Справа № 806/871/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м.Житомир справа № 806/871/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участі: позивача,

представника відповідачів ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, Державної судової адміністрації України про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом, у якому просила визнати неправомірними дії відповідачів щодо не нарахування та невиплати їй вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою; зобов'язати Державну судову адміністрацію України перерахувати кошти, а Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадовою, тобто за посадовою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області в сумі 217500 грн. У обґрунтування заявлених позовних вимог ОСОБА_2 указувала, що постановою Верховної Ради України № 1515-V-111 від 08.09.2016 її звільнено з посади судді у відставку на підставі поданої нею заяви про відставку, а наказом № 114-к від 16.09.2016 її звільнено з посади судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області з 15.09.2016. Вважає, що набула права на виплату вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 10 місячних заробітних плат, згідно зі Законом України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції 2010 року, на підставі прямих норм ОСОБА_3 України, проте відповідачі протиправно відмовляють їй у виплаті такої вихідної допомоги. Також указувала, що виключення статті 136 із Закону України № 2453 "Про судоустрій і статус суддів" Законом України № 1166 "Про запобігання фінансової катастрофи иа створення передумов для економічного зростання в Україні" поставило в нерівні умови суддів, які звільнилися у відставку в період з 01 квітня 2014 року по 30 вересня 2016 року, порівняно з іншими, які використали право на відставку до набрання чинності Законом № 1166 або після вступу в дію Закону № 1402 від 02.06.2016 "Про судоустрій і статус суддів". Позбавивши окремих суддів права на отримання вихідної допомоги при вході у відставку державою порушено принцип верховенства права, рівності всіх перед законом, соціальної справедливості.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві.

Представник відповідачів у судовому засіданні позов не визнала, проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, посилаючись на мотиви письмових заперечень на позовну заяву.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з таких підстав.

Установлено, що наказом Управління юстиції Житомирської області від 05.05.1995 № 155 на підставі рішення сесії Житомирської обласної ради народних депутатів від 25.04.1995, у зв'язку з обранням суддею, позивача призначено на посаду судді Бердичівського міського суду з 03 травня 1995 року.

Постановою Верховної Ради України №1499-III від 02 березня 2000 року ОСОБА_2 обрана суддею безстроково.

Указом Президента України від 23.03.2004 № 358/2004 суддю Бердичівського міського суду Житомирської області Потапову Тетяну Миколаївну переведено на роботу на посаду суддів новоутвореного місцевого загального суду, а саме до Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області. До штату Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області на посаду судді позивач зарахована на підставі наказу № 67.

08 вересня 2016 року, відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 ОСОБА_3 України, Верховна Рада України постановила постанову № 1515-VІІІ, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, звільнено з посади судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області Потапову Тетяну Миколаївну.

Наказом Заступника голови Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2016 року № 114-К позивача звільнено із займаної посади судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області у зв'язку з відставкою з 15 вересня 2016 року, згідно статті 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

У судовому засіданні з'ясовано, що 02 грудня 2016 року позивач звернулася до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області із заявою про нарахування і виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, оскільки при звільненні з нею проведений розрахунок не у повному обсязі, а саме не виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат, згідно зі ст. 136 Закону України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 № 2453-VI.

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області листом від 30.01.2017 № 209/17-вих повідомило ОСОБА_2 про те, що вихідна допомога в розмірі 10 місячних заробітних плат в сумі 217500,00 грн не нараховувалась та не виплачувалась, відповідно до Закону України "По судоустрій і статус суддів", який діяв на момент її звільнення.

Не погодившись із такими діями відповідача, ОСОБА_2 звернулася до суду з даним позовом.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відносини, пов'язані з організацією та діяльністю судів, порядком призначення та звільнення судді з посади, визначенням статусу та забезпечення суддів, врегульовані ОСОБА_3 України та Законом України "Про судоустрій та статус суддів".

У відповідності до статті 111 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 07.07.10 № 2453-VI (надалі - Закон № 2453-VI), суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 ОСОБА_3 України, за поданням Вищої ради юстиції.

Згідно зі п. 9 ч. 5 ст. 126 ОСОБА_3 України (у редакції, чинній на момент звільнення позивача), суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Частиною першою статті 120 Закону № 2453-VI визначено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (ч. 3 ст. 120 Закону № 2453-VI).

Відповідно до ст. 122 Закону № 2453-VI, порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, визначається цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

Статтею 136 Закону № 2453-VI (у редакціях з 30.07.10 до 01.04.14) було врегульовано умови виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Так, частиною 1 цієї статті передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII статтю 136 Закону № 2453-VI виключено.

У період з 29 березня 2015 року до 30 вересня 2016 року Закон України "Про судоустрій і статус суддів" діяв у редакції, викладеній Законом України "Про забезпечення права на справедливий суд" від 12.02.2015 № 192-VIII, який набрав чинності 29 березня 2015 року, з подальшими змінами та доповненнями. Втім, редакції Закону № 2453-VI у цей період не передбачали виплату вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

2 червня 2016 року прийнято Закон України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII, який набрав чинності з 30 вересня 2016 року.

За змістом частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" N 1402-VIII від 02.06.16 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Отже, право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою відновлено з набуттям чинності нового Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402- VIIІ, тобто з 30 вересня 2016 р..

У рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/201З Конституційний Суд України дійшов висновку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

При цьому суд ураховує, що Конституційний Суд України у рішенні від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 вказав, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 ОСОБА_3 України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Аналогічного висновку дійшов Вищий адміністративний суд України в ухвалах від 21, 25 квітня та 10 травня 2017 року в справах № 806/206/17, №П/811/1603/16 та № №П/811/1604/16 відповідно.

Звільнення позивача з займаної посади здійснено постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 під час чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів", у редакції від 01.04.2014, норми якого не передбачали виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат, за останньою посадою, тому суд приходить до висновку, що у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Водночас суд звертає увагу на те, що на день винесення судового рішення у даній справі відсутнє рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII у частині виключення ст. 136 Закону №2453VI.

З огляду на викладене, суд вважає, що Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, вирішуючи питання про виплату позивачу спірної грошової допомоги, правильно виходило з вимог законодавства, чинного на момент відставки ОСОБА_2 і звільнення її з посади судді, яким не було передбачено право судді на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України щодо визначення принципу правової визначеності, а також рішення Європейського суду з прав людини від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" та від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови", то суд відмічає слідуюче.

Статтею 8 Основного Закону України проголошено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

У мотивувальній частині рішення від 29.06.2010 № 17-рп/2010 Конституційним Судом України зазначено, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.

За змістом пункту 61 рішення Європейського суду з прав людини від 28.11.1999 "Справа "Брумареску проти Румунії", одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву.

У рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови" Європейський суд з прав людини зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, (тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку) (пункт 109).

Також Європейський суд з прав людини (рішення від 25.11.1999 "Справа "Гешмен і Герруп проти Сполученого Королівства" (Case of Hashman and Harrup v. The United Kingdom)) нагадав, що однією з вимог, яка випливає із словосполучення "встановлений законом", є передбачуваність. Норму не можна вважати "законом", якщо вона не сформульована з достатньою чіткістю, що дає особі можливість керуватися цією нормою у своїх діях. З іншого боку, хоча певність у законі надзвичайно бажана, забезпечення її може призвести до надмірної ригідності, тим часом як закон ніколи не повинен відставати від обставин, що змінюються. Ступінь чіткості, яку мають забезпечувати формулювання національних законів - і яка в жодному випадку не може охопити всі непередбачувані обставини, - значною мірою залежить від змісту даного документа, сфери, на яку поширюється даний закон, а також від кількості та статусу тих, кому він адресований.

Аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в даній адміністративній справі, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, дають підстави для висновку, що положення національного законодавства України, чинного як на час подання позивачем заяви про відставку, так і на час прийняття парламентом постанови про звільнення позивача з посади судді, не передбачали виплати вихідної допомоги, а відтак є передбачуваними і не могли викликати "правомірних (законних) очікувань" щодо такої виплати.

За наведених обставин, а також за відсутності передбаченого законом на час звільнення позивача права на отримання вихідної допомоги, суд констатує відсутність порушення принципу юридичної визначеності в спірних правовідносинах відносно позивача.

Згідно зі частиною 2 статті 19 ОСОБА_3 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

У відповідності до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час судового розгляду справи доводи позивача стосовно наявності у відповідачів обов'язку щодо нарахування та виплати їй вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та вчинення ними будь - яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу її прав свого підтвердження не знайшли.

Беручи до уваги все викладене, суд дійшов переконання про відсутність з боку відповідачів протиправних дій щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_2 вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та, відповідно, відсутність підстав для зобов'язання Державну судову адміністрацію України перерахувати кошти, а Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області нарахувати та виплатити їй вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадовою, тобто за посадовою судді Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області в сумі 217500 грн.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 безпідставними, відтак позов задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 23 травня 2017 р.