Справа № 825/514/17
Суддя: Соломко І.І.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 року м.Чернігів Справа № 825/514/17

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

під головуванням судді Соломко І.І.,

суддів Дякова В.І.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Пархомчука Д.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Чернігівського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в м. Києві, Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці про:

-визнання протиправним та скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с в частині звільнення молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-111954), юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці зі служби з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) з 09.09.2015;

-поновлення молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-111954) на посаді юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці з 09.09.2015;

-зобов'язання Головного управління Національної поліції в м. Києві розглянути кандидатуру молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Національну поліцію" у Головному управлінні Національної поліції в м. Києві та видати відповідний наказ з цього приводу. Виплатити на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.09.2015 по день прийняття рішення.

Позов обґрунтовано тим, що оскаржуваний наказ прийнято у період перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, тому цей наказ позивач вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені. Від представника позивача надійшло клопотання, в якому зазначено, що позовні вимоги підтримує повністю та просить розгляд справи проводити без його участі та позивача.

Представники відповідачів в судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Представник Міністерства внутрішніх справ України надіслав письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач у трудових відносинах з МВС України не перебувала, грошове забезпечення в даній установі не отримувала, тому з боку МВС України відсутні протиправні рішення, дії та бездіяльність, якими було б завдано шкоди правам позивача. Позов не визнає, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник Головного управління Національної поліції в м. Києві надіслав письмові заперечення, в яких вказав, що оскільки позивач на момент звільнення не була посадовою особою Головного управління Національної поліції в м. Києві, тому вказана установа не несе відповідальності за прийняті УМВС на Південно-Західній залізниці рішення. Просить відмовити у задоволенні позову.

Згідно частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

За таких обстави, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних в ній доказів.

Перевіривши матеріали справи, досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені в позові доводи позивача та заперечення відповідачів, оцінюючи їх в сукупності, суд встановив таке.

ОСОБА_2 проходила службу в ОВС України на посаді юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський УМВС України на Південно-Західній залізниці.

07.11.2014 ОСОБА_2 народила дитину - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕЛ № 162586 від 14.11.2014 (а.с. 12).

Наказом УМВС України на Південно-Західній залізниці від 17.01.2015 № 4 о/с позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трьох років з 27.01.2015 по 07.11.2017 (а.с.14).

Наказом від 09.09.2015 року №87 о/с позивача звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ з 09.09.2015.

Не погоджуючись із вказаним наказом, вважаючи його протиправним, позивач звернулась до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Спірні правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України від 20.12.1990 № 565-ХІІ "Про міліцію", Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580 - VIІI) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Пунктом 8 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закон України "Про Національну поліцію" встановлено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників та інших, передбачених цією статтею.

Відповідно до частини першої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених в пункті 1,2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за п.5 цієї статті), а також перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації відповідно до статті 40 КЗпП України.

Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 2 місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, установі, організації працівник на власний розсуд звертається до служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (стаття 49-2 КЗпП України).

Відповідно до пунктів 9-11 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

З аналізу вказаних норм слідує, що працівники міліції можуть бути прийняті на службу до поліції за власним бажанням та у спосіб, визначений пунктом 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 580-VIІI.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 №114 затверджено Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (чинне на момент виникнення даного спору) (далі-Положення).

Згідно з пунктом 8 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства, відомства (організації, установи); за службовою невідповідністю; у зв'язку з набранням законної сили судовим рішенням щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, яким накладено стягнення у виді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, що пов'язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, чи кримінального правопорушення; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв'язку з не проходженням випробування в період іспитового строку; у зв'язку з прямим підпорядкуванням близькій особі.

Пунктом 64 "г" Положення передбачено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Разом з цим, у пункті 17 Положення зазначено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Оскільки спеціальним правовим актом, а саме Положенням, не визначено порядок звільнення у зв'язку зі скороченням штату жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного (шестирічного віку), суд вважає, що застосуванню підлягають положення статті 184 Кодексу законів про працю України.

Тобто правовідносини, що виникають при звільненні жінок, які знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення трирічного (шестирічного віку), регулюються спеціальним законодавством, у даному випадку Кодексом законів про працю України.

Згідно з статтею 179 КЗпП України за бажанням жінки їй надається відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з виплатою за ці періоди допомоги відповідно до законодавства.

Як вже встановив суд, ОСОБА_2 знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 27.01.2015 по 07.11.2017.

Статтею 184 Кодексу законів про працю України встановлена заборона на звільнення жінок, які мають дітей віком до шести років.

Так, звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179 КЗпП), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Тобто, положення вказаної статті допускають звільнення жінок, які мають дітей віком до трьох років, а у випадках, передбачених частиною шостою статті 179 цього Кодексу до шести років, лише у разі повної ліквідації підприємства, при цьому з обов'язковим працевлаштуванням.

У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.1992 № 9 також зазначено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням. Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Доказів того, що позивач відмовилась від проходження служби в поліції відповідачі не надали. Не було надано суду відповідачами і доказів того, що позивача було повідомлено у встановленому законом порядку та у строки, встановлені законом, про наступне вивільнення та про можливість проходження конкурсу.

Отже суд, з урахуванням встановлених у справі обставин, приходить до висновку, що при вирішення питання звільнення позивача зі служби за пунктом 64 "г" Положення було порушено встановлені законодавством гарантії для окремих категорій працівників, а саме заборона звільнення жінок, що знаходяться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а тому наказ Управління МВС України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с в частині звільнення позивача зі служби є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Посилання відповідачів на той факт, що час розгляду справи УМВС України на Південно-Західній залізниці ліквідовано, тому поновлення позивача на посаді з якої вона була звільнена є неможливим, суд вважає безпідставними, з огляду на таке.

Частиною другою статті 104 Цивільного Кодексу України визначено, що юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

З відомостей ЄДРПОУ вбачається, що Управління МВС України на Південно-Західній залізниці перебуває у стані припинення з 10.07.2015 і на час розгляду справи запису до Єдиного державного реєстру про припинення не внесено (а.с.71-76). Отже, зазначене Управління є діючою установою.

Згідно з частиною першою статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Із наказу про звільнення позивача зі служби в ОВС вбачається, що остання була звільнена у запас через скорочення штатів з посади юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці 09.09.2015.

Враховуючи, що на час ухвалення даного рішення запису до Єдиного державного реєстру про припинення Управління МВС України на Південно-західній залізниці не внесено, то позивач підлягає поновленню на службі на посаді, яку займала перед звільненням, з 10.09.2015.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Однак УМВС України на Південно-західній залізниці не доведено правомірність оскаржуваного наказу.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини справи, а також зважаючи на принципи верховенства права та вимоги Кодексу законів про працю України, суд погоджується з доводами позивача щодо наявності підстав для визнання протиправним та скасування наказу Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с в частині звільнення зі служби з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-111954) юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці.

Крім того, відповідно до наказу УМВС України на Південно-Західній залізниці від 17.01.2015 № 4 о/с позивачу надано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з 27.01.2015 по 07.11.2017, тому вимога про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволенню не підлягає.

Пунктом 9 розділу ХІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" передбачено, що працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Таким чином, позовна вимога про зобов'язання Головного управління Національної поліції в м. Києві розглянути кандидатуру молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу ХІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону України "Про Національну поліцію" у Головному управлінні Національної поліції в м. Києві та видати відповідний наказ задоволенню не підлягає, оскільки з огляду на положення Кодексу адміністративного судочинства України, суд не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Керуючись ст. ст. 69-71, 94, 122, 160-165, 167, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці від 09.09.2015 № 87 о/с в частині звільнення зі служби з органів внутрішніх справ у запас за пунктом 64 «г» (через скорочення штатів) молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-111954) юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці.

Поновити молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 (М-111954) на посаді юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці з 10.09.2015.

Постанову суду в частині поновлення молодшого лейтенанта міліції ОСОБА_2 на посаді юрисконсульта лінійного відділу на станції Київ-Пасажирський Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці з 10.09.2015 допустити до негайного виконання.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя І.І. Соломко

Судді В.І. Д'яков

ОСОБА_1