Справа № 826/15317/14
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

25 травня 2017 року № 826/15317/14

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Кузьменка В.А., Федорчука А.Б., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Пенсійного фонду України

про зобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Пенсійного фонду України, в якому просив визнати бездіяльність відповідача щодо виконання зобов'язань по внесенню змін до основного документу діяльності Пенсійного фонду України - "Порядок подачі та оформлення документів для призначення пенсії" відповідно до Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року - акту порушення матеріальних прав позивача; зобов'язати відповідача негайно внести та затвердити зміни до "Порядку подачі та оформлення документів для призначення пенсії", що забезпечують документальне виконання та реальну виплату пенсій всім українським пенсіонерам, які проживають за межами України, відповідно до Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року; зобов'язати відповідача визначити уповноважене територіальне управління Пенсійного фонду України (бажано за місцем поживання позивача перед виїздом з України) і дати йому вказівку: прийняти у позивача необхідні документи для призначення пенсії за віком; призначити та виплачувати позивачу в Ізраїль пенсію за віком з 28 лютого 2011 року (дата першого звернення позивача до Пенсійного фонду України) відповідно до Конституції України та діючих законів України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 07.11.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.03.2015 року, позовні вимоги про визнання бездіяльності відповідача щодо виконання зобов'язань по внесенню змін до "Порядку подачі та оформлення документів для призначення пенсії" та зобов'язання відповідача негайно внести та затвердити зміни до "Порядку подачі та оформлення документів для призначення пенсії", що забезпечують документальне виконання та реальну виплату пенсій всім українським пенсіонерам, які проживають за межами України, відповідно до Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року залишено без розгляду.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2014 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2015 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 05.04.2016 р. касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.11.2014 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.02.2015 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом касаційної інстанції зазначено, що судами попередніх інстанцій залишено поза увагою той факт, що Пенсійний фонд України, отримавши заяву позивача про призначення пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до відповідного територіального органу Пенсійного фонду.

Також поза увагою залишилося питання про залучення до участі у справі в якості відповідача відповідного управління Пенсійного фонду України та не з'ясовано чи набув позивач право на призначення пенсії відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», не перевірили чи подавались позивачем усі визначені нормативними актами документи.

Позивач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Оскільки позивач знаходиться за кордоном, просить розглядати справу без його участі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що до серпня 1991 року позивач проживав в місті Києві і працював на підприємствах України з січня 1968 року по лютий 1991 року. Наприкінці серпня 1991 року він виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю.

У зв'язку з прийняттям рішення Конституційним Судом України рішення від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 у справі № 1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст.51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" позивач 28 лютого 2013 року, він направив заяву до управління Пенсійного фонду України про призначення та виплати йому через будь-який уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду України пенсії за трудовим стажем у відповідності до рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за №25-рп/2009.

Згідно отриманої відповіді від 26.06.2014р. №7011/К-11, Департамент пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України повідомив, що рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 не поширюється на осіб, яким пенсія не призначалась. Крім того, Пенсійний фонд України зазначив про необхідність подання документів для призначення пенсії особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Позивач акцентує увагу суду на відсутність в Законі України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003р. №1058-IV заборони призначати пенсію особам, що проживають за межами України. Крім того, у відповідності до встановленого чинним пенсійним законодавством порядку Пенсійний фонд України, за результатами отримання заяви про поновлення виплати пенсії за кордон, повинен був або передати таку заяву до визначеного територіального органу Пенсійного фонду України або повідомити позивачу адреси інших державних органів чи осіб уповноважених на прийняття поданої заяви про призначення і виплати пенсії для розгляду по суті. Разом з тим, в порушення зазначених норм відповідач допустив бездіяльність відносно заяви позивача про поновлення виплати пенсії за кордон, що полягає у направлені на адресу заявника листа з нормативним обґрунтуванням неможливості поновлення виплати пенсії за кордон, замість вчинення визначених законодавством дій.

Згідно поданих письмових заперечень, відповідач проти позову заперечує та просить суд відмовити в його задоволенні, оскільки вважає, що повноваження щодо визначення конкретного управління Пенсійного фонду, яке повинно прийняти документи на призначення пенсії позивачу, у Пенсійного фонду відсутні. Окрім того, відповідач вважає, що у позивача відсутній зв'язок із Державою Україна, оскільки він переїхав на постійне місце проживання до держави Ізраїль 21.08.1991 р., будучи на той час громадянином СРСР.

У зв'язку із неявкою в судове засідання сторін, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши наявні у справі документи та матеріали, заслухавши пояснення присутніх представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 р. закінчив Київський інженерно-будівельний інститут за спеціальністю - інженер будівельник.

Позивач працював на підприємствах України з січня 1968 р. по лютий 1991 р., має загальний трудовий стаж 23 роки, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки.

До виїзду із України позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1.

В подальшому, 21.08.1991р. позивач виїхав на постійне місце проживання в Державу Ізраїль.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, на підставі рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009 р. та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 р. № 1058-VI, в зв'язку із відсутністю в Ізраїлі територіального органу Пенсійного фонду України, 28.02.2011 р. позивач звернувся до правління Пенсійного фонду України із заявою про призначення та виплату йому через будь-який уповноважений територіальний орган Пенсійного фонду України пенсії, набутої ним за трудовим стажем в Україні.

На підтвердження направлення вищевказаної заяви позивачем надано суду квитанцію від 16.06.2014 р. (а.с. 24).

За результатами розгляду звернення позивача, Департаментом пенсійного забезпечення Пенсійного фонду України надано відповідь від 26.06.2014 р. № 70011/К-11, відповідно до якої рішення про призначення пенсії може бути прийнято відповідним управлінням Фонду у районі, місті, районі у місті за місцем проживання (реєстрації) заявника в Україні за умови особистого звернення заявника або його уповноваженого представника та надання заяви встановленої форми, разом із документами, необхідними для призначення пенсії (про стаж, заробіток тощо).

Окрім того, відповідачем зазначено про те, що на розгляді Верховної Ради України знаходиться законопроект про ратифікацію Угоди між Україною та Державною Ізраїль про соціальне забезпечення, а тому питання призначення пенсій громадянам України, які постійно проживають у Державі Ізраїль буде вирішуватися у разі прийняття Верховною Радою України названого Закону за встановленим Угодою порядком.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду із позовом за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Предметом дослідження у даній справі є наявність правових підстав для зобов'язання Правління Пенсійного фонду України визначити уповноважене територіальне управління ПФУ (бажано за місцем проживання позивача перед виїздом з України) і дати йому вказівку: прийняти у позивача необхідні документи для призначення пенсії за віком; призначити та виплачувати позивачу в Ізраїль пенсію за віком з 28.02.2011 року (дата першого звернення позивача до ПФУ) у відповідності до Конституції України та діючими законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно із частиною 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N 1382-IV (надалі - Закон N 1382-IV) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожна особа має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року N 1058-IV (надалі - Закон N 1058-IV) у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, положення другого речення статті 51 визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N 25-рп/2009).

Відповідно до ст. 8 Закону N 1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

Право на отримання довічної пенсії та одноразової виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування мають застраховані особи і члени їхніх сімей та/або спадкоємці на умовах та в порядку, визначених цим Законом.

Особи, які не підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, але добровільно сплачували страхові внески в порядку та розмірах, встановлених законом, до солідарної системи та/або накопичувальної системи пенсійного страхування, мають право на умовах, визначених цим Законом, на отримання пенсії і соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду та/або отримання довічної пенсії чи одноразової виплати за рахунок коштів накопичувальної системи пенсійного страхування.

Іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, мають право на отримання пенсійних виплат і соціальних послуг із системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування нарівні з громадянами України на умовах та в порядку, передбачених цим Законом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Аналізуючи вищенаведені правові норми, суд виходить із того, що в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Зазначені конституційні положення викладені в розділі II Конституції України "Права, свободи та обов'язки людини і громадянина". Тим самим право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Виходячи із наведеного, слід дійти висновку, що позивач, незалежно від країни свого проживання має право на пенсійне забезпечення, гарантоване йому Конституцією України та заслужене попередньою працею.

Згідно ч. 1 ст. 44 Закону N 1058-IV заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно з наявної в матеріалах справи квитанції від 16.06.2014 р. позивач звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про призначення йому пенсії та її перерахування у відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України в Державу Ізраїль.

Між тим, відповідачем було відмовлено позивачу з тих підстав, що вказана заява повинна подаватися до територіального органу Пенсійного фонду України. Окрім того, перерахування пенсії за кордон не передбачено ані чинним законодавством, ані міжнародними договорами.

Проте, суд не може погодитися з такою позицією відповідача з огляду на наступне.

Пунктом 3.3 рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. визначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою як постійне місце проживання, оскільки наведене суперечить гарантованим Конституцією України засадам соціального захисту пенсіонерів.

Таким чином, з 07.10.2009 р. відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном.

Виходячи із наведеного, слід дійти висновку, що у Пенсійного фонду України не було підстав для відмови позивачу у призначенні пенсії за віком.

Разом з тим, суд враховує, що до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 44 Закону N 1058-IV, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду України або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно вимог частини 3 статті 7 Закону України «Про звернення громадян» від 2 жовтня 1996 року393/96-ВР (надалі - Закон N 393/96-ВР), якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення.

Таким чином, Пенсійний фонд України, отримавши заяву позивача про призначення пенсії, зобов'язаний був направити її за належністю до відповідного територіального органу Пенсійного фонду.

Натомість Правлінням Пенсійного фонду України було допущено протиправну бездіяльність, оскільки подана позивачем заява не була направлена до розгляду у відповідний територіальний орган Пенсійного фонду України.

Окремо, суд вважає за необхідне зазначити, що таким територіальним органом слід вважати орган за місцем останньої реєстрації позивача на території України та зняття його з обліку.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного слід дійти висновку, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу орган ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Вказана позиція узгоджується із позицією Вищого адміністративного суду України, викладеній в постановах від 13.03.2014 р. справа № К/800/21234/13, від 02.06.2015 р. справа № К/800/18872/15, постанові колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 19.05.2015 р. справа № 21-168а15 (рішення № 44749465).

Водночас, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що у позивача відсутній правовий зв'язок із Державою Україна, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про правонаступництво України» всі громадяни Союзу РСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України, є громадянами України, тоді як позивач виїхав на постійне місце проживання до Держави Ізраїль 21.08.1991 р., будучи громадянином СРСР, оскільки набуття Україною статусу незалежної держави не може бути перешкодою для отримання законно набутої пенсіонером пенсії.

При цьому, суд враховує, що відповідачем не заперечується той факт, що позивач працював на підприємствах України, які сплачували до Пенсійного фонду України відповідні страхові внески, а загальний стаж роботи позивача становить 23 роки, що не може бути проігноровано. Окрім того, відповідачем не спростовано той факт, що позивач до виїзду із України проживав за адресою: АДРЕСА_2, тобто на території України.

За приписами частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для зобов'язання Пенсійного фонду України направити до територіального управління Пенсійного фонду України за місцем останньої реєстрації позивача його заяву для розгляду питання щодо призначення пенсії за віком за межами території України.

Водночас, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивача в частині призначити та виплачувати позивачу в Ізраїль пенсію за віком з 28.02.2011 року (дата першого звернення позивача до ПФУ) у відповідності до Конституції України та діючими законами України, з огляду на наступне.

Пунктом 1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою Пенсійного фонду України № 22-1 від 25 листопада 2005 року (далі - Порядок), передбачено, що заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Згідно пункту 7 Порядку до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: а) довідка податкової адміністрації про присвоєння ідентифікаційного номера заявнику або документ, що засвідчує відсутність у заявника ідентифікаційного номера для осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття ідентифікаційного номера, офіційно повідомили про це відповідні державні органи та мають відмітку у паспорті, береться копія сторінки паспорта з відміткою про те, що особа має право здійснювати будь-які платежі без ідентифікаційного номера; б) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу); в) довідка про заробітну плату особи (додаток 1) за період страхового стажу до 1 липня 2000 року, а починаючи з 1 липня 2000 року індивідуальні відомості про застраховану особу надаються відділом персоніфікованого обліку за формою згідно із додатком 2, додатком 3(д) клопотання (направлення) про достроковий вихід на пенсію (для призначення пенсії відповідно до статті 26 Закону України "Про зайнятість населення".

Відповідно до п. 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

З урахуванням того, що доказів того, що позивач звернувся до Пенсійного фонду України із наданням вищенаведених документів, суду не надано, підстави набуття позивачем права на призначення пенсії за межами України відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" підлягають перевірці відповідним територіальним органом Пенсійного фонду України з наданням позивачем документів наведених у п. 7 Порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України) суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (ч. 2).

Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ч. 3).

Згідно з вимогами ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Також згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем частково доведено обставини в обґрунтування заявлених позовних вимог з огляду на що останні підлягають частковому задоволенню.

Згідно до ст. 94 КАС України судові витрати підлягають відшкодуванню пропорційно до задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищенаведене в сукупності та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 КАС України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Зобов'язати Пенсійний фонд України направити до територіального управління Пенсійного фонду України за місцем останньої реєстрації заяву ОСОБА_1 для вирішення питання щодо призначення пенсії за віком за межами території України.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Судові витрати в сумі 36,54 грн. присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок асигнувань Пенсійного фонду України.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді: В.А. Кузьменко

А.Б.Федорчук