Справа № 823/125/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2017-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 823/125/17 Головуючий у 1-й інстанції: Рідзель О.А. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

25 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, згідно ст. 41 КАС України, в залі суду апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії. Свої вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 06.01.2017 року № 08-06/1 на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» скасовано дозвіл від 24.06.2004 року на імміграцію в Україну, виданий громадянину Російської Федерації ОСОБА_2. Позивач вважає, що зазначене рішення прийнято не обґрунтовано, без урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення. Позивач вважає, що скасування дозволу на імміграцію в Україну створює перепони для реалізації його конституційних прав та свобод, оскільки в оскаржуваному рішенні не вказано, які інші обставини не дозволяють надати дозвіл позивачу на імміграцію в Україну.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року задоволено вказаний позов. Визнано протиправним та скасовано рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області від 06.01.2017 року № 08-06/1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну. Зобов'язано Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні, у зв'язку з досягненням 45-річного віку.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не з'явились.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації.

Рішенням ВСГІРФО УМВС України в Черкаській області від 24.06.2004 року на підставі п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» позивачу було надано дозвіл на імміграцію в Україну та оформлено посвідку на постійне проживання.

В подальшому, у зв'язку з досягненням 45-річного віку позивач звернувся до Соснівського РВ у м. Черкаси Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області з метою обміну посвідки.

06.01.2017 року посадовими особами Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області затверджено висновок відповідно до якого вважається за доцільне: рахувати надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 та документування його посвідкою на постійне місце проживання в Україні таким, що надано всупереч законодавства України; скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 та посвідку на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 24.06.2004 року.

06.01.2017 року відповідачем прийнято рішення № 08-06/1 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Не погоджуючись з вказаним рішенням відповідача, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 26 Конституції України передбачено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до ст. 1 Закону імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання; квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року; дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію; довгострокова віза - наданий уповноваженим органом України в установленій законодавством формі дозвіл, необхідний для в'їзду іноземця та особи без громадянства на постійне місце проживання в Україну; законні представники - батьки, усиновителі, батьки-вихователі, опікуни, піклувальники, представники закладів, які виконують обов'язки опікунів і піклувальників

Відповідно до ст. 3 Закону правовий статус іммігранта в Україні визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Відповідно до змісту висновку від 06.01.2017 року, підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянина Російської Федерації ОСОБА_2, слугував той факт, що дозвіл на імміграцію від 26.06.2004 року позивачу було надано безпідставно, оскільки п. 2 ч. 3 ст. 4 Закону передбачено надання дозволу на імміграцію в межах квоти імміграції батькам особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України. Проте, рішення виконавчого комітету Коробівської сільської ради від 18.03.2004 року № 54 про призначення громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 помічником ОСОБА_4 не дає позивачу право на отримання дозволу на імміграцію в Україну.

Згідно ч. 1ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Пунктом 6 частини 2 статті 4 Закону квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається: 1) одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України; 2) особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України; 3) особам, які мають право на набуття громадянства України за територіальним походженням; 4) особам, імміграція яких становить державний інтерес для України; 5) закордонним українцям, подружжям закордонних українців, їх дітям у разі їх спільного в'їзду та перебування на території України.

Разом з тим, згідно п. 6 ч. 7 ст. 9 Закону, крім зазначених у ч. 5 ст. 9 Закону документів подаються для осіб, зазначених у пункті 6 частини другої статті 4 цього Закону, - копії документів, що засвідчують їх родинні стосунки з іммігрантом, і документ про те, що іммігрант не заперечує проти їх імміграції та гарантує їм фінансове забезпечення на рівні не нижчому від прожиткового мінімуму, встановленого в Україні.

Стаття 12 Закону передбачає, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Судом першої інстанції було встановлено, що Управлінням Державної міграційної служби України в Черкаській області рішення від 06.01.2017 року про скасування громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 дозволу на імміграцію в Україну прийнято на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону, тобто в інших випадках, передбачених законами України.

Судом першої інстанції було встановлено, що 04.03.2004 року між громадянкою України ОСОБА_5 та ОСОБА_2 громадянином Російською Федерації, зареєстровано шлюб.

Від шлюбу позивач та громадянка України ОСОБА_5 мають сина - ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом Серії НОМЕР_2.

Згідно з довідкою від 07.02.2017 року № 683 ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

За період з 24.06.2004 року до прийняття оскаржуваного рішення, не виникало нових обставин, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію від 24.06.2004 року.

Спірне рішення Управління Державної міграційної служби України у Черкаській області, мотивоване тим, що посвідку на постійне проживання в Україні позивачу оформлено у порушення п. 2 ч. 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію», оскільки позивача громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 призначена помічником ОСОБА_4, а не опікуном.

Судом першої інстанції було встановлено, що позивач при отриманні дозволу на імміграцію надав всі документи, передбачені законом, не приховував дані щодо сімейного стану, а порушення Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданням про його скасування та виконання прийнятих рішень, допущені самим відповідачем.

Статтею 10 Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається:

1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку;

2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено;

3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я;

4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи;

5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

З наведених законодавчих норм вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу.

Враховуючи вказане, у разі звернення особи із відповідною заявою уповноважений орган повинен розглянути вказану заяву та прийняти відповідне вмотивоване рішення.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», іноземці та особи без громадянства зобов'язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Статтею 2 (Свобода пересування) Протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено:

1. Кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на свободу пересування і свободу вибору місця проживання.

2. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

3. На здійснення цих прав не встановлюються жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для забезпечення громадського порядку, запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших осіб.

4. Права, викладені в п. 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдовуються суспільними інтересами в демократичному суспільстві.

Зі змісту рішення від 06.01.2017 року про скасування дозволу на імміграцію судом першої інстанції встановлено, що підставою для скасування позивачу дозволу на імміграцію зазначено ст. 12 Закону України «Про імміграцію», проте не надано доказів того, що позивачем порушено вимоги діючого законодавства України, які би слугували підставою для скасування дозволу на імміграцію.

Також колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції доводів відповідача про те, що рішенням виконавчого комітету Коробівської сільської ради від 18.03.2004 року № 54 громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 призначена помічником ОСОБА_4, а не опікуном, оскільки відповідачем не надано доказів того, що зазначене вище рішення виконавчого комітету районної ради є завідомо неправдивою інформацією, підробленим документом або документом, що втратив чинність.

При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (пункт 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, стаття 18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Як передбачено положеннями ч. 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.

В рішенні Європейського Суду з прав людини, у справі «Фадєєва проти Росії» від 09.06.2005, суд зазначив, що: «Згідно з усталеною практикою Суду саме національні органи влади мають дати вихідну оцінку «необхідності» втручання як стосовно законодавчого поля, так і реалізації конкретного заходу, але, незважаючи на надану національним органам влади свободу розсуду, їхнє рішення підлягає перевірці Судом на предмет його відповідності вимогам Конвенції».

В рішенні у справі «Христов проти України» від 19.02.2009, в якому Європейський Суд з прав людини зазначив: «Суд наголошує на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар». Зважаючи на ці обставини, Суд визнає, що «справедлива рівновага» виявилася порушеною і що заявниця несла особистий і надмірний тягар. Це означає, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції і статтю 1 Першого протоколу.

Виходячи з встановлених обставини скасування дозволу на імміграцію в Україну від 24.06.2004 року, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що дане рішення негативно впливає на сімейні відносини позивача, порушить принцип «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач приймаючи оскаржуване рішення діяв не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України, іншими нормативно-правовими актами, рішення Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області № 08-06/1 від 06.01.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 24.06.2004, прийнято без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивача, адже при видачі дозволу на постійне проживання в Україні орган, який на той час виконував функції щодо прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, підтвердив правильність надання позивачем необхідних документів та наявність підстав для надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, а обставини, на які посилається відповідач у висновку від 06.01.2017 року, не є підставою для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Враховуючи зазначені вище обставини справи, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України в Черкаській області - залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 25.05.2017 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.