Справа № 2а/1318/30/12
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Київ К/9991/57215/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Головчук С.В. (суддя-доповідач),
Іваненко Я.Л.,
Черпака Ю.К.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Самбірського управління Державної казначейської служби України Львівської області

на постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2012 року

у справі за позовом ОСОБА_4 до Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області та, уточнивши позовні вимоги, просила визнати незаконним наказ від 20 грудня 2011 року № 16-о в частині звільнення її із посади головного казначея відділу видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів Самбірського управління державної казначейської служби України, поновити на вказаній посаді, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначає, що її незаконно звільнено з роботи на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, тобто у зв'язку із ліквідацією державного органу. На думку ОСОБА_4 відбулася не ліквідація, а реорганізація відповідача та при її звільненні відповідач мав отримати згоду профспілкової організації на її звільнення, оскільки вона є головою профкому. Під час звільнення у відповідача штатним розписом передбачено три вакантні посади, з яких їй не запропоновано жодної для переведення, крім того не враховано переважного права залишення її на роботі.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 21 березня 2012 року позов задоволено. Визнано незаконним наказ Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області № 16-о від 20 грудня 2011 року в частині звільнення ОСОБА_4 із займаної посади. Поновлено ОСОБА_4 на посаді головного казначея відділу видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області з 21 грудня 2011 року. Стягнуто із Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7937,37 грн.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2012 року скасовано постанову суду першої інстанції та ухвалено нову, якою позов задоволено.

Визнано незаконним наказ Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області № 16-о від 20 грудня 2011 року в частині звільнення ОСОБА_4 із займаної посади. Поновлено ОСОБА_4 на роботу на посаді головного казначея відділу видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області з 21 грудня 2011 року. Стягнуто із Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7937,37 грн.

У касаційній скарзі Самбірське управління Державної казначейської служби України Львівської області порушує питання про скасування рішення апеляційної інстанції та прийняття нового рішення, яким повністю відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що висновок суду апеляційної інстанції про реорганізацію відповідача не відповідає обставинам справи, а постанова у цій частині винесена із порушенням норм матеріального та процесуального права. Крім того, на думку відповідача, суд апеляційної інстанції не дав оцінки його доводам про те, що позивач не відповідає вимогам, які ставляться до наявних вакантних посад у відповідача.

Перевіривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 працювала на посаді головного казначея відділу видатків та обслуговування кошторисів розпорядників коштів та інших клієнтів Самбірського управління державної казначейської служби України Львівської області. Наказом Самбірського управління державного казначейства Головного управління державного казначейства України у Львівській області № 16-о її звільнено із займаної посади у зв'язку із ліквідацією Головного управління Державного казначейства України у Львівській області згідно пункту 1 статті 40 Кодексу законів про працю України.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, виходив з того, що позивача незаконно звільнено з посади, оскільки відбулася не ліквідація відповідача, а його реорганізація.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції, однак скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове рішення, оскільки суд першої інстанції не врахував те, що відповідно до частини 2 статті 18 КАС України окружним адміністративним судам підсудні справи, однією зі сторін в яких є орган державної влади, інший державний орган, орган влади Автономної Республіки Крим, обласна рада, Київська, Севастопольська міська рада, їх посадова чи службова особа, крім випадків, передбачених цим Кодексом, та крім справ щодо їх рішень, дій чи бездіяльності у справах про адміністративні проступки та справ, які підсудні місцевим загальним судам як адміністративним судам.

Колегія суддів погоджується з даним висновком, виходячи із наступного.

Частиною другою статті 81 Цивільного кодексу України встановлено, що юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Згідно з частиною третьої цієї статті порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Державне казначейство як урядовий орган державного управління утворено у складі Міністерства фінансів на виконання Указу Президента України від 20 квітня 2005 року № 676 «Питання Міністерства фінансів України» згідно постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2005 року № 983 «Про утворення урядового органу державного управління у складі Міністерства фінансів».

Указом Президента України від 09 грудня 2010 року № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну казначейську службу України, поклавши на цю Службу функції у сфері казначейського обслуговування державного бюджету. Пунктом 5 цього Указу установлено, що міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, що утворюються шляхом реорганізації інших центральних органів виконавчої влади, є правонаступниками органів, які реорганізуються.

На виконання пункту 4 статті 7 вказаного Указу прийнята постанова Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів», якою ліквідовані урядові органи за переліком згідно з додатком і установлено, що урядові органи, які ліквідуються згідно з пунктом 1 цієї постанови, продовжують виконувати свої повноваження до передачі таких повноважень відповідним міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади. Центральні органи виконавчої влади, на які цим Указом покладені функції з реалізації державної політики у відповідній сфері, виконують повноваження у визначених сферах компетенції відповідних органів, що ліквідуються згідно з цим Указом.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 28 березня 2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів», наказу Міністерства фінансів України від 30 квітня 2011 року № 574 «Про заходи щодо ліквідації Державного казначейства України», наказів Державного казначейства України від 05 травня 2011 року № 116 «Щодо ліквідації територіальних органів Державного казначейства України», від 06 травня 2011 року № 118 «Про заходи щодо ліквідації територіальних органів Державного казначейства України», листа Управління Державного казначейства України у Львівській області від 23 грудня 2011 року № 12-04/349 ліквідовано Головне управління Державного казначейства України у Львівській області, структурним підрозділом якого було Самбірське управління державної казначейської служби України Львівської області, про що до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців внесено запис від 22 грудня 2011 року № 0000759.

Згідно із постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 2011 року № 651 утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної казначейської служби, зокрема Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області та Самбірське управління державної казначейської служби України Львівської області. Територіальні органи Державної казначейської служби, що утворюються є правонаступниками прав та обов'язків територіальних органів Державного казначейства - урядового органу, що діяв у системі Міністерства фінансів.

З матеріалів справи видно, що 11 травня 2011 року позивача попереджено про наступне звільнення у зв'язку з ліквідацією установи на підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України.

Правовий статус посадових осіб державних службовців, їх права та обов'язки, на момент виникнення спірних правовідносин, визначалися Конституцією України та Законом України «Про державну службу».

Порядок, умови проходження і припинення державної служби встановлено Законом України «Про державну службу» та нормами КЗпП України. Спеціальні підстави припинення державної служби передбачені статтею 30 Закону України «Про державну службу». Крім зазначених підстав державна служба припиняється у випадках передбачених КЗпП України.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частинами 2, 3 статті 36 КЗпП України зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини 2 статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 перед звільненням не пропонувалося жодної посади, що є необхідним для дотримання вимог частини 3 статті 49-2 КЗпП України та частини 2 статті 40 КЗпП України.

Відповідно до положень статті 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Правова позиція, висловлена у цій справі, узгоджується з Постановою колегії суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 16 жовтня 2012 року у справі за позовом ОСОБИ до Державної виконавчої служби Харківської області, Головного управління юстиції Харківської області про визнання незаконним та скасування наказу.

У згаданій постанові Верховний Суд України висловив правову позицію, яка полягає у тому, що при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника.

З матеріалів справи видно, що при ліквідації державних установ публічного права утворено нові - Головне управління Державної казначейської служби у Львівській області та Самбірське управління державної казначейської служби України Львівської області, яким передані їхні повноваження.

Крім того, позивач займала виборну профспілкову посаду, і згідно із статтею 252 КЗпП України й не можна було звільнити без згоди вищого виборного органу профспілки, що було проігноровано відповідачем.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно із частиною 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування ухваленого судового рішення колегія суддів не вбачає.

Відповідно до частини 1 статті 224 КАС України, якщо суд не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного судового рішення, то суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Самбірського управління Державної казначейської служби України Львівської області залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 22 серпня 2012 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та оскарженню не підлягає.

Судді С.В. Головчук
Я.Л. Іваненко
Ю.К. Черпак