Справа № 826/15756/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

22 травня 2017 року № 826/15756/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Келеберди В.І., Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаНаціонального банку України державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві публічне акціонерне товариство комерційний банк «Промінвестбанк»
прозобов'язати вчинити дії,
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України, державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Промінвестбанк», в якому просить:

- зобов'язати Національний банк України надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 30.03.2016, а у разі її відсутності провести перевірку Жовтневого відділення ЗАТ «Акціонерний комерційний промисловий інвестиційний банк» (місто Київ, вулиця І. Лепсе, 91-А) з питань списання дебіторської заборгованості за кредитним договором від 12.02.2008 №V-05/08, укладеного між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством «ПромІнвестБанк» на підставі Постанови Національного банку України від 13.09.2010 №424 «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості»;

- зобов'язати державну податкову інспекцію у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві здійснити наступні дії: письмово підтвердити чи спростувати виконання банком Постанови №424 від 13.09.2010 «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості», у відповідності до підпункту 12.3.13 пункту 12.3 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.05.2010 №2275-V, списання дебіторської заборгованості за кредитним договором від 12.02.2008 №V-05/08, укладеним між позивачем та банком.

Позовні вимоги мотивовано тим, що, звернувсь до Національного банку України та державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві із запитами на інформацію, позивач фактично отримано відмову у наданні запитуваної інформації, що, за твердженнями останнього, не відповідає вимогам чинного законодавства.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували. Так, представник Національного банку України у своїх письмових запереченнях проти позову вказав про відсутність у Національного банку України запитуваної інформації, оскільки останній не є її розпорядником. Крім того, останнім наголошено, що пункт 1.8 Постанови Правління Національного банку України від 17.07.2001 №276 містить вичерпний перелік підстав для проведення позапланової інспекційної перевірки, серед яких підстави для її проведення за зверненнями та запитами фізичних осіб відсутні.

Представником державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві у письмових запереченнях проти позову вказано, що положеннями податкового законодавства передбачено лише оскарження дій службової особи, які пов'язані з порушенням порядку проведення перевірки; дій, які полягають у перевищенні повноважень службовою особою щодо обмеження прав у можливості ознайомитись з результатами контрольного заходу; дій щодо проведення перевірки без установлених законом підстав та/або порушення вимог чинного законодавства. Також, наголошено, що у зв'язку з провадженням роботи проекту «Офіс аудиту ГУ ДФС у м. Києві», шляхом виключення зі структури інспекції управління податкового аудиту та передачею до нього контрольно-перевірочної функції, будь-які дії щодо перевірки Жовтневого відділення ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» не можуть бути здійснені.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, між Закритим акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в особі керуючого філією «Жовтневе відділення Промінвестбанку в м. Києві» та гр. ОСОБА_1 укладено кредитний договір від 12.02.2008 №V-05/08, згідно з умовами якого банк дає позичальнику кредит у сумі 60 000,00 доларів США на умовах, передбачених цим договором.

У той же час, представник ОСОБА_1 звернувся до Національного банку України із запитом на інформацію від 30.03.2016, в якому просив таке:

- повідомити чи сформовано публічним акціонерним товариством «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» резерв для відшкодування можливих витрат за кредитними операціями банків, а саме: за кредитним договором від 12.02.2008 №V-05/08;

- повідомити чи списано заборгованість банком, згідно з Постановою Правління Національного банку України від 13.09.2010 №424 «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості» за кредитним договором від 12.02.2008 №V-05/08;

- повідомити чи повернуто банком, згідно з Постановою Національного банку України від 13.09.2010 №424 «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості» резервування банку за кредитним договором від 12.02.2008 №V-05/08.

У відповідь на вказаний запит Національний банк України листом від 14.04.2016 №20-0004 повідомив представника ОСОБА_1 про те, що Національний банк України не є розпорядником запитуваної інформації і не має документів, що підтверджують формування та використання банком резерву за кредитною заборгованістю ОСОБА_1

Також, представник ОСОБА_1 звернувся до державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві із запитом на інформацію від 24.03.2016, в якому просив таке:

- надати копію акту перевірки Жовтневого відділення Закритого акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2010 по 31.03.3016 та розшифровку безнадійної заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву Банку;

- письмово підтвердити чи спростувати виконання банком постанови від 13.09.2010 №424 «Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості», у відповідності до підпункту 12.3.13 пункту 12.3 статті 12 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств», з урахуванням змін, внесених Законом України від 20.05.2010 №2275-V, списання дебіторської заборгованості за кредитним договором від 12.02.2008 №V-05/08, укладеним між заявником та банком.

Листом від 07.04.2016 №5239/10/26-58-08-03-11 державна податкова інспекція у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві повідомила представника ОСОБА_1 про те, що запитувана інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом, а тому не може бути надана.

Вважаючи таку відмову у наданні запитуваної інформації необґрунтованою, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Пунктом 1 частини першої статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються, зокрема, суб'єкти владних повноважень, якими є органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Згідно з частиною першою статті 19 Закону України «Про доступ до публічної інформації», запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит.

Так, Національний банк України листом від 14.04.2016 №20-0004 повідомив представника ОСОБА_1 про те, що Національний банк України не є розпорядником запитуваної інформації і не має документів, що підтверджують формування та використання банком резерву за кредитною заборгованістю ОСОБА_1

У той же час, пунктом 1 Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 13.09.2010 №424, який втратив чинність 04.07.2011 та на який посилається позивач в обґрунтування запиту на інформацію, адресованого Національному банку України (надалі - Порядок №424), передбачено, що банк формує резерви (страхові резерви) за кредитами та нарахованими за ними процентами (далі - резерви) самостійно в розмірі та порядку, установлених Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06.07.2000 N 279, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 03.08.2000 за N 474/4695, зі змінами (далі - Положення).

Банк відображає в бухгалтерському обліку формування резервів за кредитами та нарахованими за ними процентами відповідно до Інструкції з бухгалтерського обліку кредитних, вкладних (депозитних) операцій та формування і використання резервів під кредитні ризики в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 27.12.2007 N 481, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 22.01.2008 за N 48/14739, зі змінами (далі - Інструкція N 481), такою проводкою: Дебет: Рахунки для обліку відрахувань у відповідний резерв; Кредит: Рахунки для обліку відповідного спеціального резерву (пункт 2 Порядку №424).

Банк має право самостійно списати (відшкодувати) за рахунок резервів безнадійну заборгованість за кредитами позичальників - юридичних осіб, фінансова діяльність яких визначена як незадовільна, та позичальників - фізичних осіб, фінансовий стан яких визначено як нестабільний або незадовільний, за якою платежі за основним боргом та/або нарахованими доходами прострочені понад 90 днів та яка обліковується за окремими аналітичними рахунками з обліку безнадійної заборгованості (далі - безнадійна заборгованість) (пункт 3 Порядку №424).

Відтак, наведеними законодавчими положеннями визначено, що питання списання (відшкодування) безнадійної заборгованості за кредитами позичальників безпосередньо покладено на розсуд банку без погодження вказаного Національним банком України. Крім того, Порядок №424 не передбачає певної форми для повідомлення банком Національного банку України про здійснення такого списання (відшкодування) безнадійної заборгованості за кредитами позичальників.

Відтак, наведеними положеннями законодавства Національний банк України не є розпорядником інформації, запитуваної представником позивача від 30.03.2016.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Згідно з пунктом 8 частини першої статті 7 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк, зокрема, виконує функцію зі здійснення банківського регулювання та нагляду на індивідуальній та консолідованій основі.

Нормативно-правовим актом, що визначає структуру банківської системи, економічні, організаційні і правові засади створення, діяльності, реорганізації і ліквідації банків, є Закон України «Про банки і банківську діяльність».

Приписами частини шостої статті 4 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливим банком, банком, що має статус Розрахункового центру з обслуговування договорів на фінансових ринках, з урахуванням специфіки діяльності таких банків.

У силу частин другої та третьої статті 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність», перевірки здійснюються з метою визначення рівня безпеки і стабільності операцій банку, достовірності звітності банку і дотримання банком законодавства України про банки і банківську діяльність, а також нормативно-правових актів Національного банку України.

Перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого Національним банком України. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. Про проведення планової перевірки Національний банк України зобов'язаний повідомити банк не пізніше, ніж за 10 днів до його початку.

Національний банк України може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав. Таке рішення має бути підписане Головою Національного банку України або уповноваженою ним особою (частина шоста статті 71 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Пунктом 1.8 Положення про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 №276, передбачено, що Національний банк має право прийняти рішення про проведення позапланової інспекційної перевірки за наявності обґрунтованих підстав. Такими підставами, зокрема, є: виявлення під час здійснення безвиїзного нагляду (у тому числі за результатами аналізу статистичної звітності) 2 суттєвого погіршення фінансового стану банку/філії іноземного банку; наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення об'єктом перевірки ризикової діяльності, що загрожує інтересам вкладників або інших кредиторів; виявлення фактів подання Національному банку недостовірної інформації та/або звітності; зміна власника (власників) істотної участі в банку або голови ради та/або голови правління банку; набуття банком статусу спеціалізованого; надходження повідомлення від банку про відкриття відокремленого підрозділу або виявлення фактів початку діяльності відокремленого підрозділу банку без повідомлення про його відкриття; наявність фактів, що можуть свідчити про здійснення банком діяльності без відповідних ліцензій і дозволів та/або здійснення відокремленим підрозділом банку виду діяльності без надання банком права на його здійснення; надходження повідомлення від банку про початок нового виду діяльності або надання нового виду фінансових послуг (крім банківських) або виявлення фактів початку такої діяльності без повідомлення Національного банку; звернення банку щодо отримання ліцензії чи дозволів, передбачених законодавством України; ненадання інформації, документів або їх копій за письмовим запитом Національного банку в установлені строки; необхідність перевірки інформації, викладеної в запереченнях до довідки про перевірку/звіту про інспектування; віднесення банку до категорії проблемних; надходження інформації від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - ФГВФО) до Національного банку про виявлені ФГВФО порушення банками вимог законодавства України; надходження повідомлення від ФГВФО до Національного банку про необхідність проведення інспекційної перевірки неплатоспроможного/перехідного банку у зв'язку з необхідністю підтвердження приведення його діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства України щодо дотримання нормативів капіталу та ліквідності.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що пункт 1.8 Положення про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 №276, містить вичерпний перелік підстав для проведення позапланової інспекційної перевірки, серед яких підстави для її проведення за зверненнями та запитами фізичних осіб відсутні.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд приходить до висновку, що оскільки запитувана позивачем інформація у Національного банку України відсутня, відтак, позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог, заявлених до державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, суд зазначає таке.

Згідно з підпунктом 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки (пункт 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).

Камеральною вважається перевірка, яка проводиться у приміщенні контролюючого органу виключно на підставі даних, зазначених у податкових деклараціях (розрахунках) платника податків, та даних системи електронного адміністрування податку на додану вартість (даних центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриваються рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, даних Єдиного реєстру податкових накладних та даних митних декларацій), а також даних Єдиного реєстру акцизних накладних та даних системи електронного адміністрування реалізації пального (підпункт 75.1.1 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).

Документальна планова перевірка проводиться відповідно до плану-графіка перевірок (підпункт 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 Податкового кодексу України).

Вичерпний перелік підстав проведення документальної позапланової перевірки наведений у статті 78 Податкового кодексу України, серед яких підстави для її проведення за зверненнями та запитами фізичних осіб також відсутні.

Натомість, підпункт 78.1.1 пункту 78.1 статті 78 Податкового кодексу України передбачає проведення документальної позапланової перевірки у разі отримання податкової інформації, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов'язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.

Проте, зі змісту запиту на інформацію, адресованого представником позивача державній податковій інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, не зазначеної податкової інформації, яка свідчить про порушення вимог податкового законодавства з боку платника податків, а містить вимогу про підтвердження фактів, в яких зацікавлений позивач, що не передбачено серед законодавчо мотивованих підстав для проведення контролюючим органом документальної позапланової перевірки.

Відтак, позовні вимоги, заявлені до державної податкової інспекції у Солом'янському районі головного управління Державної фіскальної служби у місті Києві, є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69, 70, 71 та 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Келеберди В.І.

Мазур А.С.