Справа № 235/1086/17
Суддя: Данилів С. В.
Дата ухвалення: 2017-05-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/235/68/17
Справа № 235/1086/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 травня 2017 року м. Покровськ

Красноармійський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого: Данилів С.В.,

за участю секретаря: Харенко Т.Ю.,

представника відповідача: Косенко Д.В.,

представника третьої особи: Моргун О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 13 у м. Покровську Донецької області адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Управління соціального захисту населення Красноармійської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності противоправною та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

02.03.2017 року позивач ОСОБА_3 звернувся до Красноармійського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності противоправною та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є пенсіонером та внутрішньо переміщеною особою, у зв'язку із чим після отримання довідки про взяття його на облік як внутрішньо переміщену особу, звернувся до відповідача із заявою про переведення пенсії. Однак, до даного часу відповідачем не було виплачено пенсійні виплати, які йому належать і які є єдиним джерелом існування для нього.

Позивач вказує, що у зв'язку із такими обставинами, його представником 04.01.2017 року було направлено адвокатський запит на адресу відповідача із проханням повідомити, чи перебуває він на обліку в Красноармійському об'єднаному УПФУ Донецької області та у разі, якщо перебуває, повідомити причини невиплати пенсії. 23.01.2017 року його представником отримано відповідь відповідача від 12.01.2017 року, в якому повідомлялося про те, що він 13.05.2016 року звернувся із заявою про переведення пенсійної виплати до Красноармійського об'єднаного управління ПФУ в Донецькій області та виплату пенсії йому було проведено з лютого 2015 року по 31.05. 2015 року.

Позивач вказує, що 27.09.2016 року він звернувся із заявою про поновлення пенсії, однак згідно рішення комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, в поновленні пенсії відмовлено (протокол № 25 від 08.11.2016 року), у зв'язку із не підтвердженням фактичного місця його проживання.

З огляду вищенаведене, позивач просить суд його позов задовольнити, визнати противоправною бездіяльність відповідача, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті йому пенсії та зобов'язати відповідача поновити йому нарахування пенсії з 27 вересня 2016 року та здійснити виплату заборгованості пенсії, починаючи з 01 червня 2015 року за весь час затримки

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5 у судовому засіданні не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили суд позов задовольнити.

Представник відповідача Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області Косенко Д.В, позов не визнав, надав пояснення аналогічні змісту заперечення, що містяться в матеріалах справи. Просив суд у задоволенні позову відмовити.

Представник третьої особи Управління соціального захисту населення Красноармійської райдержадміністрації Моргун О.В. у судовому засіданні позов заперечила та пояснила, що при обстеженні місця реєстрації зазначеного позивачем у заяві про взяття на облік внутрішньої переміщеної особи, встановлено, що за вказаною адресою він не проживає. Просила суд у задоволені позову відмовити.

Заслухавши пояснення представників відповідача та третьої особи, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані у справі докази у їх сукупності, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих доказів, судом встановлено такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Судовим розглядом встановлено, що згідно посвідчення серії НОМЕР_2, ОСОБА_3 є пенсіонером за віком (ас. 5).

Згідно довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції № 1441/021100 ОСОБА_3 з 05.03.2015 року перебував на обліку управління соціального захисту населення Покровської міської ради, як особа, яка переміщується з тимчасово окупованої території України (а.с. 6).

Згідно відповіді Красноармійського об'єднаного УПФУ № 21554/02/25 від 12.01.2017 року, ОСОБА_3 13.05.2015 року звернувся до Красноармійського об'єднаного УПФУ із заявою про переведення пенсійної виплати до Красноармійського об'єднаного управління ПФУ в Донецькій області (а.с. 7).

Згідно довідки Красноармійського об'єднаного УПФУ № 241 від 11.01.2017 року ОСОБА_3 з лютого 2015 року по травень 2015 року було виплачено пенсію за віком за списком № 2 (при повному пільговому стажі) у сумі 5119, 72 грн. (а.с. 8).

Згідно розпорядження Управління ПФУ в м. Красноармійську та Красноармійському районі від 27.05.2015 року ОСОБА_3 було припинено виплату пенсії, на підставі ст. 49 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (а.с. 74).

Згідно заяви ОСОБА_3 до Красноармійського об'єднаного УПФУ від 27.09.2016 року, позивач просив відповідача поновити йому виплату пенсії з 01.06.2015 року за фактичним місцем проживання: АДРЕСА_1 (а.с 75).

Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 02.11.2016 року встановлено, що ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1

Згідно відомостей витягу протоколу № 25 від 08.11.2016 року та протоколу № 25 від 08.11.2016 року комісії з розгляду питань відновлення соціальних виплат ВПО за місцем їх фактичного проживання ОСОБА_3 було відмовлено в відновленні виплати пенсії (а.с. 52-56, 73).

Згідно відповіді УПФУ № 1554/02/25 від 12.01.2017 року ОСОБА_3 було роз'яснено, що згідно рішення комісії з розгляду питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, в поновленні пенсії відмовлено (протокол № 25 від 08.11.2016 року) (а.с. 7).

Спірним питанням у даній справі є правомірність (протиправність) дій відповідача щодо припинення виплати пенсії позивачу з червня 2015 року на підставі не підтвердження його фактичного місця перебування.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи (ч.2 ст. 5 КАС України).

Тобто, до вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи застосовується той закон, під час чинності якого вони здійснюються.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Право на судовий захист має лише та особа, яка є суб'єктом (носієм) порушених прав, свобод чи інтересів, тобто особа має довести наявність прав, свобод чи інтересів, які порушені відповідачем.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону № 1058-ІV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Статтею 4 Закону № 1058-ІV встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону № 1058-ІV, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Відповідно до ст. 47 Закону № 1058-ІV пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Статтею 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:

1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;

2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (цей пункт визнаний неконституційним);

3) у разі смерті пенсіонера;

4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;

5) в інших випадках, передбачених законом.

В якості підстави для припинення виплати пенсії позивачу відповідач посилається на ст.. 49 Закону № 1058-ІV.

Разом з тим, суд зазначає, що перелік підстав припинення виплати пенсії, визначений ч.1 ст. 49 Закону № 1058-ІV є вичерпним та передбачає можливість припинення виплати пенсії з інших підстав лише у випадках, передбачених законом.

Між тим, відповідач не вказав, яка саме з обставин, визначених наведеною нормою Закону стала підставою для припинення позивачу виплати пенсії. Також відповідачем не вказано й будь-якої іншої норми закону, яка б визначала такі підставу припинення виплати пенсії, як не підтвердження позивачем свого фактичного місця проживання та скасування дії довідки внутрішньо переміщеної особи.

Суд зазначає, що припинення виплати позивачу пенсії, у зв'язку зі скасуванням органами соціального захисту населення довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи суперечить принципам, які закріплені в Конституції України та підставам, наведеним в Законі № 1058-ІV.

Так, за висновками, наведеними в рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 07.10.2009 в Україні як соціальній правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати право громадянина на одержання призначеної йому пенсії незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія.

Таким чином, зміна пенсіонером місця проживання не може бути підставою для позбавлення його конституційного права на отримання соціального захисту, а саме, отримання пенсії.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на виплату пенсії через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Відповідно до ст.1 Конституції України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішення справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Враховуючи викладене, відповідач, припиняючи виплату позивачу пенсії за віком з 01 червня 2015 року діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв'язку з чим порушені права пенсіонера ОСОБА_3 підлягають захисту.

Доводи відповідача щодо правомірності своїх дій спростовуються встановленими судом обставинами та наявними в матеріалах справи доказами.

За таких обставин, суд приходить до переконання про підставність позовних вимог позивача щодо визнання протиправними дій відповідача щодо припинення виплати позивачу пенсії та зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу належну йому пенсію.

Разом з тим, нарахування та виплату пенсії позивачу слід провести з 27.09.2016 року, а не з 01.06.2015 року, як просив позивач, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Оскільки стосовно не нарахованих пенсій нормативно-правовими актами, крім КАС України, не визначено строк звернення до суду, то під час вирішення спорів, які виникають із вказаних правовідносин слід застосовувати шестимісячний строк звернення до суду.

Позивач звернувся до суду із позовною заявою лише 02.03.21017 року, а позовні вимоги заявлені ним за період, починаючи з 01.06.2015 року.

Як з'ясовано в суді про порушення своїх прав позивачу стало відомо раніше, оскільки виплату пенсії йому було припинено з 01.06.2015 року, водночас до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії позивач звернувся лише 27.09.2016 року, тобто через 1 рік 2 місяці 27 днів. Тобто протягом цього часу позивач був достеменно обізнаний про порушення свого права, оскільки як зазначено у позовній заяві пенсія є його єдиним джерелом доходу та не отримання цього доходу у червні 2015 року не перешкоджало позивачу звернутися до відповідача із заявою про поновлення виплати пенсії у липні 2015 року, водночас як зазначено вище позивач із такою заявою до відповідача звернувся лише через рік. Доказів того, що ним був пропущений строк для звернення до суду з поважних причин не надано, з огляду на наведене суд приходить до висновку про те, що адміністративний позов в частині зобов'язання відповідача здійснити нарахування та виплату пенсії за період з 01.06.2015 року по 26.09.2016 року включно слід залишити без розгляду, у зв'язку із пропуском строку звернення до адміністративного суду без поважних причин.

На підставі викладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі.

З огляду за зазначене, витрати позивача по сплаті судового збору в сумі 640 грн. підлягають стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань Красноармійського об'єднаного управління пенсійного фонду України Донецької області.

Керуючись ст.ст.8-11, 94, 99, 100, 109,159-163 КАС України, суд -

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_3 до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Управління соціального захисту населення Красноармійської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності противоправною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, третя особа: Управління соціального захисту населення Красноармійської районної державної адміністрації про визнання бездіяльності противоправною та зобов'язання вчинити певні дії в частині позовних вимог щодо зобов'язання Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області здійснити виплату заборгованості пенсії з 01 червня 2015 року по 26 вересня 2016 року включно - залишити без розгляду.

Визнати противоправною бездіяльність Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, яка полягає у не нарахуванні та невиплаті пенсії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Зобов'язати Красноармійське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Донецькій області поновити ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1 нарахування та виплату пенсії з 27 вересня 2016 року.

Стягнути Красноармійського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, сплачений судовий збір у сумі 640 (шістсот сорок) гривень.

На постанову суду першої інстанції може бути подано апеляційну скаргу до Донецького апеляційного адміністративного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом десяти днів з дня її проголошення з одночасним надісланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до апеляційного адміністративного суду Донецької області.

Вступну та резолютивну частину постанови проголошено у судовому засіданні 24 травня 2017 року.

Головуючий: С.В. Данилів