Справа № 129/121/17
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 129/121/17

Головуючий у 1-й інстанції: Бондар О.В.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

25 травня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Гонтарука В. М. Граб Л.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області на постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на помилкове застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.

22 травня 2017 року до суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх.№ 8196/17) від позивача.

Сторони в судове засідання не з'явились. Про дату, місце та час судового розгляду повідомлені завчасно та належним чином.

За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов'язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Згідно з ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, постанову суду скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є учасником бойових дій, має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1, яке видано 14 серпня 2015 року.

Зі змісту листа управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області від 07.11.2016 № 07-11/3135 вбачається, що позивачу було виплачено щорічну разову грошову допомогу до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 920 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016.

Вважаючи, що відповідачем неправомірно виплачено щорічну разову грошову допомогу до 05 травня як учаснику бойових дій у розмірі 920 грн, замість встановленого ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" розміру виплати - п'ять мінімальних пенсій за віком, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що для визначення розміру разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2016 році слід застосовувати норми Закону № 3551-XII, а не постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016.

Проте колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ч. 1 ст. 46 Конституції України встановлено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (далі - Закон № 3551-XII), щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, з урахуванням рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Водночас, Законом України від 28.12.2014 № 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" (далі - Закон № 79-VIII), який набув чинності 01.01.2015, розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким передбачено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Із набуттям чинності Закону № 79-VIII, Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленого ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань" (далі - Постанова № 141) у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань", здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), учасникам бойових дій у розмірі 920 грн.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин діяли два нормативно-правові акти, які мають однакову юридичну силу, проте по-різному встановлювали розмір щорічної допомоги до 5 травня учасникам бойових дій.

Судова колегія звертає увагу, що Конституційний Суд України в п. 3 мотивувальної частини рішення № 4-зп від 03 жовтня 1997 року у справі набуття чинності Конституцією України зазначив про те, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше.

За змістом ч. 3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на всій території України.

Отже, за наявності декількох законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, під час вирішення спорів у цих відносинах суд повинен застосовувати положення закону з урахуванням дії закону в часі за принципом пріоритету тієї норми, яка прийнята пізніше.

Зважаючи на те, що Закон № 79-VIII прийнятий пізніше Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", то в даному випадку підлягають застосуванню норми Закону № 79-VIII.

В той же час, посилаючись в оскаржуваному рішенні на правову позицію Верховного Суду України (постанова від 10.02.2016 справа № 537/5837/14-а), суд першої інстанції не звернув уваги на те, що спірні правовідносини у вказаній справі виникли у квітні 2014, коли розмір виплати разової грошової допомоги учасникам бойових дій у 2014 році були врегульовані Законом № 3551-XII, ч. 5 ст. 12 якого передбачала виплату цієї допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Застосування до зазначених правовідносин положень Постанови Кабінету Міністрів України № 102, яка встановлювала, що у 2014 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом № 3551-XII, учасникам бойових дій здійснюється у розмірі 795 грн, є помилковим. Тобто на час розгляду справи Верховним Судом України на законодавчому рівні не було закріплено повноважень Кабінету Міністрів України встановлювати розмір спірної виплати.

Проте в контексті розгляду даної справи, з 01.01.2015 набув чинності Закон № 79-VIII, відповідно до якого Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 12 Закону № 3551-XII.

Таким чином, застосування судом першої інстанції правової позиції Верховного Суду України (постанова від 10.02.2016 справа № 537/5837/14-а) є помилковими, оскільки висновки Верховного Суду України ґрунтуються на інших нормах матеріального права ніж ті, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Також колегія суддів звертає увагу на те, що згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі про Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державі, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Невід'ємною складовою здійснення правового регулювання відносин у сфері соціального забезпечення є визначення правового механізму та державних органів, на які покладається обов'язок виконання соціальної політики держави. Одним із таких органів є Кабінет Міністрів України, який згідно з п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" забезпечує проведення державної соціальної політики, соціальний захист громадян та вживає заходів щодо підвищення реальних доходів населення.

За вказаних вище обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач довів правомірність своїх дій щодо обрахунку та виплати одноразової грошової допомоги до 5 травня відповідно до Закону № 79-VIII та Постанови № 141, з огляду на те, що дані нормативні акти неконституційними не визнавалися.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідачем правомірно виплачено позивачу в 2016 році допомогу до 5 травня в розмірі 920 грн, як визначено Постановою № 141.

Аналогічна позиція міститься в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 19 лютого 2016 у справі № К/800/4176/16 (№ 753/13867/15-а).

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що відповідачем надано суду достатньо належних доказів, які свідчать про необґрунтованість заявлених позовних вимог, а доводи апеляційної скарги являються обґрунтованими та законними.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов, не в повній мірі належно надав оцінку усім вказаним обставинам та зібраним по справі доказам, в деяких випадках помилково застосував норми матеріального та процесуального права, у зв'язку із чим, ухвалив рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Згідно з п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Зважаючи на викладені обставини справи, колегія суддів прийшла до переконання, що судом першої інстанції ухвалено рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області задовольнити повністю.

Постанову Гайсинського районного суду Вінницької області від 15 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до управління соціальної та молодіжної політики Гайсинської районної державної адміністрації Вінницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі протягом трьох днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Гонтарук В. М. Граб Л.С.