Справа № 808/2966/16
Суддя: Богданенко І.Ю.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

06 квітня 2017 рокусправа № 808/2966/16

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Богданенка І.Ю.,

суддів: Уханенка С.А. Дадим Ю.М. ,

за участю секретаря судового засідання: Сколишева О.О.,

за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1

на постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року

у справі №808/2966/16

за позовом ОСОБА_1

до Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області

про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася у Запорізький окружний адміністративний суд з позовом до Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області, в якому просила, з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог, стягнути заборгованість у сумі 2288,53 гривень та середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України на користь ОСОБА_1 заборгованість у сумі 4159,22 гривень (з урахуванням податків і зборів).

Стягнуто з Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення у справі в сумі 6839,34 гривень (з урахуванням податків і зборів).

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить змінити постанову в частині суми стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення у справі, стягнувши повну суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день розгляду справи апеляційним судом, виходячи з середнього заробітку в розмірі 193,15 гривень, оскільки відсутній спір щодо розміру належних виплат.

У письмових запереченнях Запорізький слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області, вказує на наявність спору щодо належних виплат позивачу, оскільки відповідач помилково переплатив суму по листку непрацездатності; часткове задоволення позовних вимог є правильним внаслідок того, що відповідач фінансується з Державного бюджету України, витрати здійснюються за встановленими статтями витрат; зазначає, що підставою для розрахунку з позивачем є рішення суду, у зв'язку з тим, що установа є бюджетною; просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, постанову без змін.

ОСОБА_1, Запорізький слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області подали клопотання про розгляд справи за відсутності позивача, представника відповідача.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, відповідно до статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено та матеріалами справи підтверджено, ОСОБА_1 18 квітня 1988 року прийнята на посаду бухгалтера установи ЯЯ -310/181 (в подальшому пойменовано у Запорізький слідчий ізолятор управління Державної пенітенціарної служби України).

15 липня 2016 року ОСОБА_1 звільнена з посади за частиною 1 пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України (за скороченням) на підставі наказу від 15 липня 2016 року № 102 о/с (а.с. 66).

Згідно з розрахунковим листом Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області №4619 від 18 липня 2016 року, за липень 2016 року позивачу здійснені наступні нарахування (з сумами податків, зборів, внесків) із розрахунку 21 відпрацьованого дня: 1723 гривень - посадовий оклад, 172,30 гривень - особливі умови праці, 189,53 гривень - високі показники: перебування у стані непрацездатності за 5 днів - 1257,47 гривень, 3891,80 гривень - виплати до відпустки та компенсація за невикористану відпустку, 4747,54 гривень - вихідна допомога, усього 15873,44 гривень (а.с. 9).

Відповідачем при розрахунку суми вихідної допомоги враховані суми заробітної плати за травень та червень 2016 року, у тому числі суми разової премії та оплату часу перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності.

При розрахунку розміру оплати відпустки та компенсації за невикористану відпустку, відповідачем використаний 2 місячний розрахунковий період, що передував місяцю відпустки.

У період з 01 липня 2016 року та станом на 15 вересня 2016 року відповідачем фактично сплачено позивачу 10617,78 гривень, що підтверджується випискою за картковим банківським рахунком позивача, платіжним доручення, виписками по рахункам відповідача (а.с. 10, 159- 163).

Вважаючи, що з боку Запорізького слідчого ізолятора управління Державної пенітенціарної служби України має місце заборгованість із виплати належних сум та у зв'язку із затримкою їх виплати, позивач звернулась до суду.

За доводами відповідача, виплати сум лікарняного, матеріальної допомоги, вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку проведений з позивачем у серпні 2016 року, так як до плану асигнувань загального фонду бюджету на 2016 рік включені лише заробітна плата співробітників та засуджених із числа господарського обслуговування, які відбувають покарання.

Виплата вихідної допомоги при скороченні не була передбачена планом асигнувань на 2016 рік. Після здійснених нарахувань та виплат позивачу, встановлені наступні недоліки: переплата заробітної плати за липень 2016 року за 7 днів на суму 392,34 гривень; повторна оплата лікарняного на суму 1257,47 гривень; оплата вихідної допомоги на суму 861,50 гривень та недоплата компенсації за невикористану відпустку на суму 320,64 гривень.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості суд першої інстанції виходив із фактичної суми заборгованості.

Рішення про часткове задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку обґрунтоване судом першої інстанції правом суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість і задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості на користь позивача та зазначає наступне.

Частиною 1 статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

З урахуванням фактичних обставин справи (відпустка у червні 2016 року, перебування у стані тимчасової непрацездатності з перенесенням днів відпустки на липень 2016 року), виплата заробітної плати за липень 2016 року належить за фактично відпрацьовані позивачем 7 робочих днів, замість помилково нарахованих відповідачем виплат за 21 робочий день.

Розрахунок вихідної допомоги здійснюється відповідно до пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) яким передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для розрахунку вихідної допомоги при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбулось звільнення.

При цьому час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. До цього часу відноситься і період простою.

Відповідно до пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період. При цьому 2/3 тарифної ставки за час простою і дні простою не враховуються.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Також, пунктом 2 Порядку передбачено, що обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та вірного висновку про помилковість розрахунків відповідачем належних до виплати позивачу сум заробітної плати, вихідної допомоги, оплати відпустки та компенсації за невикористану відпустку, внаслідок неправильного обчислення фактичної кількості робочих днів позивача у липні 2016 року; безпідставного включення до розрахунку сум разової премії та оплати перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності; обрання бази нарахування компенсації замість 12 календарних місяців - 2, що призвело до зайвого нарахування сум виплат позивачу.

Відповідно до статті 57 Закону України «Про державну службу» державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

З урахуванням змісту пунктів 2, 8 Положення, допомога визначається шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньоденна зарплата, у свою чергу, визначається діленням зарплати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на два сумарного числа робочих днів за останні два календарних місяці згідно із графіком роботи установи, прийнятим із дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції з дотриманням норм матеріального права, дійшов висновку про необхідність нарахування та виплати позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 6466,80 гривень.

Також, судом першої інстанції установлено та підтверджується матеріалами справи, що розмір виплати за час перебування позивача у стані тимчасової непрацездатності становить 1257,47 гривень, обчислений відповідачем правильно.

Судом першої інстанції здійснений розрахунок суми виплат позивачу при звільненні, що підлягають нарахуванню - 17423,26 гривень (у тому числі податки, збори, внески), та з урахуванням часткового розрахунку між сторонами, встановлена заборгованість роботодавця перед працівником у сумі 4159,22 гривень (у тому числі податки, збори, внески), що відповідає фактичним обставинам справи.

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, надав юридичну оцінку та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права в частині стягнення з відповідача заборгованості належних виплат позивачу у зв'язку зі звільненням.

Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку та висновку суду першої інстанції про її часткове задоволення суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

За змістом статті 43 Конституція України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Належність роботодавця - Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України в Запорізькій області до бюджетних установ не засвідчує наявність підстав для несвоєчасного розрахунку між сторонами.

Доводи відповідача про наявність спору щодо розміру належних до виплати позивачу сум, внаслідок подвійної оплати листка непрацездатності є необґрунтованими, оскільки засвідчують наявність рахункової помилки, що хоча й призвело до зменшення загального розміру заборгованості перед позивачем, проте не вплинуло на обов'язок відповідача провести такий розрахунок в повному обсязі.

Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Статтею 117 Кодексу законів про працю України, встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Аналізуючи зазначені норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 Кодексу законів про працю України, при цього визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Верховний Суд України, зазначив, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Також, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16 Верховний Суд України зазначив, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення або в разі його відсутності в цей день - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 Кодексу законів про працю України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності.

Отже враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується проведення повного та остаточного розрахунку з позивачем при звільненні останнього, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідачем допущено порушення приписів статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.

Таким чином, оскільки позовна вимога про стягнення заборгованості належних виплат у зв'язку зі звільненням задоволена на користь позивача в повному обсязі, то він має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Натомість, суд першої інстанції помилково застосував позицію Верховного Суду України, викладену у цій же постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, щодо права суду зменшити розмір середнього заробітку, яке може бути реалізовано у разі часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум.

Розрахунок суду першої інстанції середньоденної заробітної позивача проведений вірно із використанням наступних показників: 6216,96 гривень (заробітна плата за травень 2016 року) + 3278,12 гривень (заробітна плата за червень 2016 року) - 1723 гривень (разова премія) - 1204,91 гривень (оплата листка непрацездатності)= 6567,17 гривень: 34 робочих днів за травень-червень 2016 року та складає 193,15 гривень (середньоденний заробіток).

Кількість днів затримки розрахунку з дня звільнення позивача - 15 липня 2016 року по час прийняття судом апеляційної інстанції рішення 06 квітня 2017 року складає 265 днів.

Отже, стягненню з Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення у справі з 15 липня 2016 року по 06 квітня 2017 року в сумі 51184,75 гривень (з урахуванням податків і зборів).

З огляду на викладене, судом першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи в частині вирішення позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, та є підставою для скасування постанови суду першої інстанції в цій частині з прийняттям нової постанови.

Керуючись статтями 196, 198, 202, 205, 206, 211, 212 Кодексу адміністративного судочинства України,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року - скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку в повному обсязі, задовольнивши позовні вимог в цій частині.

У зв'язку з чим, абзаци резолютивної частини постанови Запорізького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року:

- четвертий - виключити;

- перший та третій викласти в наступній редакції.

Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Запорізького слідчого ізолятору управління Державної пенітенціарної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день винесення рішення у справі в сумі 51184,75 гривень (з урахуванням податків і зборів).

В іншій частині постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя І.Ю. Богданенко

суддя С.А. Уханенко

суддя Ю.М. Дадим