Справа № 426/7929/17
Суддя: Половинка В. О.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 426/7929/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року Сватівський районний суд

Луганської області

в складі: головуючого судді Половинки В.О.

при секретарі Фурсовій Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративній позов ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, який обґрунтував тим, що 18.04.2017 року він звернувся до Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-XII). В обґрунтування підстав для призначення пенсії за вислугою років ним до заяви додані документи, які підтверджують його стаж роботи (на час звернення вислуга - 21 рік та 7 місяців) в органах прокуратури України, а саме довідка прокуратури Луганської області, копія трудової книжки, копія диплому Луганського інституту внутрішніх справ та інші необхідні документи. Проте, рішенням № 405/02-2013С (протокол № 5) засідання комісії з призначення пенсії при Сватівському відділі Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 21.04.2017 йому повідомлено про те, що підстав для призначення пенсії за вислугу років немає через відсутність необхідного стажу роботи та скасування норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України «Про прокуратуру». На підставі викладеного відповідачем листом було відмовлено у призначенні пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру». Позивач вважає, що відмова у призначенні йому пенсії за вислугою років є незаконною і дії Управління такими, що порушують гарантовані Конституцією України соціальні права на пенсійне забезпечення.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його участі, наполягає на задоволенні позову.

Представник відповідача - Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області Кадник М.В. в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність та заперечення. Своє заперечення обґрунтував тим, що позивач під час подання позову мав керуватися вимогами Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, а не Законом від 5.11.19912 року. Відповідно до Закону від 14.10.2014 року у позивача недостатньо стажу для призначення пенсії за вислугу років, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Суд, дослідивши надані докази, оцінивши їх у сукупності, вважає позов таким, що підлягає задоволенню. До такого висновку суд приходить, враховуючи наступні обставини:

Судом встановлено, що 18.04.2017 року позивач звернувся до Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області з заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку ст. 50-1 «Про прокуратуру» ( в редакції Закону від 5.11.1991 №1789-Х11).

Рішенням № 405/02-2013С (протокол № 5) засідання комісії з призначення пенсії при Сватівському відділі Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області від 21.04.2017 позивачу відмовлено в призначенні пенсії через відсутність необхідного стажу роботи (а.с. 14-16).

З 11.02.1998 року по день звернення до відповідача з заявою, позивач працював на різних посадах в прокуратурі Луганської області, що підтверджується даними трудової книжки НОМЕР_1 (а.с. 17-18).

Відповідно до довідки №836 від 4.10.2016 ОСОБА_1 1.09.1995 року був зарахований слухачем 1 курсу відділення заочного навчання, а 31.05.2000 закінчив Луганський інститут внутрішніх справ МВС України, отримавши кваліфікацію спеціаліста-юриста по спеціальності «Правознавство» (а.с.20).

Відповідно до ч.1 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Норми ч. 2 ст. 50-1 цього ж Закону передбачають, що розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на даній роботі. До вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Вирішуючи питання про застосування Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-XII у часі, суд виходить з наступного: відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Виходячи зі змісту статті 22 Конституції України можна зробити висновок, що права і свободи людини і громадянина в нашій державі можуть тільки розширюватись, удосконалюватись, але ніяким чином не звужуватись. Відповідно до частини 1 статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також норми ч. 1-3 статті 46 Конституції України передбачають, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також: у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також: бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно зі ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі.

Конституційний суд України вважає, що ці положення статті 17 Конституції України поширюються і на службу в органах прокуратури в тому числі. Норми, що регулюють

суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, пов'язані з постійним ризиком для життя і здоров'я, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення. Конституційний Суд України зазначає, що багато таких «пільг», встановлених Законами України «Про міліцію», «Про прокуратуру» тощо, є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів. (п. З рішення Конституційного Суду України №1-15/2002 від 20.03.2002). Також, крім того, у цьому ж рішенні від 20.03.2002 у абз.4 п.6 вказано: Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається. У частині другій статті 8 Конституції України встановлено вимогу щодо законів України - усі вони приймаються виключно на основі Конституції України і повинні відповідати їй (п.4 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 ). Водночас пункт 3.2 рішення Конституційного Суду України від 09.07.2007 у справі №1-29/2007 зазначає, що утверджуючи і забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами України встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини другої статті 6, частини другої статті 19, частини першої ст. 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави.

Принципи соціальної держави втілено також у ратифікованих Україною міжнародних актах: Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, Європейській соціальній хартії (переглянутій) 1996 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, та рішеннях Європейського суду з прав людини. Зокрема, згідно зі статтею 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої) 1996 року держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення тощо.

Також в п.4 рішення від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005 Конституційний Суд України вказав наступну правову позицію: в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров'я, честь і гідність. Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов'язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовних органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства прямої дії норм Конституції України, а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів. Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Конституційний суд України у рішенні від 11.10.05 року № 8-рп/2005 чітко визначив критерії, за якими можливо встановити, чи відбулося таке звуження: «звуження обсягу прав та свобод це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав та свобод, тобто їх кількісні характеристики». Також Конституційний суд України у своєму рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 зазначив, що «невиконання державою взятих на себе соціальних зобов'язань порушує принцип соціальної, правової держави». Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є «складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права».

Рішенням Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року встановлено, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України відокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 року № 8-рп/99, від 20.03.2002 року № 5-рп/2002, від 17.03.2004 року № 7-рп/2004, від 01.12.2004 року № 20-рп/2004.

Відтак правова позиція Конституційного Суду України з питань обмеження пільг, компенсацій і гарантій військовослужбовців та працівників правоохоронних органів у зазначених рішеннях Конституційного Суду України полягає в тому, що комплекс організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення соціального захисту їх та їхніх сімей, зумовлений особливістю професійних обов'язків, пов'язаних з ризиком для життя та здоров'я, жорсткими вимогами до дисципліни, професійної придатності, певним обмеженням конституційних прав і свобод. Здійснення таких заходів не залежить від розміру доходів цих осіб чи наявності фінансування з бюджету, а має безумовний характер. Ці гарантії не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. (абз.5 п.6 рішення Конституційного Суду України від 11.10.2005 у справі № 1-21/2005).

Виходячи із аналізу викладених норм, а також розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

Викладені обставини є підставою для висновку суду про те, що з урахуванням пункту 5 Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 звужені соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією України право на пенсійне забезпечення при наявності стажу роботи понад 20 років, у тому числі на посадах прокурорів - понад 10 років, а статтею 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 зменшено відсотки розміру пенсії від розміру заробітної плати, порядок її розрахунку та обмежено розмір пенсії, що також звужує обсяг пенсійних прав позивача.

Відповідно до ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ. Нормою статті 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно із статтею 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу. Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" (пункт 1) України визнала обов'язковою юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції. Європейський суд з прав людини розкриває принцип верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07.11.2013 року зазначено, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 40 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили. Пунктом 42 вказаного рішення ЄСПЛ встановлено, що у справах, щодо скарги за статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу на те, що заявника частково або повністю позбавили певної матеріальної допомоги на дискримінаційній підставі, що охоплюється статтею 14 Конвенції, відповідним методом перевірки є з'ясування, чи він або вона мали б право на отримання відповідної матеріальної допомоги за національним законодавством за умови існування права, щодо якого скаржиться заявник. Хоча Перший протокол не включає в себе право на отримання будь-яких видів виплат з соціального страхування, якщо держава вирішує створити механізм соціальних виплат, вона повинна зробити це у спосіб, що відповідає статті 14.

В постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 09.05.2015 року зазначається, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини".

Крім того, Європейський суд з прав людини ще у 1974 році у справі «Мюллер проти Австрії» зазначив, що у зв'язку зі сплатою обов'язкових внесків до пенсійного фонду у застрахованої особи виникає право власності на пенсію.

Судом встановлено, що позивач постійно сплачував і на даний час продовжує сплачувати передбачені чинним законодавством страхові внески до пенсійного фонду, тому дії відповідача щодо відмови у призначенні пенсії позивачу суд розцінює як втручання у його право на мирне володіння майном - пенсією.

Також ч. 1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Судом враховано і той факт, що починаючи з 2000 року державні службовці та прирівняні до них категорії, у тому числі прокурорсько-слідчі працівники, сплачували зі своєї зарплати вищий збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, оскільки для них було встановлено прогресивну ставку внеску залежно від бази нарахування: від 1% для доходу менш як 150 грн. до 5% для доходу понад 501 грн. Оскільки вже з 2004 року рівень зарплат прокурорських працівників, які дають право на спеціальну пенсію, перевищував 500 грн., для них фактично застосовувалася єдина ставка - 5%, тоді як звичайні працівники сплачували не більш як 2%. Прийнятий у 2010 році Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» збільшив цю різницю: для державних службовців і прирівняних категорій ставка єдиного внеску становить 6,1%, для решти найманих працівників - 2,6%.

Таким чином, позивачем упродовж тривалого періоду сплачувався єдиний внесок на загальнообов'язкове державне страхування у значно збільшеному розмірі. Тому скасування законодавчих гарантій пенсійного забезпечення прокурорів за спеціальним законом (ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру») є обмеженням соціальних прав позивача, що відповідно до вищезазначених вимог законодавства є недопустимим.

Відтак скасування відповідно до пункту 5 Закону України № 213-VIII від 02.03.2015 права позивача на отримання пенсії за вислугу років призвело до ситуації, в якій позивач, пропрацювавши до досягнення встановленої законом вислуги років та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, виявилась позбавленою права на пенсію за вислугу років, лише на тій підставі, що до відповідного законодавства внесено зміни, якими звужено його права та погіршено соціальні гарантії. Така відмінність у ставленні до прокурорів, не може бути визнана виправданою як з точки зору об'єктивних та розумних обґрунтувань, так з підстав прямої невідповідності Конституції України та практиці ЄСПЛ.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховною Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначено, оскільки Конституція України, як зазначено в статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати законність того чи іншого нормативно-правового акта з точки зору його відповідності Конституції у всіх необхідних випадках застосовувати Конституцію, як акт прямої дії. Судові рішення повинні ґрунтуватись на Конституції, а також на чинному законодавстві, яке не суперечить їй.

Згідно з частиною 1 ст.8 КАС України суд при вирішенні справи має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частиною 2 ст. 8 КАС України також передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення зазначених вище конституційних норм обмежив наявне в позивача право на пенсію за вислугу років, а відтак, його дії є протиправними.

Нормами ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що документом, що посвідчує стаж роботи є трудова книжка. На день звернення до Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, тобто на 18.04.2017, стаж роботи (вислуга років) позивача становив 21 рік та 7 місяців, у тому числі на посаді прокурора - 19 років 1 місяць 21 день, що підтверджується даними трудової книжки.

Відповідно до ст.56 Закону України «Прокуратуру», до вислуги років, що дає право на пенсію, зараховується також половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах.

Як вбачається з диплому НОМЕР_2 від 1.06.2000 року та довідки наданої Луганським університетом внутрішніх справ, позивач навчався на заочній формі навчання в Луганському інституті внутрішніх справ з 1.09.1995 по 31.05.2000 року, отримав повну вищу освіту за спеціальністю «Правознавство» та здобув кваліфікацію юриста.

Статтею 42 Закону України «Про вищу освіту» передбачено, що навчання у вищих навчальних закладах здійснюється за такими формами: денна (очна), вечірня, заочна, дистанційна, екстернатна. Приписи статті 56 Закону України «Про прокуратуру» не конкретизують, що лише період навчання на стаціонарі (денній формі) може зараховуватися до стажу, що дає право на пенсію та не містить виключення щодо заочної форми навчання.

Відповідно до вказаних нормативних актів Сватівським відділом Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганській області неправомірно не було зараховано до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», половина строку навчання позивача в Луганському інституті внутрішніх справ за спеціальністю «Правознавство» в період з 1.09.1995 по 15.01.1998 року.

Відповідно до частини 1 статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих

посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позивач має право на обчислення пенсії за вислугою років згідно з ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з 18.04.2017 року, виходячи із розрахунку 90 % від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19, 22, 58, 64 Конституції України, ст.ст. 2, 6, 7, 8, 9, 10-11, 17-20, 70-72, 104-106, 158-163, 254 КАС України, статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру», суд

постановив:

Позов ОСОБА_1 до Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Луганської області про визнання неправомірним рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення суб'єкта владних повноважень - Сватівського відділу Білокуракинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області №5 від 21.04.2017 р. про відмову у призначенні ОСОБА_1 пенсії за вислугу років.

Зобов'язати Білокуракинське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Луганській області зарахувати до стажу роботи, що дає право на пенсію половину строку навчання в Луганському інституті внутрішніх справ з 1.09.1995 по 15.01.1998 року та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років згідно із ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-XII) з 18.04.2017 року, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 60 календарних місяців роботи, без обмеження максимального розміру пенсії.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Сватівський районний суд. Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Сватівського

районного суду В.О. Половинка