Справа № 495/367/17
Суддя: Мишко В. В.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 495/367/17
ПОСТАНоВА
ІМЕНЕМ УКрАЇНи

18 травня 2017 року м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області у складі:
головуючого судді: Мишко В.В.

при секретарі судового засідання: Левченко А.В.
за участю представників сторін:
від позивача: Арканджелі Д. (паспорт типу РА № ІН121871 виданий 22.07.2016 року)

Піковська Л.М. (довіреність № 1947 видана 13.09.2016 року )

від відповідача: Власенко А.Р. (довіреність № 29/1005 видана 11.04.2017 року)

від третіх осіб:
- від ОСОБА_1 Кузменко М.Б. (ордер серії ОД № 116835 від 04.03.2017 року)

- від ООП Бабич Т.В. (довіреність № 29/82 видана 10.01.2017 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу № 495/367/17

за адміністративним позовом ОСОБА_2

до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області в особі органу реєстрації місця проживання

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, як органу опіки та піклування

про визнання дій протиправними

В С Т А Н О В И В :
23.01.2017 року ОСОБА_2 (далі по тексту позивач) звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області з адміністративним позовом до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області в особі органу реєстрації місця проживання (далі по тексту відповідач) за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 (далі по тексту третя особа-1) про визнання дій протиправними (а.с.1-2).

Так, позивач просить суд визнати протиправними дії відповідача щодо скасування запису про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , без згоди батька ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 11.02.2012 року був укладений шлюб, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_4 . Подружжя та їх син були зареєстровані у житловому будинку по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 . Між тим, без згоди позивача, третя особа змінила реєстрацію місця проживання їх дитини на: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності матері ОСОБА_1 ОСОБА_5 . Такі обставини надають можливість ОСОБА_1 чинити ОСОБА_3 перешкоди у спілкуванні з дитиною у спосіб тримання у квартирі, яка належить на праві власності іншій особі та доступ до якої ОСОБА_3 заборонений її власником.

Отже, на думку позивача, відповідач в порушення вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», Закону України «Про охорону дитинства», Цивільного кодексу України, Сімейного кодексу України та Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, провів реєстраційні дії щодо місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без надання дозволу батьтка на зняття його з реєстрації місця проживання та без надання дозволу на реєстрацію нового місця проживання, у зв`язку такі дії підлягають визнанню протиправними.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.01.2017 року відкрито провадження у справі № 495/367/17 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Білгород-Дністровської МР в особі органу реєстрації місця проживання за участю третьої особи ОСОБА_1 про визнання дій протиправними. Справу призначено до розгляду (а.с.17).

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2017 року за заявою представника ОСОБА_1 залучено до участі у адміністративній справі № 495/367/17 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Білгород-Дністровської МР в особі органу реєстрації місця проживання за участю третьої особи ОСОБА_1 про визнання дій протиправними в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, як орган опіки та піклування (далі по тексту третя особа-2) (а.с.64-65).

Позивач ОСОБА_3 , та його представник Піковська Л.М., в судовому засіданні заявлений адміністративний позов підтримали в повному обсязі та просили суд його задовольнити.

Представник відповідача (Білгород-Дністровської МР) Власенко А.Р., в судовому засіданні проти заявленого ОСОБА_3 адміністративного позову заперечував в повному обсязі та просив суд в його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи ( ОСОБА_1 ) ОСОБА_6 , в судовому засіданні проти заявленого ОСОБА_3 адміністративного позову заперечував в повному обсязі та просив суд в його задоволенні відмовити.

Представник третьої особи (ООП) Бабич Т.В., в судовому засіданні просила винести законне та обгрунтоване рішення, яке буде відповідати матеріалам справи, вимогам чинного законодавства та інтересам дитини.

Розглянувши адміністративний позов, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступників висновків.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України, до компетенції адміністративних судів віднесено, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Згідно із п.1 ч.1 ст.18 Кодексу адміністративного судочинства України, місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні адміністративні справи, у яких однією із сторін є орган чи посадова особа місцевого самоврядування, посадова чи службова особа органу місцевого самоврядування, крім тих, які підсудні окружним адміністративним судам.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушено або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші обмеження прав чи свобод.

Положеннями частини 1 статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішеннях № 6-рп/1997 від 25.11.1997 року, № 9-рп/1997 від 25.12.1997 року щодо офіційного тлумачення частини 2 статті 55, статей 64, 124 Конституції України, статті 248-2 Цивільного процесуального кодексу України, встановлено, що кожен має право звернутись до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

При цьому, на думку суду, право на звернення до адміністративного суду з позовом не завжди співпадає з правом на судовий захист, яке закріплено у статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України. Саме по собі звернення до адміністративного позову ще не означає, що суд зобов`язаний надати такий захист. Адже для того, щоб був наданий судовий захист, слід встановити, що особа, яка звернулась з позовом, дійсно має право, свободу чи інтерес, про захист яких вона просить, і це право, свобода чи інтерес порушені відповідачем.

З наведених норм права випливає, що позивач на власний розсуд визначає, чи порушено його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень.

Так, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Білгород-Дністровської МР в особі органу реєстрації місця проживання за участю третьої особи ОСОБА_1 про визнати протиправними дій Білгород-Дністровської МР в особі органу реєстрації місця проживання щодо скасування запису про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 , без згоди батька ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, 11.02.2012 року між позивачем ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та третьою особою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Білгород-Дністровського міськрайонного управління юстиції Одеської області, про що 11.02.2012 року складено відповідний актовий запис за № 22, що підтверджується копією повторно виданого 01.09.2016 року свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с.8).

Від сумісного шлюбу у ОСОБА_3 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Римі народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією виданого 27.11.2012 року Управлінням з демографічних питань та Відділом РАЦС міської ради Риму свідоцтва (а.с.4-5).

ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_3 , були зереєстровані у житловому будинку по АДРЕСА_1 , який на праві власності належить ОСОБА_1 , про що свідчить копія відповідної домової книги для прописки громадян за вказаною адресою (а.с.9-11).

22.09.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Управління з питань надання адміністративних послуг ВК Білгород-Дністровської МР із заявами, якими просила зняти з реєстрації місця проживання себе та її сина ОСОБА_3 , у житловому будинку по АДРЕСА_1 та здійснити їх реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.158-160, 164-166).

На підставі зазначених вище заяв ОСОБА_1 , Білгород-Дністровською МР в особі органу реєстрації місця проживання 22.09.2016 року було знято ОСОБА_1 та її сина ОСОБА_3 , з реєстрації місця проживання у житловому будинку по АДРЕСА_1 та здійснено їх реєстрацію місця проживання за адресою: АДРЕСА_2 , що на даний час і оскаржується позивачем ОСОБА_4 .

Відповідно до ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов`язані протягом тридцяти календарних днів після зняття з реєстрації місця проживання та прибуття до нового місця проживання зареєструвати своє місце проживання. Батьки або інші законні представники зобов`язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Реєстрація місця проживання за заявою особи може бути здійснена органом реєстрації з одночасним зняттям з попереднього місця проживання.
У разі якщо особа не може самостійно звернутися до органу реєстрації, реєстрація може бути здійснена за зверненням її законного представника або представника на підставі довіреності, посвідченої в установленому законом порядку (далі - представник).
Для реєстрації особа або її представник подає органу реєстрації (у тому числі через центр надання адміністративних послуг): письмову заяву; документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Якщо дитина не досягла 16-річного віку, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; документи, що підтверджують право на проживання в житлі, перебування або взяття на облік у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту, проходження служби у військовій частині, адреса яких зазначається під час реєстрації; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку).
Реєстрація місця проживання особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників.
Згідно із п 2.2 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 року № 1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421 (далі по тексту Порядок № 1077), для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, зокрема, документи, що підтверджують: право на проживання в житлі ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім`ї на реєстрацію місця проживання.
Пунктом 2.3 Порядку № 1077 встановлено, що відомості про дітей віком до 14 років, місце проживання яких реєструється з батьками, вносяться до заяви одного з них. Особа, яка досягла 14-річного віку, подає заяву про реєстрацію місця проживання особисто.
При проживанні батьків за різними адресами для реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним з батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним.
Відомості про реєстрацію дитини, яка не досягла 14 років, вносяться до картки реєстрації того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, та до адресної картки.
До адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України надсилаються відомості про реєстрацію місця проживання того з батьків, з ким реєструється місце проживання дитини, у графу 14 цих відомостей вноситься інформація про дитину (прізвище, ім`я, по батькові, стать, дата і місце народження).
Пунктом 18 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року № 207 (далі по тексту Правила № 207), також передбачено, що у разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами місце проживання дитини, яка не досягла 14 років, реєструється разом з одним із батьків за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).
Як вбачається з матеріалів справи та було вище зазначено, ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та їх син ОСОБА_3 , були зереєстровані разом за однією адресою: у житловому будинку по АДРЕСА_1 , а тому в даному випадку, у відповідності до зазначених вище положень чинного законодавства згода другого з батьків (позивача ОСОБА_3 ) не була потрібна.

Крім того, відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Згідно із ч.1 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого: 1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; 2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору (ч.6 ст.8 КАС України).
Як зазначено у статті 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблей ООН від 20.11.1989 року № 44/25, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ч.2 ст.10 Конвенції про права дитини дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов`язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (order public), здоров`я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами.
Згідно із ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У відповідності до ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року Суд зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному «дотриманню» права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому; та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду.
Крім того, Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції.
У справах, пов`язаних з виконанням рішень у сфері сімейного права, Суд неодноразово встановлював, що вирішальним є те, чи вжили національні органи усіх необхідних для сприяння виконанню заходів, що можуть обґрунтовано вимагатися за особливих обставин кожної справи. Розглядаючи питання про те, чи становило невиконання рішення суду недотримання права заявника на повагу до сімейного життя, Суд повинен забезпечувати справедливий баланс між інтересами усіх причетних осіб та загальним інтересом забезпечення дотримання верховенства права.
Насамкінець Суд вважає, що позитивні обов`язки, які стаття 8 Конвенції накладає на Договірні держави щодо возз`єднання батьків з їхніми дітьми, повинні тлумачитися з урахуванням Гаазької Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 року (див. вищенаведене рішення у справі «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії», п. 95), а поняття «найкращі інтереси» дитини також є першочерговим міркуванням у контексті процедур, передбачених Гаазькою Конвенцією (див. рішення у справі «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» [ВП], заява № 41615/07, п. 76, ECHR 2010).
Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров`я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні засади державної політики у цій сфері є Закон України «Про охорону дитинства» (Преамбула Закону).
Відповідно до статті 18 вказаного Закону, Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Отже, у випадку наявності будь-якої правової колізій, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини, що стосуються інтересів дитини, з урахуванням положень статті 3 Конвенції «Про права дитини», пріоритети повинні надаватися якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до ст.2 протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території.
Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно із ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Як встановлено статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом.
У відповідності до ч.1 ст.29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч.4 ст.29 ЦК України).
Як визначено частиною 1 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Крім того, приписами ст.156 Житлового кодексу України передбачено право на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей, без згоди інших співвласників житлового приміщення.
У рішенні від 16.05.2013 року по справі «Гарнага проти України» (заява №20390/07) Суд зазначає, що сторони оспорюють те, чи ґрунтується обмеження права заявниці на законі чи на неправильному тлумаченні закону. На час подій чинними були різні положення (див. пункти 17, 20, 21 та 24 вище), що свідчить про те, що питання зміни по батькові не було визначено з достатньою чіткістю. Проте, навіть якщо існує суперечність стосовно правильного тлумачення закону, безперечним є те, що право особи на збереження свого імені, як і право на його зміну, визнається законодавством України. За ситуації майже повної свободи зміни імені або прізвища особи обмеження, накладені на зміну по батькові, не видаються належним чином та достатньою мірою мотивованими національним законодавством. Крім того, державними органами не було надано жодного обґрунтування позбавлення заявниці її права приймати рішення з цього важливого аспекту її приватного та сімейного життя, і таке обґрунтування не було встановлено жодним іншим способом. Оскільки державні органи не забезпечили балансу відповідних інтересів, про які йдеться (див. пункт 38 вище), вони не виконали своє позитивне зобов`язання щодо забезпечення права заявниці на повагу до її приватного життя. Відповідно Суд вважає, що у цій справі було порушення статті 8 Конвенції.
Враховуючи викладене, суд зазначає, що при вирішенні питання про застосування підзаконного нормативного акту, який підлягає застосуванню у спірних відносинах, необхідно зважати також на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими цим законодавством, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів особи.
Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06.03.2017 року за клопотанням представника Шевченко Т.А., було викликано в судове засідання в якості свідків для дачі пояснень ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (а.с.73-74).
У судове засідання 19.04.2017 року для допиту та дачі пояснень прибули свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які були приведені до присяги та повідомлені про кримінальну відповідальність за неправдиві показання (а.с.145-155).

Свідок ОСОБА_5 (мати ОСОБА_1 та бабуся ОСОБА_3 )пояснила, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , коли одружились у 2012 році, проживали у неї за адресою: АДРЕСА_2 . Потім ОСОБА_1 завагітніла та разом із ОСОБА_3 уїхала до Італії. Повернулися до України ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом із дитиною, коли їй було 6 місяців, та проживали знов за вказаною адресою. Дитину прописали у житловому будинку по АДРЕСА_1 , але там не проживали, так як не було ніяких умов. ОСОБА_3 з серпня 2016 року у кв. АДРЕСА_3 -Дністровському не проживає.

Свідок ОСОБА_9 (сусідка, знайома)пояснила, що проживає у кв. АДРЕСА_4 з 1980 року. ОСОБА_1 доглядає за дитиною, батько ОСОБА_3 , також приходить до дитини. Весь час ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом із дитиною мешкали у кв. АДРЕСА_3 , за іншою адресою не проживали.

Свідок ОСОБА_7 (батько ОСОБА_1 та дідусь ОСОБА_3 )пояснив, що він зареєстрований у житловому будинку по АДРЕСА_1 , але може знаходитися там тільки влітку, так як умов для проживання не має, тому решту часу проживає у кв. АДРЕСА_3 -Дністровському разом із дужиною ОСОБА_5 , де також мешкали сім`я ОСОБА_10 .

Свідок ОСОБА_8 (сусідка, знайома)пояснила, що ОСОБА_1 знає з дитинства. ОСОБА_1 поїхала до Італії, потім повернулася. ОСОБА_3 бачить у дворі з дитиною. ОСОБА_3 та ОСОБА_1 разом із дитиною фактично проживали у кв. АДРЕСА_3 , постійно там знаходились. Раніше приїзджали влітку на все літо, а також в минулому році взимку. Майже рік, з минулого літа, постійно проживають за вказаною адресою. На даний час у квартирі проживають батьки ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 та ОСОБА_7 ), ОСОБА_1 та її дитина ОСОБА_3 . Батько ОСОБА_2 , приходить.
Крім того, ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.03.2017 року за клопотанням представника Шевченко Т.А., було зобов`язано ВК Білгород-Дністровської МР, як орган опіки та піклування провести обстеження умов проживання (реєстрації) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , про що скласти відповідні акти (висновки), які представити до суду (а.с.132-133).

На виконання вимог ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28.03.2017 року, ВК Білгород-Дністровської МР, як орган опіки та піклування було проведено обстеження умов проживання (реєстрації) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресами: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , про що складені відповідні акти, які представлені до суду (а.с.141-144).

Відповідно до складеного 14.04.2017 року Акту умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок знаходиться в не придатному для проживання стані, потребує проведення капітального та поточного ремонту. На даний час в житловому будинку відсутні умови для проживання (а.с.143).

Відповідно до складеного 14.04.2017 року Акту умов проживання за адресою: АДРЕСА_2 , квартира знаходиться в доброму стані. Умови проживання відповідають житлово-побутовим та санітарно-гігієнічним нормам. Малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає в одній кімнаті разом із матір`ю. Кімната відремонтована та мебльована. Дитина має місце для ігор в іншій кімнаті, в наявності іграшки відповідно віку дитини. Між членами сім`ї теплі родинні стосунки.

Отже, вказаними вище показами свідків, складеними Актами та поясненнями усіх учасників судового процесу було встановлено той факт, що у житловому будинку по АДРЕСА_1 , де був раніше зареєстрований малолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , немає ніяких умов для проживання та він там ніколи не проживав, а весь час коли пребував на території України та на даний час постійно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , де зараз і зареєстрований.

Суд вважає за необхідне зазначити, що відсутність реєстрації місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за місцем його фактичного проживання суперечить його інтересам та суттєво обмежує реалізацію його прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист.
Згідно із ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що Білгород-Дністровська МР в особі органу реєстрації місця проживання, вчиняючи дії щодо скасування запису про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 та про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 , діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а також з урахуванням інтересів дитини, як це визначено вимогами Конвенції про права дітей та Закону України «Про охорону дитинства».
Таким чином, суд вважає, що такі дії відповідача у спірних відносинах є цілком правомірними, оскільки вчинені з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямовані ці дії.
Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до приписів ст.ст. 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно із ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про безпідставність, необґрунтованість та неправомірність позовних вимог Білгород-Дністровської МР в особі органу реєстрації місця проживання за участю третіх осіб ОСОБА_1 та ВК Білгород-Дністровської МР, як органу опіки та піклування про визнання дій протиправними, у зв`язку з чим в задоволенні такого адміністративного позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 1-2, 6, 9-11, 17-18, 41, 69-71, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
П О С Т А Н О В И В :
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 до Білгород-Дністровської міської ради Одеської області в особі органу реєстрації місця проживання за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_1 та Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області, як органу опіки та піклування про визнання дій протиправними відмовити повністю.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений статтею 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.В. Мишко