Справа № 815/7527/16
Суддя: Кравець О.О.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/7527/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді доповідача ОСОБА_1
судді ОСОБА_2
судді за участю секретаряОСОБА_3 ОСОБА_4
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_5 Абдулли до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 Абдулла звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України та просив визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2016 р. № 585-16, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання ОСОБА_5 Абдулла біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 01.03.2017 року позов був задоволений частково: визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 25.11.2016 р. № 585-16, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язано відповідача прийняти рішення про визнання ОСОБА_5 Абдулла особою, яка потребує додаткового захисту. В іншій частині позову - відмовлено.

Не погоджуючись зі вказаною постановою представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій вважає вказану постанову прийнятою з порушенням норм процесуального та матеріального права, та просив її скасувати та прийняти нову, якою повністю відмовити у задоволенні позовних вимог.

Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду були сповіщені належним чином відповідно до ст.34 -39 КАС України.

Апеляційний суд, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом 1-ої інстанції було встановлено, що ОСОБА_5 Абдулла ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_6, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_2, араб, віросповідання - мусульманин (суніт), рідна мова - арабська.

16.11.2015 року позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою, згідно якої просив надати йому статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що в ОСОБА_6 йому загрожувала небезпека, оскільки декілька служб - військові та служба режиму хочуть заарештувати позивача та змусити воювати.

В анкеті позивача від 19.11.2015 року зазначено, що він покинув ОСОБА_6, м. Латакія у 2010 році та виїхав автомобілем до Тріполі (Ліван), звідти до м. Арсаль, де знаходився табір для біженців, де перебував два роки. Потім почав працювати механіком на судні, 2 роки був в рейсі та повернувся до Лівану. У липні 2014 року знову пішов в рейс, під час якого потрапив до м. Миколаєва (Україна).

Мати позивача, дві сестри та брат проживають у Лівані, в області Арсаль у таборі для біженців. Два брати проживають у Німеччині, а батько помер у липні 2010 року.

До України позивач прибув на судні «Nizar» 22.10.2015 року легально на підставі паспорту моряка № 000008605.

Щодо причини виїзду з ОСОБА_6 позивач зазначив, що у квітні 2010 року він виїхав із ОСОБА_6 через війну до Лівану, де перебував у таборі біженців 4 роки. Працював моряком, потім під час стоянки в Румунії з'ясувалося, що судно непридатне для роботи і позивач вирішив покинути його, але в Руминії не отримав дозволу та зійшов з судна в Україні. До Лівану не повернувся через те, що це недалеко від ОСОБА_6, там теж може бути небезпечно.

Як зазначено в анкеті, до позивача не застосовувалися адміністративні заходи, до кримінальної відповідальності не притягувався, невійськовозобов'язаний. Позивач не був членом політичних, релігійних, військових,громадських організацій, в інцидентах із застосуванням насильства, що пов'язано з расовою,національною, релігійною належністю, політичними поглядами участь не брав, військовозобов'язаний.

02.12.2015 року з позивачем було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол.

Під час співбесіди позивач повідомив, що до кінця 2010 року проживав у ОСОБА_6, а у Лівані живе з 2011 року, приблизно з листопада, точної дати не пам'ятає. Потім позивач зазначив, що з ОСОБА_6 поїхав після отримання паспорту моряка. Представником відповідача було встановлено, що це відбулося 17.01.2012 року.

Під час співбесіди 29.12.2016 року позивач зазначив, що після виїзду із ОСОБА_6 у 2010 році повертався туди приблизно у 2011 році для того, щоб отримати паспорт, але точно не пам'ятає.

07.11.2016 року відповідачем було складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

25.11.2016 року ДМСУ прийнято рішення № 585-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

26.12.2016 року ОСОБА_5 Абдулла отримав повідомлення від 20.12.2016 року № 466 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі наказу № 585-16 від 25.11.2016 року.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, у тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Законом України «Про внесення змін до статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» №1251-VII від 13 травня 2014 року, пункт 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» був викладений в новій редакції, та поняття «особа, що потребує додаткового захисту» було розширено і згідно нової редакції, такими особами можуть визнаватись також особи, які змушені були прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози їх життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо них загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не можуть чи не бажають повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно інформації компетентних інформаційних джерел: "Великобританія: Home Office, Інформація по країні і Керівництво - ОСОБА_6: Безпека й гуманітарна сітуація, грудень 2014", рівень насильства в основних містах і районах бойових дій в ОСОБА_6 перебуває на такому рівні, що існують серйозні підстави вважати, що особа, тільки своєю присутністю там протягом будь-якого відрізка часу, стикається з реальним ризиком шкоди, що загрожує їх життю, або особистої недоторканності. Внутрішнє переміщення в межах ОСОБА_6, з метою уникнути ризику невибіркового насильства занадто малоймовірно, щоб відповідати вимогам "можливості" і розумності через дуже обмежену можливість переміщатися і безпечно пересуватися з однієї частини ОСОБА_6 в іншу, а також непередбачуваність ситуації насильства в області пропонованого переміщення в поєднанні з гуманітарною ситуацією для внутрішньо-переміщених осіб (http://www.refworld.org/docid/5492925f4.html).

Ситуації у ОСОБА_6 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Згідно із Рекомендаціями Комітету ОСОБА_7 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_7 11.03.1980 на 316-й нараді, дискреційні повноваження це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином вибір між законним та незаконним рішенням не є дискреційним повноваженням.

Конвенція з прав та основоположних свобод людини від 04.11.1950 року , булла ратифікована Законом України N 475/97-ВР від 17.07.97, та відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства.

Відповідно до ст.8 Конституції України, ст.8 КАС України та ч.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року ,суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

В рішенні ЄСПЛ від 2 листопада 2006 р. у справі «Волохи проти України» зазначено, що втручання( арешт кореспонденції заявників) не може розглядатися як таке, що було здійснене "згідно із законом", оскільки законодавство України не визначає з достатньою чіткістю межі та умови здійснення органами влади своїх дискреційних повноважень у сфері, про яку йдеться, та не передбачає достатніх гарантій захисту від свавілля при застосуванні таких заходів спостереження.

« Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети цього заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

В рішенні ЄСПЛ від 26.10.2000 р. у справі «Гасан і Чауш проти Болгарії» вказується, що відповідне законодавство не передбачало чітких критеріїв щодо реєстрації керівництва конфесій, що змінилося, а також не передбачало ніяких процедурних гарантій захисту від свавільного використання дискреційних повноважень…».

«… у зв'язку з цим національне законодавство має передбачати правовий засіб захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією. У питаннях, які заторкують основні права, дане законодавство суперечило б верховенству права одному з передбачених Конвенцією основних принципів демократичного суспільства, якщо під правом діяти на власний розсуд, наданим органові виконавчої влади, мається на увазі необмежена влада. Тому межі наданих компетентним органам дискреційних повноважень мають бути абсолютно чітко визначені в законодавстві.»

Таким чином, апеляційний суд вважає, що посилання апелянта на виключні та необмежені дискреційні повноваження ДМС України є недоречними, бо вони обмежені не тільки законами України, але також міжнародними договорами ,згода на обовязковість яких надана Верховною ОСОБА_7 України .

Також не можуть бути визнані прийнятними посилання апелянта, що у м.Латакія не ведуться військові дії,щодо можливістю скористатись позивачем альтернативи внутрішнього переміщення, так як на даний момент певні території у ОСОБА_6 знаходяться під контролем влади, так як відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» від 28 червня 2011 року (заява № 8319/07 та №11449/07) суд дійшов до висновку ,що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур ,нелюдського поводження або такого,що принижує гідність,поводження чи покарання(п.п.217-241).

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову, так як в даному випадку наявні підстави вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань та не знайшли свого підтвердження умови, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявнику додаткового захисту в Україні через доведеність фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянської належності, а позивач вважається біженцем у розумінні Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу № 1967 року щодо статусу біженців, ОСОБА_8 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року),за критеріями, визначеними пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правильно застосовані норми матеріального та процесуального права, вірно встановлено фактичні обставини справи та дана правова оцінка, постановлене рішення суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми законів України та відповідає чинному законодавству.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «RuizTorija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обовязку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Доводи апеляційної скарги висновків суду 1-ої інстанції не спростовують.

Згідно ч.2 ст. 200 КАС України не може бути скасовано правильне,по-суті, рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Таким чином,, апеляційний суд доходить до висновку, що не має підстав в межах доводів апеляційної скарги для скасування чи зміни постанови суду 1-ої інстанції .

Керуючись ч.1 ст. 195, ст.196, п.1 ч.1. ст.198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205,ст. 206,210, 211, 212 , ч. 5 ст. 254 КАС України, апеляційний суд ,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту ї проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий

суддя-доповідач ОСОБА_1

Суддя Домусчі С.Д.

Суддя Коваль М.П.