями Кодексу адміністративного судочинства України.

При цьому аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідності їх відновлення.

Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Зміст поняття "охоронюваний законом інтерес" розкрито у Рішенні Конституційного суду України від 01.12.2004 у справі №1-10/2004, відповідно до якого дане поняття потрібно розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

У своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

Надаючи правову оцінку належності обраного заявником способу захисту, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, абзацами 5, 6, та 7 вступної частини Рекомендації Rec (2004) 6 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам "Щодо вдосконалення національних засобів правового захисту", ухваленої на 114-й сесії 12.05.2004, передбачено, що, відповідно до вимог статті 13 Конвенції, держави-члени зобов`язуються забезпечити будь-якій особі, що звертається з оскарженням порушення її прав і свобод, викладених в Конвенції, ефективний засіб правового захисту в національному органі; крім обов`язку впровадити такі ефективні засоби правового захисту у світлі прецедентної практики Європейського суду з прав людини, на держави покладається загальний обов`язок розв`язувати проблеми, що лежать в основі виявлених порушень; саме держави-члени повинні забезпечити ефективність таких національних засобів як з правової, так і практичної точок зору, і щоб їх застосування могло привести до вирішення скарги по суті та належного відшкодування за будь-яке виявлене порушення.

У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.

Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стосовно дискреційних повноважень, суд зазначає, що такими є повноваження державних органів обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є законною. Прикладом таких повноважень є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова "може". У такому випадку дійсно суд не може зобов`язати суб`єкта владних повноважень обрати один з правомірних варіантів поведінки, оскільки який би варіант реалізації повноважень не обрав відповідач, кожен з них буде легітимним (законним).

Натомість у спірних відносинах відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти на власний розсуд - прийняти рішення про визначення за особою статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС або відмовити у цьому, адже існує лише один правомірний варіант поведінки.

Суд враховує, що питання про визначення позивачу статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у період з 2013 по 2016 роки розглядалось відповідачем шість раз, однак так і залишилось не вирішеним.

Водночас факт перебування позивача у зоні відчуження та виконання робіт, пов`язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, встановлений судовим рішенням, що набрало законної сили 15.10.1994 і відтоді позивач фактично позбавлений можливості доступу до соціальних гарантій, передбачених чинним законодавством для осіб відповідної категорії.

За змістом пункту 2 частини першої статті 14 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" до категорії 2 відносяться учасники ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, які працювали у зоні відчуження з 1 липня 1986 року по 31 грудня 1986 року не менше 5 календарних днів.

А відповідно до абзацу четвертого пункту 12 Порядку №51 підставою для видачі посвідчень відповідної категорії є рішення Комісії.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання відповідача прийняти рішення про визнання за ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ї категорії.

Приймаючи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи вищенаведені норми законодавства, якими врегульовано спірні відносини, суд дійшов висновку про задоволення позову ОСОБА_1 повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 2, 7-11, 69-71, 86, 122, 128, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України, оформлене протоколом засідання від 26.12.2016 №104, в частині відмови у визначенні ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Зобов`язати Комісію зі спірних питань визначення статусу осіб, які брали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС Міністерства соціальної політики України прийняти рішення про визнання за ОСОБА_1 статусу учасника ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС 2-ї категорії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання її копії з одночасним надісланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.О. Кукоба