Справа № 814/1847/16
Суддя: Єщенко О.В.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 травня 2017 р.м. ОдесаСправа № 814/1847/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

Головуючого судді Єщенка О.В.

суддів Димерлія О.О.

Федусика А.Г.

За участю: секретаря Недашковської Я.О.

представника апелянта Борщевської А.О. (довіреність від 17.05.2017 року)

позивача Матиціна Б.М.

представника відповідача Борщевської А.О. (довіреність від 23.05.2017 року)

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив стягнути з Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України кошти у сумі 28 072,7 грн. як компенсацію за недоотримане речове забезпечення.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач проходив військову службу в Військовій частині НОМЕР_2 та з 03.06.2016 року звільнений з військової служби у запас (за станом здоров`я), виключений зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Однак при звільненні з військової служби відповідачі не здійснили виплату грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно, чим порушили право позивача на належне забезпечення військовослужбовця. Зазначені обставини свідчать про порушення відповідачами вимог чинного законодавства, у зв`язку із чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі. Суд стягнув з Військової частини НОМЕР_2 та Військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за недоотримане речове забезпечення у сумі 28 072,7 грн.

В апеляційній скарзі Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судове рішення та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, наказом Міністра оборони України (по особовому складу) від 31.05.2016 року №490 звільнено ОСОБА_1 з військової служби у запас за ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», з урахуванням вимог ч. 8 цієї статті за п. «б» (за станом здоров`я), з правом носіння військової форми одягу.

Наказом Командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 02.06.2016 року №105 з 02.06.2016 року надано ОСОБА_1 два дні для здачі справ та посади, з 03.06.2016 року виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, направлено для зарахування на військовий облік до Ленінського РВК м. Миколаєва, встановлено та виплачено премію, встановлено та виплачено надбавку за виконання особливо важливих завдань, виплачено щомісячну додаткову грошову винагороду, виплачено грошову компенсацію невикористаної відпустки, виплачено грошову допомогу при звільненні у запас (а.с. 11).

Також, начальником речової служби Військової частини НОМЕР_1 складено Довідку від 02.06.2016 року №13/5 на одержання полковником ОСОБА_1 грошової компенсації замість речового майна, що підлягає видачі, на суму 28 072,7 грн. (а.с. 10).

Враховуючи, що військові частини фактично не здійснили виплату грошової компенсації вартості за речове майно, позивач звернувся до суду із цим позовом із вимогою про стягнення цих коштів в судовому порядку.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, у зв`язку із чим підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, з огляду на наступне.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначаються, а також єдина система їх соціального та правового захисту встановлюється і гарантується Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII.

Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

За правилами ст. 1-1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 3 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII дія цього Закону поширюється, зокрема, на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов`язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

За правилами ч. 1 ст. 9-1 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.

Так, відповідно до п. 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі: звільнення з військової служби; загибелі (смерті) військовослужбовця.

Згідно із п.п. 4, 5 Порядку від 16.03.2016 року №178 грошова компенсація виплачується, зокрема, військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.

Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.

Аналіз наведених правових норм показав, що військовослужбовцю гарантується грошова компенсація за неотримане речове майно у разі звільнення з військової служби.

Зазначені гарантії реалізуються за заявочним принципом, тобто відповідним зверненням (рапортом) військовослужбовця на підставі наказу, у тому числі, командира (начальника) військової частини про розмір грошової компенсації згідно довідки про вартість речового майна, що належить до видачі.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вимоги позивача щодо грошової компенсації речового майна у зв`язку із звільненням з військової служби у повній мірі відповідають приписам ст. 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII, п. 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 року №178.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, із відповідним рапортом до командира (начальника) військової частини позивач не звертався, відповідні вимоги перед військовою частиною не ставив, чим не дотримав правил, установлених п. 4 Порядку від 16.03.2016 року №178.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є, зокрема, захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи викладене, оскільки позивач не дотримав порядку компенсації вартості речового майна, із відповідною заявою до військової частини не звертався, відповідні вимоги позивача у встановленому порядку не вирішувались та відповідне рішення про відмову у здійсненні заявленої компенсації відповідач не приймав, колегія суддів вважає позовні вимоги не обґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

З огляду на наведене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідно до ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 4 ч. 1 ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст.ст. 207, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 9 листопада 2016 року - скасувати.

Ухвалити у справі нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , Військової частини НОМЕР_2 про стягнення коштів відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Повний текст постанови складено та підписано 25.05.2017 року.

Головуючий-суддя: О.В. Єщенко

Судді: О.О. Димерлій

А.Г. Федусик