Справа № 520/9721/16-а
Суддя: Потапчук В.О.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 520/9721/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Бескровний Я.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі:

головуючого Потапчука В.О.

суддів Семенюка Г.В.

ОСОБА_1

при секретарі Алексєєвій Н.М.

за участю: представника позивача

ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 адміністративну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_3 та Управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси на постанову Київського районного суду м.Одеси від 28 вересня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси про зобовязання поновити виплату пенсії за віком,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернулася з даним позовом через представника , який вмотивований тим, що у 1989р. позивач, яка є громадянин України та мешкала в Київському районі м. Одеси, вийшла на пенсію за віком і отримувала її до 1985р., у якому виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання, після чого виплата їй пенсії припинилася. Посилаючись на Рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року № 25-рн/2009, просила суд зобовязати відповідача поновити їй виплату пенсії на підставі документів, що знаходяться в матеріалах пенсійної справи з проведенням індексації та компенсації втрати доходів.

Постановою Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2016 року адміністративний позов задоволено частково.

Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Одеси здійснити поновлення,з проведенням індексації, пенсії за віком позивачці починаючи з 05.02.2016 року, на підставі документів, що знаходяться у пенсійній справі останньої.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що постанова винесена з порушенням норм матеріального права у звязку з чим апелянт пенсійний орган, просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог позивача.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції позивачем подано апеляційну скаргу у якій зазначено, що постанова винесена з порушенням норм матеріального права у звязку з чим апелянт, просить скасувати постанову та ухвалити нову, якою задовольнити повністю позовні вимоги позивача.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи колегія суддів вбачає, що ОСОБА_4 є громадянкою України, що підтверджено у суді першої інстанції закордонним паспортом серії РО399666 виданим 29.12.2016 року, а під час розгляду справи судом апеляційної інстанції представником позивача надано новий закордонний паспорт серії PU131233, виданий 16 лютого 2017 року да діє до 16 лютого 2027 року.

З 1989 році позивачці призначено пенсію за віком.

Позивач ОСОБА_3 виїхала до постійного місця проживання до Держави Ізраїль 23 травня 1995 року.

Починаючи з 1995 року пенсія ОСОБА_3 пенсійним органом не виплачується.

Відповідно до п. 1.5 Порядку 22-1 - заява про поновлення пенсії подається за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Функції з призначення і виплати пенсій повністю передані органам Пенсійного фонду України від органів праці та соціального захисту з 1 січня 2002 р. з прийняттям Закону України від 17.01.2002 № 2981III «Про внесення змін до деяких законів України». Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.04.2002 № 497 «Про забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій органами Пенсійного фонду» - органи Пенсійного фонду здійснюють виплати пенсій згідно із Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - «Закон про пенсії»).

На підставі того, що ОСОБА_3 перебувала на обліку як одержувач пенсії в органі соціального забезпечення Київського району м. Одеси, і того, що відповідно до вищеназваних нормативних актів всі функції пенсійного забезпечення і пенсійні справи були передані від органів соціального захисту відповідного району до органів пенсійного забезпечення (детальніше див. п. 15 нижче) - ОСОБА_3, через свої представників по довіреності звернулася з заявою про поновлення пенсії саме до Відповідача.

05.02.2016 року представник Позивачки, діючи на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності від ОСОБА_3, звернувся особисто безпосередньо до Відповідача із особистою заявою ОСОБА_3 про поновлення виплати пенсії, нотаріально посвідченою та апостильованою, разом з оригіналами усіх необхідних документів для огляду та засвідчення копій, що підтверджується штампом Відповідача на супровідному листі з яким подавалися особиста заява Позивачки.

Листом №24/Д-01 від 08.02.2016р.відповідач затребував ще раз надати оригінали документів, які вже надавалися з попереднім зверненням. При цьому Відповідач запевнив, що як тільки дані документи будуть ще раз пред'явлені до УПФУ - «виплата пенсії буде поновлена у найкоротший термін».

22.04.2016 року повторно, на виконання листа Відповідача, представник Позивачки, знову звернувся особисто безпосередньо до Відповідача із оригіналами усіх необхідних документів для огляду та засвідчення копій, що підтверджується розпискою про отримання даних документів.

29.04.2016 року пенсійним органом винесено рішення № 2313 про відмову у призначенні пенсії.

При вирішенні питання суд першої інстанції дійшов висновку щодо правомірності заявлених вимог ОСОБА_3 та необхідності їх часткового задоволення.

Колегія суддів вважає правильним такий висновок суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед відїздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України.

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може повязуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобовязана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обовязковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобовязані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Сторони не надали суду доказів щодо припинення позивача громадянства України.

Отже, посилання відповідача на відсутність у позивача паспорта громадянина України та проживання позивача за кордоном як на підставу для відмови у поновленні виплати пенсії є безпідставними.

Щодо строків поновлення виплат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки жодним нормативно - правовим актом України не передбачений обов'язок або право Пенсійного фонду автоматично здійснювати відновлення пенсії без відповідного волевиявлення пенсіонера, то позовна вимога стосовно поновлення виплати пенсії позивачу по справі з 7.10.2009р є такою, що не підлягає задоволенню.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся із заявою про поновлення виплати пенсії 5 лютого 2016 року, з огляду на що саме з цієї дати підлягає поновленню виплата пенсії позивачу.

Щодо позовних вимог про зобовязання відповідача виплатити компенсацію втрати частини доходів, колегія суддів вважає, що виплата компенсації у звязку з припиненням виплат пенсії, а не порушенням строків таких виплат, з даних правовідносин діючим законодавство не передбачена.

Згідно ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови суд першої інстанції дійшов вірних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційних скарг, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів ,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 Ріти Михайліни залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси залишити без задоволення..

Постанову Київського районного суду м. Одеси від 28 вересня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в Київському районі м.Одеси про зобовязання поновити виплату пенсії за віком,- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі

Повний текст виготовлено 19 травня 2017 року.

Суддя доповідач: Потапчук В.О.

Суддя: Шеметенко Л.П.

Суддя: Семенюк Г.В.