Справа № 802/318/15-а
Суддя: Швед Е.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"17" травня 2017 р. м. Київ К/800/25816/15

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого судді: Шведа Е.Ю.,

судді: Горбатюка С.А.,

Голяшкіна О.В.,

секретар судового засідання Ловецка Т.В.,

за участю: представника третьої особи: Кончика А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за

касаційною скаргою Фермерського господарства «Україна»

на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року

та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2015 року

у справі № 802/318/15-а

за позовом ОСОБА_3

до Відділу Держземагентства у Калинівському районі Вінницької області,

треті особи: Реєстраційна служба Калинівського управління юстиції Вінницької області, Фермерське господарство «Україна»,

про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації правочину,

встановив:

ОСОБА_3 звернулась до суду з адміністративним позовом до відділу Держземагентства у Калинівському районі Вінницької області (далі - Відділ Держземагенства), треті особи: Реєстраційна служба Калинівського управління юстиції Вінницької області, Фермерське господарство «Україна», про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації правочину.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 лютого 2008 року між позивачем (орендодавець) та ФГ «Україна» (орендар) укладено договір оренди землі № 96, за яким земельна ділянка, загальною площею 1,5637 га, на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області, передана орендарю зі строком оренди 5 років. Вказаний договір оренди ОСОБА_3 не мала наміру продовжувати, проте відповідач здійснив оспорювану реєстрацію договору оренди земельної ділянки від 27 серпня 2012 року, який позивач не підписувала та не мала наміру укладати.

Постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2015 року, позов задоволено. Визнано протиправними дії Відділу Держземагентства щодо реєстрації договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та ФГ «Україна» від 27 серпня 2012 року, зареєстрованого у Відділі Держкомзему, про що у Держаному реєстрі земель вчинено запис від 27 листопада 2012 року за № НОМЕР_1. Скасовано реєстрацію договору оренди землі, укладеного між ОСОБА_3 та ФГ «Україна» від 27 серпня 2012 року, зареєстрованого у Відділі Держкомзему, про що у Держаному реєстрі земель вчинено запис від 27 листопада 2012 року за № НОМЕР_1.

У касаційній скарзі ФГ «Україна», посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, прийняти рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні представник третьої особи касаційну скаргу підтримав, просив суд задовольнити її з підстав, викладених в ній.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, що з'явились, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин справи, суд дійшов наступних висновків.

Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги відповідно до ст. 220 КАС України, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Судами встановлено, що відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_2 від 14 грудня 2007 року, ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 1,5637 га, кадастровий номер НОМЕР_3, розташованої на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

10 лютого 2008 року між позивачем (орендодавець) та ФГ «Україна» (орендар) укладено договір оренди землі № 96, за яким земельна ділянка, загальною площею 1,5637 га, на території Лисоволисіївської сільської ради Калинівського району Вінницької області, передана орендарю зі строком оренди 5 років.

Встановлено, що на підставі договору оренди від 10 лютого 2008 року № 96 за орендарем виникло право оренди на земельну ділянку площею 1,5637 га, про що у Державному реєстрі вчинено запис від 21 травня 2008 року № 96.

Відповідно до пункту 8 вказаного Договору його укладено на 5 років. Орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за тридцять днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. Після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані, не гіршому порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду (п.21). Як встановлено судом, жодних повідомлень-листів на адресу позивача третя особа не направляла.

Надалі, між ОСОБА_3, як орендодавцем, та ФГ «Україна», як орендарем, укладено договір оренди землі від 27 серпня 2012 року б/н, відповідно до умов якого земельна ділянка площею 1,5637 га, кадастровий номер НОМЕР_3, надається в оренду орендарю строком на 15 років. З урахуванням чого, 27 листопада 2012 року відповідач вніс запис до книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою (а.с. 66-68).

Позивач стверджує, що вона не мала наміру та не укладала договір оренди землі від 27 серпня 2012 року б/н із ФГ «Україна», а тому Відділом Держземагентства протиправно, без проведення перевірки відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також за відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно, здійснено реєстрацію договору оренди землі від 27 серпня 2012 року щодо спірної земельної ділянки площею 1,5637 га.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що на момент внесення відповідачем запису про реєстрацію договору від 27 серпня 2012 року б/н до Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, був ще чинний договір від 10 лютого 2008 року, а тому відповідачем протиправно не встановлено відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, як передбачено п. 1 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій виходили з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

На думку суду касаційної інстанції, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм права з огляду на нижченаведене.

За частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно розуміється офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Аналіз установлених фактичних обставин цієї справи дає підстави вважати, що оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право користування конкретною земельною ділянкою на підставі договору оренди, який може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Рішення судів попередніх інстанцій у цій справі ухвалено щодо реєстраційних дій, здійснених на основі юридичного факту, стосовно якого існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією договору оренди землі, тобто права користування спірною земельною ділянкою. Позаяк рішення судів попередніх інстанцій помилково були розглянуті в порядку адміністративного судочинства, вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 24 січня 2017 року № 21-1559а16.

З урахуванням викладеного, суд касаційної інстанції вважає, що судами першої та апеляційної інстанцій помилково розглянуто цей спір за правилами адміністративного судочинства, оскільки зазначені вимоги КАС України та правова позиція Верховного Суду України дають підстави вважати, що спір між позивачем та третьою особою підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з ч. 1 ст. 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування рішень судів першої і апеляційної інстанцій та закриття провадження у справі.

Керуючись статтями 157, 221, 223, 228, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

у х в а л и в:

Касаційну скаргу Фермерського господарства «Україна» задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 24 березня 2015 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 07 травня 2015 року скасувати.

Провадження у справі № 802/318/15-а за позовом ОСОБА_3 до Відділу Держземагентства у Калинівському районі Вінницької області, треті особи: Реєстраційна служба Калинівського управління юстиції Вінницької області, Фермерське господарство «Україна», про визнання дій протиправними та скасування державної реєстрації правочину закрити.

Роз'яснити позивачу, що вирішення цього спору підлягає в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та не підлягає оскарженню, проте може бути переглянута з підстав, у строк та у порядку, визначених статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: