Справа № 826/3730/16
Суддя: І.О. Свергун
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 травня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 826/3730/16

Луганський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Свергун І.О.,

за участі секретаря - Карча В.М.,

представника відповідача - Заіка О.М. (довіреність від 20.04.2017),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Донецького окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Донецького окружного адміністративного суду, в якому посилається на таке. З 03 червня 2013 року по 28 листопада 2014 року вона працювала на посаді секретаря суду відділу діловодства та документообігу Донецького окружного адміністративного суду. У зв'язку з проведенням антитерористичної операції на території м. Донецька Донецький окружний адміністративний суд було переведено у м. Слов'янськ відповідно до Указу Президента України № 866/2014 від 12.11.2014 «Про внесення змін до мережі адміністративних судів України». Працівникам суду також було запропоновано переїхати за місцем знаходження підприємства, а саме до м. Слов'янська. При цьому працівникам не було запропоновано гарантій і компенсацій при переїзді на роботу в іншу місцевість та не було виплачено заборгованість по заробітній платі. Позивач посилається, що вона не змогла переїхати до м. Слов'янська. Наказом в.о. керівника апарату № 358/к-к від 28 листопада 2014 року позивача звільнено з займаної посади за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України. Також цим наказом встановлено виплатити позивачу компенсацію за невикористані частини щорічних основних відпусток. По цей час позивачу не виплачено компенсацію за невикористані частини щорічних основних відпусток, а також заборгованість по заробітній платі за період з другої половини вересня 2014 року по 28 листопада 2014 року. З урахуванням уточнень позовних вимог позивач просить зобов'язати відповідача провести з нею остаточний розрахунок та виплатити їй заборгованість по заробітній платі за період з другої половини вересня 2014 року по час остаточного розрахунку, заборгованість компенсації за невикористані частини щорічних основних відпусток відповідно до наказу суду від 28 листопада 2014 року № 358/к-к, а також стягнути з Донецького окружного адміністративного суду середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку.

Позивач у судове засідання не прибула, просила розглянути справу за її відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з таких підстав. ОСОБА_2 працювала в Донецькому окружному адміністративному суді з 03.06.2013 на посаді секретаря суду відділу діловодства та документообігу. 21 листопада 2014 року відповідно до Указу Президента України від 12.11.2014 № 866/2014 «Про внесення змін до мережі адміністративних судів України» робота Донецького окружного адміністративного суду відновлена у звичайному режимі за адресою: м. Слов'янськ, вул. Добровольського, буд. 2. ОСОБА_2 не надала згоду продовжувати виконання своїх обов'язків у суді та 28.11.2014 звільнилася з посади секретаря суду відділу діловодства та документообігу за угодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України, на підставі заяви від 28.11.2014 (наказ в.о. керівника апарату суду № 358/к-к від 28.11.2014).

У своїй заяві від 28.11.2014 ОСОБА_2 висловила свою згоду на відстрочку проведення судом з нею остаточних розрахунків. Таким чином, відповідач діяв з урахуванням згоди позивача на відстрочку проведення остаточних розрахунків.

В подальшому розрахунок із ОСОБА_2 не був здійснений у зв'язку з тим, що вона не надала до суду реквізити рахунку, на який належало здійснити нарахування коштів.

При вирішенні питань, пов'язаних з остаточним розрахунком заробітної плати працівникам, які звільнилися протягом серпня-листопада 2014 року, відповідач керувався приписами чинного законодавства з урахуванням особливостей правового регулювання правовідносин в умовах проведення АТО, а також листами ДСА України:

- від 20.11.2014 № 11-5385/14 про доручення головам апеляційних, апеляційних спеціалізованих, місцевих спеціалізованих судів здійснювати розрахунок фонду оплати праці виходячи виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжувати виконувати свої обов'язки в судах на території, що контролюється українською владою;

- від 05.03.2015 № 11-4550/15 з огляду на лист ДСА України від 20.11.2014 № 11-5385/14 про вирішення лише в судовому порядку питання про остаточний розрахунок заробітної плати працівникам, які звільнилися протягом серпня-листопада 2014 року.

Обов'язковість виконання судом листів ДСА України з питань розпорядження державними коштами обумовлена приписами Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції від 07.07.2010 № 2453-VI).

Також представник відповідача посилався, що за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства.

Настання обставин непереборної сили (наявність актів тероризму, військових дій на території Донецької області, захоплення будівлі) з 16 вересня 2014 року для Донецького окружного адміністративного суду засвідчено сертифікатом № 3411, виданим 26.02.2015 Донецькою торгово-промисловою палатою.

Крім того, відповідач звертає увагу на висновки Верховного Суду України в постановах від 24.06.2015 у справі № 6-116цс15 та від 11.11.2015 у справі № 6-2159цс15 про те, що при застосуванні приписів статті 233 КЗпП України важливо дослідити дотримання позивачем тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки належних при звільненні сум.

На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких посилається на таке.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Згідно з пунктом 3 Тимчасового порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи.

Відповідно до пункту 4 Тимчасового порядку заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується, та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Посилаючись на положення КзПП України та Закону України «Про оплату праці», третя особа зазначає, що питання виплати заробітної плати безпосередньо пов'язане з фактичним виконанням працівником своїх службових обов'язків, тобто оплата праці проводиться за виконану ним роботу.

Зважаючи на те, що Донецький окружний адміністративний суд з вересня 2014 року припинив свою роботу, а позивач фактично не працювала, не виконувала свої службові обов'язки та не переїхала на територію Донецької області, яка контролюється українською владою, як співробітник Донецького окружного адміністративного суду, підстав для виплати їй заробітної плати не було.

Крім того, позивач посилається на те, що при звільненні їй не була виплачена компенсація за невикористану частину щорічної відпустки. Однак наказ керівника апарату Донецького окружного адміністративного суду від 28.11.2014 № 358/к-к не містить положення про необхідність виплати позивачу компенсації за невикористану частину щорічної відпустки.

На підставі викладеного третя особа просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих сторонами доказів, оцінивши докази відповідно до вимог статей 69-72 КАС України, суд дійшов наступного.

Статтею 24 Конституції України передбачено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до статті 21 КЗпП України Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.

Відносини, пов'язані зі створенням правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу, регулює Закон України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин). Згідно зі статтями 9 і 30 цього Закону правовий статус окремих категорій державних службовців регулюється Конституцією України, спеціальними законами та Кодексом законів про працю України.

Отже, правовий статус державних службовців, їх права та обов'язки визначаються Конституцією України, Законом України «Про державну службу», а в частині, що не регламентується цими нормами, - Кодексом законів про працю України та іншими законодавчими актами.

Згідно з частиною першою статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Суд установив, що позивач ОСОБА_2 у період з 03.06.2013 по 28.11.2014 працювала в Донецькому окружному адміністративному суді на посаді секретаря суду відділу діловодства та документообігу, що підтверджується трудовою книжкою (арк. справи 12-16).

Відповідно до Указу Президента України № 866/2014 від 12.11.2014 «Про внесення змін до мережі адміністративних судів України» місцезнаходженням Донецького окружного адміністративного суду визначено м. Слов'янськ.

Позивач не надала згоду на своє переміщення до м. Слов'янська та наказом в.о. керівника апарату № 358/к-к від 28 листопада 2014 року звільнена з займаної посади за згодою сторін відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України (арк. справи 141). При звільненні з позивачем не було проведено остаточний розрахунок, проти чого не заперечує відповідач.

Листом від 03.02.2015 № 09-11/8/15 на звернення позивача від 23.12.2014 Донецький окружний адміністративний суд повідомив, що фінансування суду ускладнилося у зв'язку з проведенням активної фази антитерористичної операції у місті Донецьку. Донецький окружний адміністративний суд звернувся до ДСА України за роз'ясненнями з проблемних питань, пов'язаних зі зміною місця знаходження та фінансування суду, у тому числі щодо розрахунків по заробітній платі працівникам, які станом на 01 грудня 2014 року не надали згоду продовжувати виконання своїх обов'язків у суді. До теперішнього часу відповідь не надходила. Після надходження до суду роз'яснень з ДСА України позивача буде інформовано про стан здійснення платежів (арк. справи 8).

Листом Державної судової адміністрації України від 20.11.2014 № 11-5385/14 головам апеляційних, апеляційних спеціалізованих, місцевих спеціалізованих судів, начальникам територіальних управлінь Державної судової адміністрації України повідомлено, що розрахунок фонду оплати праці на листопад-грудень 2014 року необхідно здійснити виходячи виключно із чисельності працівників, які виявили бажання продовжувати свої обов'язки в судах на території, що контролюється українською владою (арк. справи 37).

У листі від 05.03.2015 № 11-4550/15 на адресу голови Донецького окружного адміністративного суду Державна судова адміністрація України повідомила, що заробітна плата (суддівська винагорода) за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи. При цьому заробітна плата (суддівська винагорода) виплачується, та виплати за час щорічної відпустки працівникам установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати, і працівники виконують свої обов'язки. Враховуючи викладене та з огляду на лист ДСА України від 20 листопада 2014 року № 11-5385/14 питання щодо остаточного розрахунку заробітної плати працівникам, які звільнились протягом серпня-листопада 2014 року, може бути вирішене лише в судовому порядку (арк. справи 38).

Згідно з довідкою Донецького окружного адміністративного суду від 21.04.2017 № 03-24/306/17 розмір заборгованості по заробітній платі позивача за період з 12 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року складає 1841,94 грн. без урахування утримання податків (арк. справи 142).

Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути суму нарахованої та невиплаченої заробітної плати за період з 12 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року в розмірі 1841,94 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення заробітної плати за жовтень-листопад 2014 року, суд зазначає таке.

Наказом Донецького окружного адміністративного суду від 16.09.2014 № 8/І-г «Про встановлення простою у роботі суду» встановлено з 17 вересня 2014 року простій у роботі суду до дня відновлення роботи у звичайному режимі (арк. справи 166).

Як установлено в ході судового розгляду справи, заробітна плата позивачу за період з 01.10.2014 по день звільнення 28.11.2014 відповідачем не нараховувалася та не виплачувалася.

Частиною третьою статті 113 КЗпП України передбачено, що за час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров'я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

Судом установлено, що після простою Донецького окружного адміністративного суду внаслідок проведення АТО в Донецькій області, його роботу було відновлено з 21 листопада 2014 року наказом Донецького окружного адміністративного суду від 21.11.2014 № 9/І-г (арк. справи 167).

Про відновлення роботи позивача було повідомлено в телефонному режимі, проте вона не змогла прибути на своє робоче місце в іншу місцевість - у м. Слов'янськ, та була звільнена Наказом Донецького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2014 року №358/к-к на підставі її заяви з посади секретаря відділу діловодства та документообігу 28 листопада 2014 року за угодою сторін, відповідно до пункту 1 статті 36 КЗпП України.

Доводи відповідача та третьої особи про те, що позивач ОСОБА_2 у період з 01.10.2014 по 20.11.2014 на роботу не виходила, відтак, заробітна плата їй не може бути нарахована, на увагу суду не заслуговують, оскільки встановлення простою у роботі підприємства, установи чи організації передбачає невихід працівників на своє робоче місце, про що зазначено й у самому наказі від 16.09.2014 про встановлення простою у роботі суду (пункт 4 наказу). А оскільки простій виник внаслідок небезпечної для життя та здоров'я працівників ситуації та не з вини позивача, то за позивачем у цей період має бути збережений середній заробіток.

За таких обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за період простою суду з 01.10.2014 по 20.11.2014 включно за 23 робочих дні у жовтні 2014 року та 14 робочих днів у листопаді 2014 року (згідно з листом Мінсоцполітики від 04.09.2013 № 9884/0/14-13/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2014 рік»), а разом - 37 робочих днів, що дорівнює (37 х 153,85 грн) = 5692,45 грн, де 153,85 грн - середньоденний заробіток згідно з довідкою Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2016 № 03-26/723/16 (арк. справи 36). Відповідно, не підлягає оплаті решта місяця - період з 21.11.2014 по 28.11.2014, оскільки у цей час позивач фактично не працювала.

Щодо позовних вимог про стягнення грошової компенсації за дні невикористаної відпустки суд дійшов такого.

Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96-ВР у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Згідно з довідкою Донецького окружного адміністративного суду від 21.04.2017 № 03-24/305/17 розмір компенсації за невикористану відпустку позивача станом на час звільнення за 26 календарних днів складає 1922,96 грн (арк. справи 143). Відповідно до довідки Донецького окружного адміністративного суду від 21.04.2017 № 02-40/21/17 невикористані частини щорічних основних відпусток складають: за період роботи з 03.06.2013 по 02.06.2014 тривалістю 16 календарних днів; за період роботи з 03.06.2014 по 30.09.2014 тривалістю 10 календарних днів (розрахунок проведено станом на 30.09.2014 у зв'язку з відсутністю ОСОБА_2 на робочому місці з нез'ясовиних причин з 01.10.2014 по день звільнення, відповідно до табелю обліку робочого часу Донецького окружного адміністративного суду за жовтень та листопад 2014 року) (арк. справи 144).

При цьому, як слідує зі вказаних довідок, та згідно з поясненнями представника відповідача, при розрахунку кількості днів невикористаної відпустки за період роботи, починаючи з 03.06.2014, не враховано час простою відповідача з 01.10.2014 по 20.11.2014.

Суд зауважує, що відповідно до пункту 2 частини 1 статті 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 № 504/96 час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Відтак, період простою з 01.10.2014 по 20.11.2014 має бути зарахований позивачу до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку.

Щоб визначити кількість днів належної позивачу відпустки за відпрацьований період, слід загальну кількість днів відпустки працівника (30) поділити на кількість днів за відпрацьований рік без урахування святкових і неробочих днів (355) та помножити на кількість днів, за який може бути надана відпустка (період з 03.06.2014 по 20.11.2014), тобто, 30:355=0,0845. 0,0845х171 день=14 календарних днів.

Отже, кількість днів невикористаної позивачем відпустки за період з 03.06.2014 по 20.11.2014 складає 14 календарних днів. Загальна кількість днів невикористаної відпустки за період з 03.06.2013 по 20.11.2014 складає 30 календарних днів (16 календарних днів + 14 календарних днів).

При визначенні суми компенсації за дні невикористаної відпустки суд бере до уваги, що відповідно до абзацу шостого пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок № 100) у разі розрахунку середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали, та за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 розділу ІІ Порядку № 100 Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Зважаючи, що у період з 01.10.2014 по 28.11.2014 заробітна плата позивачу відповідачем не нараховувалася, вказаний період часу не може бути взятий до уваги при визначенні середньоденної заробітної плати позивача для розрахунку компенсації за дні невикористаної відпустки. Відтак, для визначення середньоденної заробітної плати позивача суд бере за основу період з листопада 2013 року по вересень 2014 року.

Відповідно до пункту 7 розділу ІV Порядку № 100 Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються.

Згідно з довідкою Донецького окружного адміністративного суду від 21.04.2017 № 03-24/307/17 розмір заробітної плати ОСОБА_2 за період роботи з листопада 2013 року по вересень 2014 року склав 24554,59 грн (арк. справи 145). Кількість календарних днів за цей період склала 324 (за вирахуванням святкових і неробочих днів). 24554,59 грн : 324 дні = 75,78 грн (середньоденний заробіток). 75,78 грн х 30 календарних днів відпустки = 2273,40 грн. Таким чином, до стягнення з відповідача належить сума грошової компенсації за дні невикористаної відпустки 2273,40 грн.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Частиною першою статті 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд установив, що в останній робочий день позивач не працювала, наступного дня після звільнення остаточний розрахунок із нею не проведено.

Листом від 23.12.2014, який надійшов до відповідача 05.01.2015, позивач звернулася до Донецького окружного адміністративного суду із вимогою про проведення з нею остаточного розрахунку. Проте, належні при звільненні суми їй сплачені не були ані після її звернення до відповідача, ані на час розгляду справи в суді.

Суд не бере до уваги посилання відповідача про відсутність вини в невиплаті належних позивачу сум у зв'язку з форс-мажорними обставинами. Дослідженням Сертифіката про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) № 3411, виданого Донецькою торгово-промисловою палатою 26.02.2015, встановлено, що ним засвідчено форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) Донецькому окружному адміністративному суду щодо зобов'язань, виконання яких встановлено ч. 1 ст. 188 КАС України, п. 17.2 Інструкції з діловодства в апеляційних і місцевих адміністративних судах, п.п. 3.4.1, 3.4.2, 3.4.3 Інструкції про порядок передання до архіву місцевого та апеляційного суду, зберігання в ньому, відбору та передання до державних архівних установ та архівних відділів міських рад судових справ та управлінської документації суду, за умовами яких: відповідно до ч. 1 ст. 188 КАС України суд першої інстанції через три дні після закінчення строку на подання апеляційної скарги надсилає її разом із справою до адміністративного суду апеляційної інстанції; здійснення експертизи цінності документів (щорічно), відбір документів постійного та тривалого (понад 10-ти років) зберігання для передання до архіву суду, визначення документів тимчасового зберігання в структурних підрозділах апарату суду, строки зберігання управлінської документації суду, строки зберігання судових справ, документів обліку судових справ та матеріалів тощо (арк. справи 41).

Таким чином, обставин, які б унеможливили виконання відповідачем зобов'язань з оплати праці працівників суду, вказаним Сертифікатом про форс-мажорні обставини не засвідчено.

Також суд не бере до уваги посилання відповідача на ту обставину, що позивач не повідомила реквізити рахунку, на якій слід здійснити нарахування належних їй сум, оскільки доказів того, що відповідач повідомляв позивача про необхідність надання таких відомостей, суду не надано. Суд також зауважує, що позивач у ході судового розгляду надала реквізити рахунку, на який можливо здійснити перерахування коштів (арк. справи 133), однак на час постановлення судом рішення у справі відповідач так і не здійснив розрахунок з позивачем.

Крім того, як слідує з заперечень відповідача, не здійснюючи остаточний розрахунок з позивачем, відповідач керувався листами Державної судової адміністрації України від 20.11.2014 № 11-5385/14 та від 05.03.2015 № 11-4550/15 про здійснення розрахунку фонду оплати праці виходячи виключно із чисельності працівників, які продовжили виконувати свої обов'язки на території, що контролюється українською владою, а також вирішення питання про остаточний розрахунок заробітної плати працівникам, які звільнилися протягом серпня-листопада 2014 року, лише в судовому порядку. Суд вважає вказані дії відповідача неприпустимими, оскільки як період виконання трудових обов'язків особою, так і період простою у роботі підприємства, установи, організації не з вини працівника, мають бути оплачені, як це передбачено чинним законодавством України.

Щодо посилань відповідача на ту обставину, що при застосуванні приписів статті 233 КЗпП України важливо дослідити дотримання позивачем тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки належних при звільненні сум, суд зазначає таке.

Як слідує з рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Верховний Суд України у постанові від 4 лютого 2015 року у справі № 3-2гс15 дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Зважаючи, що відповідач не розрахувався з позивачем, положення статті 233 КЗпП України, якими встановлено тримісячний строк на звернення до суду з позовом, не можуть бути застосовані в даному випадку.

Позивач, яка в останній робочий день, не працювала, звернулася до відповідача з вимогою про проведення розрахунку листом від 23.12.2014, який надійшов на адресу відповідача 05.01.2015 (арк. справи 168).

Відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року № 348).

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України оплата середнього заробітку за весь час понад один рік провадиться за вимушений прогул і за умови, що заява про поновлення на роботі розглядалась більше одного року і в цьому не було вини працівника. При частковій вині працівника оплата вимушеного прогулу за період понад один рік може бути відповідно зменшена. Висновок суду про наявність вини працівника (не з'являвся на виклик суду, вчиняв інші дії по зволіканню розгляду справи) або її відсутність, про межі зменшення розміру виплати має бути мотивованим.

Як слідує з матеріалів справи, розгляд вказаної справи в судах тривав понад один рік. Проте, суд бере до уваги й поведінку позивача, яка також звернулася до суду після сплину понад одного року після її звільнення. Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за один рік.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнувши з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум за один рік за період з 06 січня 2015 року (тобто з наступного дня після звернення позивача до відповідача щодо розрахунку) по 05 січня 2016 року, з урахуванням листа Мінсоцполітики від 09.09.2014 № 10196/0/14-14/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», Закону України «Про внесення зміни до статті 73 Кодексу законів про працю України» від 05.03.2015 № 238-VIII), що дорівнює 251 робочий день (за виключенням святкових та неробочих днів).

Згідно з довідкою Донецького окружного адміністративного суду від 27.04.2016 № 03-26/723/16 середньоденна заробітна плата позивача складає 153,85 грн (арк. справи 36).

Таким чином, позивачу належить до виплати середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум у розмірі 38616 грн 35 коп. (251 робочий день х 153,85 грн).

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі наданих доказів у їх сукупності суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 належать до часткового задоволення.

Враховуючи, що позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, питання розподілу судових витрат судом не вирішується.

Керуючись статтями 2, 9, 10, 11, 17, 18, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Донецького окружного адміністративного суду, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Державна судова адміністрація України, про зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Стягнути з Донецького окружного адміністративного суду (, вул. Добровольського, буд. 1, м. Слов'янськ, Донецька область, 84122) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1, 86784) нараховану та невиплачену заробітну плату за період з 12 вересня 2014 року по 30 вересня 2014 року в сумі 1841 грн 94 коп. (одна тисяча вісімсот сорок одна грн 94 коп.), середній заробіток за період простою Донецького окружного адміністративного суду з 01 жовтня 2014 року по 20 листопада 2014 року за 37 робочих днів у сумі 5692 грн 45 коп. (п'ять тисяч шістсот дев'яносто дві грн 45 коп.), грошову компенсацію за невикористані дні основної відпустки в кількості 30 календарних днів у сумі 2273 грн 40 коп. (дві тисячі двісті сімдесят три грн. 40 коп.), середній заробіток за час затримки виплати належних при звільненні сум за період з 06 січня 2015 року по 05 січня 2016 року у розмірі 38616 грн 35 коп. (тридцять вісім тисяч шістсот шістнадцять грн. 35 коп.), а разом - 48424 грн 14 коп. (сорок вісім тисяч чотириста двадцять чотири грн 14 коп.), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов'язкових платежів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга подається до Донецького апеляційного адміністративного суду через Луганський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Повний текст постанови складено 24 травня 2017 року.

Суддя І.О. Свергун