Справа № 766/14338/16-а
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 766/14338/16-а

Категорія: 10.2.4 Головуючий в 1 інстанції: Ігнатенко О.Й.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Бойка А.В.,

суддів: Танасогло Т.М.,

Яковлєва О.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2016 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про зобов'язання поновити виплату пенсії,-

ВСТАНОВИВ:

01.11.2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області, в якому просила зобов'язати відповідача поновити їй виплату пенсії за віком з 07.10.2009 року з одночасним її перерахунком, відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

Постановою Херсонського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2016 року та прийняти нову постанову про задоволення її позовних вимог у повному обсязі.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що її право на поновлення пенсії як особи, яка виїхала на постійне місце проживання за кордон, встановлено рішенням Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року, яким визнано неконституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Як вбачається з матеріалів справи, адміністративна справа розглянута судом першої інстанції в порядку скороченого провадження, відповідно до вимог ст. 183-2 КАС України.

Відповідно до ч. 8 ст. 183-2, п. 3 ч. 1 ст. 197 КАС України апеляційні скарги у справах, передбачених пунктами 1, 2 частини першої цієї статті, розглядаються апеляційними судами в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів суду апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

З матеріалів справи вбачається та сторонами у справі не заперечується, що ОСОБА_2 є громадянкою України і на даний час постійно проживає у державі Ізраїль.

При досягненні пенсійного віку ОСОБА_2 було призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

З 2000 року виплата пенсії ОСОБА_2, відповідно до ст.49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», була припинена через виїзд позивача на постійне місце проживання до держави Ізраїль.

13.05.2016 року позивач, через свого представника, звернулася до ГУПФУ в Херсонській області із заявою про поновлення виплати пенсії за віком починаючи з 26.05.2001 року.

Листом від 26.05.2016 року № 85/л-99-1 ГУПФУ в Херсонській області позивачу відмовило в поновленні пенсії, з посиланням на те, що Рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 не може розповсюджуватись на ОСОБА_2, оскільки поширюється виключно на осіб, які виїхали на постійне місце проживання за кордон після 07.10.2009 року. Також, зазначено, що: для поновлення виплати пенсії позивач повинна особисто звернутися із заявою, паспортом або посвідкою на постійне проживання до органу, що призначає пенсію за новим місцем її проживання або реєстрації; виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м. Севастополя не поширюється на осіб, які не проживають на території АР Крим та м. Севастополя і не є громадянами України.

Вважаючи таку відмову ГУПФУ в Херсонській області неправомірною ОСОБА_2 звернулася з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог, проте оскаржувана постанова не містить підстав прийняття саме такого рішення.

Колегія суддів апеляційної інстанції вважає постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 25.11.2016 року такою, що підлягає скасуванню з огляду на наступне.

Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсії в України є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» пенсії звільненим зі служби особам, зазначеним у статті 12 цього Закону, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, не призначаються, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.2 зазначеної статті Закону пенсії призначені військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом та членам їх сімей в України до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Згідно ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Таким чином, ОСОБА_2, проживаючи за межами України та будучи громадянином України, має такі ж конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України та законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема, права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадян України.

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Пунктом 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, серед іншого, передбачено, що заява про поновлення виплати пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії.

Застосовуючи вказані положення Порядку, ГУПФУ в Херсонській області зазначає, що заява про поновлення виплати пенсії за віком має бути подана особисто ОСОБА_2 або її законним представником.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком відповідача, оскільки законним представником є не лише особа, яка представляє майнові права та законні інтереси недієздатних та обмежено дієздатних осіб, як це встановлено статтею 242 Цивільного кодексу України, а й особа, яка представляє майнові права та інтереси дієздатних осіб, але таких, що через свій фізичних стан (старість, хвороба) не можуть особисто здійснювати свої права та виконувати свої обов'язки.

Апеляційний суд враховує, що подання ОСОБА_2 заяви про поновлення виплати пенсії до УПФУ особисто через її вік та постійне проживання за межами України є утрудненим.

Частиною 1 статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено право особи уповноважувати іншу особу на вчинення дій щодо призначення та перерахунку пенсії на підставі нотаріально посвідченої довіреності.

Пунктом 1.5 розділу І Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005р. №22-1, передбачено подання пенсіонером особисто або його законним представником не лише заяви про поновлення пенсії, а й заяви про її перерахунок.

З вказаного слідує, що положення Порядку №22-1 не відповідають ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який має вищу юридичну силу, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Видана ОСОБА_2 довіреність передбачає вчинення представниками всіх необхідних дій в УПФУ для призначення, поновлення, нарахування, перерахунку та виплати, а також одержання належної Довірителю пенсії; довіреність засвідчена нотаріально, недійсною не визнавалася, не відкликалася та в судовому порядку не скасовувалася.

На підставі викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що відмова ГУПФУ у поновленні виплати позивачу пенсії, обґрунтована поданням відповідної заяви неповноважною особою, є незаконною.

Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 р. № 1207-VII сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначено тимчасово окупованою територію.

Частиною 2 статті 7 названого Закону передбачено, що виплата пенсій громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території і не отримують пенсій та інших соціальних виплат від уповноважених органів Російської Федерації, здійснюється в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Також, відповідно до пункту 14-4 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України №1058-IV громадяни України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримали громадянства Російської Федерації та не одержують пенсії та соціальні послуги від органів пенсійного забезпечення Російської Федерації, мають право на отримання виплат згідно з цим Законом у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Порядок виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014р. №234. (далі - Порядок)

Згідно пункту 2 цього Порядку пенсійне забезпечення осіб, які отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та надання таким особам соціальних послуг здійснюються визначеними Пенсійним фондом України головними управліннями Пенсійного фонду України, а осіб, які отримують пенсію відповідно до інших законодавчих актів, - управліннями Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах.

Постановою правління Пенсійного фонду України №13-4 від 07 липня 2014 року, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за № 804/25581, Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області визначено органом, що здійснює пенсійне забезпечення та надає соціальні послуги особам, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та отримують пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (крім військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей) або згідно з міжнародними договорами України з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Порядок звернення осіб за призначенням (перерахунком), поновленням виплати пенсії особам, переведенням з одного виду пенсії на інший, наданням соціальних послуг, а також підтвердження факту неодержання пенсії та соціальних послуг від органів Російської Федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.

Як зазначалося вище, 13.05.2016 року представник позивача звернувся із заявою та з усіма необхідними документами до Пенсійного фонду України для вирішення питання поновлення виплати пенсії. Однак, йому було відмовлено у задоволенні заяви, посилаючись на те, що виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території АР Крим та м.Севастополя не поширюється на осіб, які не проживають на території АР Крим та м.Севастополя і не є громадянами України.

Даний висновок відповідача спростовується матеріалами справи, оскільки у 2000 році позивач виїхала з України на постійне проживання до Ізраїлю, однак вона є громадянином України згідно наявного в матеріалах справи паспорта громадянина України.

Апеляційний суд встановив, що заперечуючи проти позову ГУПФУ в Херсонській області посилалося на те, що в Управлінні відсутня пенсійна справа ОСОБА_2 і немає будь-яких документів, на підставі яких можливе поновлення виплати їй пенсії.

Однак, колегія суддів враховує, що вказана обставина не була підставою для відмови позивачу у поновленні виплати їй пенсії.

Більше того, постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014р. №234 передбачено, що територіальний орган ПФУ на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів Російської Федерації; виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії.

З вказаного слідує, що при надходженні відповідної заяви від позивача відповідач зобов'язаний був витребувати її пенсійну справу шляхом звернення із запитом до органів Російської Федерації. Відомості про вчинення ГУПФУ в Херсонській області вказаних дій в матеріалах справи відсутні, а тому колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на відсутність в Управлінні пенсійної справи ОСОБА_2

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що позивачу неправомірно відмовлено у задоволенні заяви про поновлення виплати пенсії, оскільки право громадянина на одержання призначеної пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.

Крім цього, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, зазначив, що у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною, відповідно до статті 46 Конвенції, слід враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права, відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Разом з тим, вирішуючи питання з якого часу право позивача на поновлення виплати пенсії підлягає захисту, колегія суддів виходить з наступного.

Предметом спору є вимога ОСОБА_2 поновити з 07.10.2009 року раніше призначену їй пенсію за віком, у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009 року, яким визнано неконституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії за весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном.

Дійсно, з дня прийняття Конституційним Судом України рішення №25-рп/2009 від 07.10.2009 року виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції звертає увагу на те, що лише пропущений з поважних причин процесуальний строк, встановлений законом, може бути поновлений. При цьому, поважними можуть визнаватися лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Позивач посилається на ч. 2 ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», де зазначено , що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів..

При цьому, колегія суддів зазначає, що норми ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» не підлягають застосуванню в даному випадку, оскільки стосуються вже нарахованих та не виплачених сум пенсій, а предметом даного позову є питання поновлення позивачу пенсійних виплат.

Оскільки за відновленням своїх прав позивач звернулася 01.11.2016 року, тому, з урахуванням приписів ст.ст. 99, 100 КАС України, позовні вимоги за період з 07.10.2009 року по 30.04.2016 року мають бути залишені без розгляду через пропуск позивачем строку звернення до суду.

Стосовно позовних вимог в частині зобов'язання здійснити перерахунок пенсії відповідно до норм Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», з проведенням індексації та компенсацією втрати частини доходів, колегія суддів зазначає наступне.

Призначення, виплати чи припинення виплат пенсії, перерахунок пенсії відноситься виключно до функцій органів Пенсійного фонду України.

Колегія суддів допускає наявність у позивача права на перерахунок пенсії, проте втручання суду в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень можливо виключно для відновлення порушеного права особи і тільки після встановлення факту порушення такого права та законних інтересів особи протиправними діями або рішеннями суб'єкта владних повноважень.

Суд не наділений правом встановлювати будь-які обставини наперед чи вчиняти дії направлені на захист ще не порушених прав.

При цьому, колегія суддів наголошує, що визнання протиправними дій ГУПФУ в Херсонській області щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивача та зобов'язання відповідача поновити її виплату є належним способом захисту прав позивача.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимог позивача в частині зобов'язання ГУПФУ в Херсонській області здійснити перерахунок пенсії з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.

З огляду на наведене, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи та прийняв постанову з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим постановлене судове рішення, на підставі п.1, п. 4 ч. 1 ст. 202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 183-2, 184, 185, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Херсонського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2016 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо відмови ОСОБА_2 у поновленні виплати пенсії.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в частині поновлення виплати пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 30 квітня 2016 року залишити без розгляду.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії ОСОБА_2 починаючи з 01 травня 2016 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий суддя: А.В. Бойко

Суддя: Т.М. Танасогло

Суддя: О.В. Яковлєв