Справа № 813/393/17
Суддя: Клюба Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4161/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Клюби В. В.

суддів: Іщук Л. П., Онишкевича Т. В.

з участю: секретаря судового засідання Сердюк О. Ю.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Рибака Н. Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року у справі №813/393/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного інспектора Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці Державної фіскальної служби Флейшера Михайла Васильовича, Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державного інспектора Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці Державної фіскальної служби Флейшера Михайла Васильовича та Львівської митниці Державної фіскальної служби, у якому просив: визнати незаконним та скасувати рішення державного інспектора Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці ДФС Флейшера М. В. від 10 вересня 2016 року №209100002/2016/00150 про відмову в прийнятті митної декларації, митному оформленні пропуску його транспортного засобу марки Renault, реєстраційний номер НОМЕР_1, який ввозився ним; зобов'язати Львівську митницю ДФС України здійснити пропуск на митну територію України в режимі тимчасового ввезення належного йому транспортного засобу марки Renault, реєстраційний номер НОМЕР_1, звільнивши його (позивача) від оподаткування митними платежами і без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності.

Позовні вимоги мотивував тим, що рішення державного інспектора Флейшера М. В. про відмову у прийнятті митної декларації, митному оформленні транспортного засобу є протиправним, так як відповідно до ст. 1 Митного кодексу України законодавство України з питань державної митної справи складається, окрім іншого, з міжнародних договорів України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором України встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені Митним кодексом України, застосовуються правила міжнародного договору. В даному випадку застосуванню підлягала Конвенція про тимчасове ввезення згідно Закону України «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення» від 24 березня 2004 року. Проте, йому було відмовлено з підстав, передбачених ст. 380 Митного кодексу України. При цьому, не було враховано що транспортний засіб, який ввозився ним для власного використання, зареєстрований на території Республіки Польща, яка не є територією тимчасового ввезення на його прізвище, а також він зареєстрований для проживання на території Польщі, що відповідає положенням вищезгаданої Конвенції.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державного інспектора Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці Державної фіскальної служби Флейшера Михайла Васильовича та Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням суду першої інстанції, позивач оскаржив його до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Посилаючись у поданій апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, позивач посилається на те, що суд першої інстанції безпідставно не врахував його доводів, які він обґрунтовував посиланням на Конвенцію про тимчасове ввезення і до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення» від 24 березня 2004 року після її ратифікації, а 22 вересня 2004 року зазначена Конвенція набула чинності. Стаття 380 Митного кодексу України, на яку послався суд першої інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, має явно дискримінаційний характер, оскільки на момент підписання Конвенції та її Додатків громадяни усіх учасників підписання цього міжнародного договору мали рівні права і рівні можливості розвитку міжнародної торгівлі та інших форм міжнародних обмінів. Позивач, обґрунтовуючи доводи апеляції, посилається також на Протокол №12 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яку Україна підписала та ратифікувала 11 вересня 1997 року і згідно ст. 1 якого здійснення будь - якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь - якою ознакою. Крім цього, позивач зазначає, що головуючий - суддя у даній справі підлягав відводу відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 27 Кодексу адміністративного судочинства України і підстави для відводу були очевидними.

В судовому засіданні позивача підтримав доводи поданої апеляційної скарги і просить задовольнити в повному обсязі. При цьому, позивач зазначив, що суд першої інстанції прийняв оскаржуване рішення з порушенням і недотриманням положень Конвенції про тимчасове ввезення.

Представник відповідача, Львіської митниці ДФС, вважає, що суд першої інстанції при прийнятті судового рішення правильно застосував норми матеріального права та дотримався норм процесуального права. Тому вважає доводи апеляційної скарги позивача безпідставними.

Відповідач, Державний інспектор Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці Державної фіскальної служби Флейшера Михайла Васильовича, Львівської митниці Державної фіскальної служби, в судове засідання не прибув, хоча повідомлявся належним чином та у встановлений законом спосіб про дату, час та місце апеляційного розгляду справи. При цьому, відповідач не повідомив про причини неявки та не клопотав про відкладення розгляду справи. У зв'язку з цим справу у відповідності до ст. 196 ч. 4 Кодексу адміністративного судочинства України розглянуто за відсутності відповідача.

Вислухавши доповідь судді - доповідача, доводи в судовому засіданні позивача та представника відповідача, дослідивши наявні в справі матеріали та докази, перевіривши доводи апеляційної скарги у їх сукупності, правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Постановляючи оскаржуване судове рішення та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є громадянином України і проживає на території України, транспортний засіб, що ввозиться позивачем, зареєстрований у Республіці Польща на його ім'я, а тому при ввезенні автомобіля позивач не може користуватися пільгами, так як країна постійного проживання відмінна від країни реєстрації транспортного засобу. Додатком С до Конвенції про тимчасове ввезення встановлено, що транспортні засоби приватного використання можуть використовуватися третіми особами, які мають належний дозвіл користувача на тимчасове ввезення. Кожна договірна сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема, якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення. Проте, законодавець не використав свого права та не дозволяв використання права на тимчасове ввезення особою, яка постійно проживає на території України. Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що на спірні правовідносини не поширюються норми Конвенції щодо пільг і у даному випадку підлягають застосуванню ст. 380 Митного кодексу України.

Тому суд вважав, що позивач, крім подання декларації та відповідного письмового зобов'язання, повинен також сплатити ввізне мито за повними ставками Митного тарифу України, акцизний податок і податок на додану вартість за ставками, встановленими податковим кодексом України.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 10 вересня 2016 року позивач в'їхав у зону митного контролю Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці в напрямку території України з Республіки Польща автомобілем марки Renault, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, який було пред'явлено до митного оформлення в режимі тимчасового ввезення. Посадова особа Державної фіскальної служби України, відповідач по справі державний інспектор митного поста Флейшер М. В. за результатами перевірки митної декларації 10 вересня 2016 року видав Картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення за №209100002/2016/00150, якою відмовив позивачу у пропуску через митний кордон України транспортного засобу. При цьому, відповідачем були зазначені причини прийняття такого рішення, а саме: транспортний засіб не підлягає пропуску через державний кордон України з метою тимчасового ввезення відповідно до п. 60 ст. 4, ст. 380 п. 3 Митного кодексу України, оскільки не виконані вимоги - Тимчасове ввезення громадянами - резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 9704 (загальною масою до 3,5 тонн), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотнє вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

При цьому позивач у митній декларації зазначив Республіку Польщу, як місце свого проживання. Також позивач вправі тимчасового перебувати на території Республіки Польща із 12 серпня 2016 року по 03 серпня 2017 року, що було встановлено судами.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам особи, яка подала апеляційну скаргу, колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 103, 105 Митного кодексу України тимчасове ввезення - це митний режим, відповідно до якого іноземні товари, транспортні засоби комерційного призначення ввозяться для конкретних цілей на митну територію України з умовним повним або частковим звільненням від оподаткування митними платежами та без застосування заходів нетарифного регулювання зовнішньоекономічної діяльності і підлягають реекспорту до завершення встановленого строку без будь - яких змін, за винятком звичайного зносу в результаті їх використання. У митний режим тимчасового ввезення з умовним повним звільненням від оподаткування митними платежами поміщуються виключно товари, транспортні засоби комерційного призначення, зазначені у статті 189 цього Кодексу та в Додатках B.1 - B.9, C, D до Конвенції про тимчасове ввезення, на умовах, визначених цими Додатками, до якого Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції про тимчасове ввезення», а також до Додатків A, B.1 - B.9, C, D та E до неї, прийнятих 26 червня 1990 року у м. Стамбулі.

Згідно п. (а) ст. 2 Додатка С до Конвенції, користуються правом на тимчасове ввезення відповідно до статті 2 цієї Конвенції транспортні засоби комерційного чи приватного використання.

Пунктом (b) ст. 5 Додатка С до Конвенції передбачено, що для того, щоб можна було скористатись правами на пільги, що надаються цим Додатком, транспортні засоби приватного використання повинні бути зареєстрованими на території, яка не є територією тимчасового ввезення, на ім'я особи, яка зареєстрована або постійно проживає за межами території тимчасового ввезення, і ввозитись та використовуватись особами, які постійно проживають на такій території.

Крім цього, відповідно до ч. 3 ст. 380 Митного кодексу України тимчасове ввезення громадянами - резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів. Тобто, при ввезенні транспортного засобу, особа повинна надати письмове зобов'язання про його зворотне виведення, митну декларацію та сплатити митні платежі, які підлягали б сплаті при імпорті такого транспортного засобу.

У відповідності до ст. 377 Митного кодексу України, товари за товарними позиціями 8701 - 8707, 8711, 8716 згідно з УКТ ЗЕД, які підлягають державній реєстрації, при ввезенні громадянами на митну територію України або надходженні на митну територію України на адресу громадян у несупроводжуваному багажі або вантажних відправленнях для вільного обігу, незалежно від їх вартості, підлягають оподаткуванню ввізним митом за повними ставками Митного тарифу України, акцизним податком і податком на додану вартість за ставками, встановленими Податковим кодексом України.

Тому, колегія суддів апеляційного суду вважає правильним висновок суду першої інстанції, що позивач є особою, яка, відповідно до вимог Додатка С до Конвенції, не може користуватися відповідними пільгами при ввезенні та використанні транспортного засобу, оскільки країна постійного проживання позивача відмінна від країни реєстрації такого транспортного засобу, так як позивач є громадянином України та проживає на території України, а транспортний засіб, що ввозиться позивачем, зареєстрований в Республіці Польща на його ім'я.

При цьому, суд першої інстанції послався і на п. (b) ст. 7 Додатка С до Конвенції, виходячи з положень якого транспортні засоби приватного використання можуть використовуватись третіми особами, які мають належний дозвіл користувача права на тимчасове ввезення. Кожна Договірна Сторона може дозволити таке використання особою, яка постійно проживає на її території, зокрема якщо вона використовує його від імені і згідно з інструкціями користувача права на тимчасове ввезення.

Так як законодавством України не визначено права на тимчасове ввезення особою, яка постійно проживає на території України транспортного засобу, колегія суддів апеляційного суду вважає законним і обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо законодавчого врегулювання даного питання.

Оскільки у даному випадку підлягала застосуванню ст. 380 Митного кодексу України, позивач, крім подання декларації та відповідного письмового зобов'язання, позивач мав сплатити також ввізне мито за повними ставками Митного тарифу України, акцизний податок і податок на додану вартість за ставками, встановленими Податковим кодексом України.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини справи та докази, надані сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, положення вищевказаних нормативних актів, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що представлені і досліджені в судовому засіданні докази підтверджують правильність і обґрунтованість судового рішення.

Доводи апеляційної скарги та обставини, на які посилається позивач на обґрунтування своїх доводів не узгоджуються з положеннями та вимогами зазначених у рішенні нормативно - правових актів.

З урахуванням наведеного, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до законних і обґрунтованих висновків про відповідність прийнятого відповідачем рішення викладеним у ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципам та вимогам, дотримання яких є обов'язковим при прийнятті суб'єктом владних повноважень рішень, а також щодо правомірності рішення і дій відповідачів.

В поданій апеляційній скарзі позивач, як на підставу скасування оскаржуваного судового рішення, зазначає ухвалення постанови під головуванням судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів в упередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою (ст. 202 ч. 1 п. 4 Кодексу адміністративного судочинства України). При цьому, позивач посилається на ухвалення Львівським окружним адміністративним судом 02 серпня 2013 року під головуванням судді Братичак У. В. судового рішення про відмову в перегляді рішення Галицького районного суду м. Львова від 17 травня 1999 року у зв'язку з нововиявленими обставинами. Проте, апеляційний суд не вважає викладені позивачем факти обставинами, які у відповідності до ст. 27 Кодексу адміністративного судочинства України були підставами для відводу судді - головуючого у даній справі.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права з отриманням процесуальних норм, та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог.

Згідно ст.200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із змісту вищезазначених статей Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, чи про неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи. Тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування і відповідно - до задоволення апеляційної скарги апеляційний суд не вбачає.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 159, 195, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, - УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2017 року у справі №813/393/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державного інспектора Митного поста «Рава - Руська» Львівської митниці Державної фіскальної служби Флейшера Михайла Васильовича, Львівської митниці Державної фіскальної служби про визнання незаконним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, а у випадку складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 ч. 3 Кодексу адміністративного судочинства України - у цей же строк з дня складення ухвали суду в повному обсязі безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Клюба
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич

Повний текст ухвали складено 25 травня 2017 року.