Справа № 487/5151/16-а
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2017-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 487/5151/16-а

Категорія: 3.7 Головуючий в 1 інстанції: Щербина С.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді ОСОБА_1,
судді ОСОБА_2
судді ОСОБА_3

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 патрульної поліції у м. Миколаєві Департаменту патрульної поліції про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2016 року ОСОБА_4 (надалі позивач) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 патрульної поліції у м. Миколаєві Департаменту патрульної поліції (надалі відповідач, УПП), в якому (з врахуванням уточнень позовних вимог) просив скасувати постанову АР№128794 від 05.10.2016 року про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425,00 грн..

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що позивач рухався на території Березанського району та начебто здійснив обгін на ділянці дороги з обмеженою видимістю та пересік вузьку суцільну смугу, у зв'язку з чим відносно нього було інспектором УПП винесено постанову та притягнуто до адміністративної відповідальності. Вважає постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.03.2017 року було замінено первісного відповідача інспектора Управління патрульної поліції м. Миколаєва батальйону 1 роти 3 лейтенантом поліції ОСОБА_6 на належного відповідача ОСОБА_5 патрульної поліції у м. Миколаєві Департаменту патрульної поліції.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 17.03.2017 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить постанову суду першої інстанції скасувати, та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 05.10.2016 року відносно позивача було винесено постанову АР№128794 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 425,00 грн. за скоєння адміністративного правопорушення за ч.2 ст.122 КУпАП, згідно якої позивач 05.10.2016 року о 16-30 год. керував т/з Тойота н/з НОМЕР_1, рухався по 81 км а/д М-14 на території Березанського району, здійснив обгін на ділянці дороги з обмеженою видимістю та пересік вузьку суцільну смугу, чим порушив пп.«г» п.14.6 ПДР.

Позивач зазначає, що спірна постанова заповнена нерозбірливо, рядки нерівні, наявні виправлення, не було заповнено місце проживання порушника. При цьому, відомості вказані в постанові не відповідають дійсності. Так, він почав рух від обочини дороги, попереду нього рухався транспортний засіб зі швидкістю 20-25 км/год та дорога по якій вони рухались не відноситься до доріг з обмеженою видимістю та при винесені постанови інспектором не були залучені свідки. Крім того, інспектор без будь яких приладів вимірив швидкість руху автомобіля який рухався попереду нього та зазначив, що його швидкість була більше ніж 30 км/год. При цьому, інспектор проігнорував його клопотання про відкладення розгляду справи, для участі у розгляді його адвоката.

За таких обставин на думку позивача спірна постанова є незаконною та такою, що підлягає скасуванню.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування спірної постанови, оскільки доказів, які мали спростувати факт наявності адміністративного правопорушення та обставин, що виключають адміністративну відповідальність, позивачем надано не було, а судом таких обставин не встановлено.

Колегія суддів погоджується з цими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

З матеріалів справи та з заперечень на позовну заяву вбачається, що 05.10.2016 року інспекторами УПП ОСОБА_6 і ОСОБА_7 було виявлено порушення ПДР, а саме водій т/з Тойота н/з НОМЕР_1 ОСОБА_4 порушив правила обгону, а саме: здійснив обгін на ділянці дороги з обмеженою видимістю та пересік вузьку суцільну смугу, чим порушив пп. «г» п.14.6 ПДР. Після зупинки водія інспекторами йому були роз'яснені права ст.ст.268, 307, 308 КУпАП. Позивач з метою уникнення адміністративної відповідальності зателефонував на лінію 102 зі скаргою на дії працівників патрульної поліції, після приїзду СОГ та вияснення обставин справи, в діях патрульних не було виявлено складу кримінального правопорушення. Після чого було винесено спірну постанову АР№128794 від 05.10.2016 року.

Під час винесення постанови порушник відмовився назвати свою адресу проживання, копія постанови вручена водію.

Вчинення позивачем вказаного вище правопорушення підтверджується відеозаписом з нагрудного відео-реєстратора (який було долучено до матеріалів справи відповідачем) на якому було зафіксовано факт вчинення правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст.9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до пп.«г» п.14.6 ПДР обгін заборонено у кінці підйому, на мостах, естакадах, шляхопроводах, крутих поворотах та інших ділянках доріг з обмеженою оглядовістю чи в умовах недостатньої видимості.

Оскаржуваною постановою позивача притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122 КУпАП, яка передбачає відповідальність за порушення правил проїзду перехресть, зупинок транспортних засобів загального користування, проїзд на заборонний сигнал світлофора або жест регулювальника, порушення правил обгону і зустрічного роз'їзду, безпечної дистанції або інтервалу, розташування транспортних засобів на проїзній частині, порушення правил руху автомагістралями, користування зовнішніми освітлювальними приладами або попереджувальними сигналами при початку руху чи зміні його напрямку, використання цих приладів та їх переобладнання з порушенням вимог відповідних стандартів, користування під час руху транспортного засобу засобами зв'язку, не обладнаними технічними пристроями, що дозволяють вести перемови без допомоги рук (за винятком водіїв оперативних транспортних засобів під час виконання ними невідкладного службового завдання), а так само порушення правил навчальної їзди.

Стаття 23 Закону України «Про Національну поліцію України» визначає, що основними повноваженнями патрульної поліції є, зокрема, виявлення та припинення адміністративних правопорушень, а також регулювання дорожнього руху та контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками.

Порядок діяльності органів державної влади, їх посадових осіб, уповноважених складати протоколи про адміністративне правопорушення, розглядати справи про такі правопорушення та притягати винних осіб до адміністративної відповідальності за їх вчинення регулюється КУпАП, яким серед іншого визначено, що ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв'язку з адміністративним правопорушенням не інакше як на підставах і в порядку встановлених законом, а провадження у справах про адміністративні правопорушення в тому числі й віднесених до компетенції органів внутрішніх справ, здійснюється на основі додержання принципу законності (ч.ч.1, 2 ст.7 КУпАП). Завданнями провадження у справах про адміністративні правопорушення є, зокрема, своєчасне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом (ст.245 КУпАП).

Відповідно до ст.222 КупАП органи Національної поліції розглядають справи про адміністративні правопорушення, зокрема, ч.ч.1-3 ст.122 КупАП.

Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.

В апеляційній скарзі апелянт зазначає, що відповідач був зобовязаний по-перше скласти протокол про адміністративне правопорушення, а не спірну постанову, чим порушив вимоги ст.258 та ст.256 КУпАП, оскільки позивач заперечував щодо допущенного адміністративного правопорушення і адміністративного стягнення, що на нього накладалося в момент складення спірної постанови.

Колегія суддів не погоджується з цими твердженнями позивача, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.258 КУпАП протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

У випадках, передбачених частинами першою та другою цієї статті, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 283 цього Кодексу.

Відповідно до КУпАП, Закону України «Про національну поліцію», з метою встановлення нормативно-правового регулювання здійснення проваджень уповноваженими особами Національної поліції України у справах про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі Наказом МВС від 07.11.2015 року було затверджено Інструкцію з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі №1395 (надалі- Інструкція).

Ця Інструкція визначає процедуру оформлення поліцейськими підрозділів патрульної поліції та поліцейськими, на яких покладаються обов'язки із забезпечення безпеки дорожнього руху в окремих регіонах та населених пунктах, де тимчасово відсутня патрульна поліція (далі - поліцейський), матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі.

Розділ ІІІ Інструкції визначає, що справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення, за місцем проживання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, за місцем реєстрації транспортного засобу та на місці вчинення адміністративного правопорушення (п.1 розділу).

Пункт 2 Розділу ІІІ Інструкції конкретизує, що постанова у справі про адміністративні правопорушення, передбачені, зокрема, частинами 1-3 статті 122 КУпАП виноситься на місці вчинення адміністративного правопорушення.

Крім того, згідно з п.4 Розділу І Інструкції у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.

Згідно ч.5 ст.258 КУпАП якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, то уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол про адміністративне правопорушення відповідно до вимог статті 256 цього Кодексу, крім випадків притягнення особи до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 185-3 цього Кодексу, та правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, у тому числі зафіксованих в автоматичному режимі. Цей протокол є додатком до постанови у справі про адміністративне правопорушення.

Отже, так як правопорушення, яке вчинив позивач, кваліфікується за ч.2 ст.122 КУпАП і відноситься до правопорушень у сфері забезпечення дорожнього руху, протокол не повинен бути складений.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що, розглянувши справу про адміністративне правопорушення на місці його вчинення, відповідач має право винести постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання протоколу про відповідне правопорушення

Також в в апеляційній скарзі, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року у справі №5-рп/2015, позивач зазначив, що відповідачем протиправно було розглянуто справу про адміністративне правопорушення на місці зупинення транспортного засобу.

Колегія суддів вважає такі посилання апелянта помилковими з огляду на наступне.

Отже, посилаючись на вказане рішення Конституційного Суду України, апелянт зазначив, що складення протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом справи про таке правопорушення належить до різних стадій адміністративного провадження. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

З цього приводу, колегія суддів зазначає, що відповідно до п.2.3 вказаного рішення Конституційного Суду України:

«У частинах першій, другій ст.258 КУпАП визначено випадки, коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення, якщо особа не оспорює допущеного нею порушення і адміністративного стягнення, що на неї накладається, а розмір штрафу не перевищує передбаченого у Кодексі неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Перелік адміністративних правопорушень, за які адміністративні стягнення накладаються на місці їх вчинення, є вичерпним і може бути змінений лише законом.

За КУпАП до цього переліку належать, зокрема, такі адміністративні правопорушення: порушення вимог пожежної безпеки в лісах (стаття 77); порушення правил полювання (частина перша статті 85); порушення правил рибальства (частина третя статті 85); порушення правил щодо карантину тварин, інших ветеринарно-санітарних вимог (стаття 107); викидання сміття та інших предметів з вікон і дверей вагонів поїздів, прохід по залізничних коліях у невстановлених місцях (частина третя статті 109); викидання за борт річкового або маломірного судна сміття та інших предметів (частина третя статті 11 б-2); провезення ручної кладі понад установлені норми і неоплаченого багажу (стаття 134); безквитковий проїзд (стаття 135); прояв неповаги до суду (стаття 185-3). Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Скорочене провадження у справах про зазначені адміністративні правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення. Застосування посадовою особою процедури скороченого провадження в інших випадках, які не визначені законом, тобто розгляд справи про адміністративне правопорушення безпосередньо на місці його вчинення, а не за місцезнаходженням органу, уповноваженого законом розглядати справу про таке правопорушення, призводить до порушення процесуальних прав особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, закріплених у статтях 257, 268, 277, 278, 279, 280 КУпАП.»

Тобто, рішенням Конституційного Суду України було передбачено можливі зміни в законодавстві, а саме розширення переліку правопорушень, за які адміністративне стягнення накладено на місці їх вчинення. Враховуючи істотні зміни до нормативно-правових актів, що були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14.07.2015 року №596-VII то колізії між нормою викладеною в рішенні Конституційного суду та оновленими статтями КУпАП не виникає.

Адже, слідує, що зміни, до КУпАП та інших нормативно правових актів прийнято Верховною Радою України у встановленому законом порядку з дотриманням конституційних засад. В оновленій редакції ст.258 КУпАП розширено перелік правопорушень за які виключається складання протоколу.

Отже, ч.2 ст.258 КУпАП розширює перелік правопорушень, зазначених в ч.1 ст.258 КУпАП, шляхом відсилання до ст.222 КУпАП. Оскільки, як попередньо було наведено, за правопорушення віднесені до компетенції Національної поліції складання протоколу не передбачено, то за правопорушення передбачені ч.2 ст.122 КУпАП виноситься постанова на місці вчинення адміністративного проступку. Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Враховуючи зміни, які були внесені до ч.2 ст.258 КУпАП, то такий перелік, викладений в ч.1 ст.258 КУпАП доповнено правопорушеннями, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції наведений в ч.2 ст.222 КУпАП. Притягнення особи до адміністративної відповідальності у вказаних випадках фактично відбувається у скороченому провадженні.

Таким чином, розгляд справи про адміністративне правопорушення у сфері безпеки дорожнього руху та притягнення особи до відповідальності має відбуватись у скороченому провадженні. Скорочене провадження у справі про зазначене адміністративне правопорушення передбачає, зокрема, фіксацію адміністративного правопорушення і накладання адміністративного стягнення на правопорушника безпосередньо на місці його вчинення - без складання відповідного протоколу.

Також колегія суддів не може погодитись з твердженням апелянта, що суд не може вказувати як доказ відеозапис, що був наданий відповідачем суду, виходячи з наступного.

Апелянт посилається на ст.10-15 Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», ст.8 Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» та на п.18 ст.16 Закону України «Про Державну службу спеціального звязку та захисту інформації України».

Але, колегія суддів звертає увагу, що всі вказані норми є застарілими та такими, які були змінені чи виключені із законів взагалі: Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність» - закон втратив чинність 01.01.2016 року; ст.8 Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах» - зміст статті змінено ще 19.04.2014 року; п.18 ст.16 Закону України «Про Державну службу спеціального звязку та захисту інформації України» - був виключений із закону ще 09.04.2014 року.

Крім цього наведенні норми права відносяться до пристроїв, які є засобами вимірювальної техніки, а відео, що надано відповідачем в якості доказу, було зафіксовано на нагрудний відеореєстратор.

Нагрудний відеореєстратор може здійснювати фото- та відеозйомку у звязку зі своїми технічними характеристиками та можливостями, а сам відеозапис є візуальною інформацією про обставини, які мають значення по справі. А тому апелянт помилково ототожнює відеозапис, зафіксований на нагрудний відеореєстратор із засобом вимірювальної техніки.

Відповідно до ст.251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно ст.70 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Статтею 40 Закону України «Про Національну поліцію» передбачено застосування технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису.

Так, частиною 1 цієї статті закріплено, що поліція для забезпечення публічної безпеки і порядку може закріплювати на форменому одязі, службових транспортних засобах, монтувати/розміщувати по зовнішньому периметру доріг і будівель автоматичну фото- і відеотехніку, а також використовувати інформацію, отриману із автоматичної фото- і відеотехніки, що знаходиться в чужому володінні, з метою:

- попередження, виявлення або фіксування правопорушення, охорони громадської безпеки та власності, забезпечення безпеки осіб;

- забезпечення дотримання правил дорожнього руху.

Інформація про змонтовану/розміщену автоматичну фототехніку і відеотехніку повинна бути розміщена на видному місці.

З матеріалів справи вбачається, що камера була встановлена на форменому одязі патрульного, що відповідає вимогам ст.40 Закону України «Про Національну поліцію».

Таким чином, відеофіксація порядку винесення постанови працівником поліції є правомірною.

Візуальна інформація з відеозапису, який було надано відповідачем та долучено судом першої інстанції до матеріалів справи відображає місце та автомобіль позивача, а тому зазначений відеозапис може розглядатися судом як належний та допустимий доказ.

По суті зафіксованого в оскаржуваній постанові правопорушення апеляційний суд звертає увагу на таке.

Звертаючись до суду з адміністративним позовом, позивач стверджував, що ПДР не порушував, а відомості вказані в постанові не відповідають дійсності.

Так, в позові було зазначено, що позивач почав рух від обочини дороги, попереду нього рухався транспортний засіб зі швидкістю 20-25 км/год, оскільки дорога по якій вони рухались не відноситься до доріг з обмеженою видимістю, позивач здійснив обгін транспорту, який рухався поперед нього, здійснивши перетинання вузької суцільної лінії.

Згідно ст.280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов'язаний з'ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом'якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з'ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, відповідач у справі зобов'язаний довести правомірність свого рішення про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, та, зокрема, довести факт вчинення позивачем порушення ПДР відповідними доказами.

Так, обґрунтовуючи свою позицію, відповідач посилається на те, що порушення позивачем ПДР підтверджується відео з нагрудного відеореєстратора, яке було долучено до матеріалів справи.

Дослідивши вказане відео, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що т/з Тойота н/з НОМЕР_1 під керуванням позивача почав здійснювати обїзд транспорту, який рухався поперед нього, шляхом перетинання суцільної лінії на ділянці дороги з поворотом, при цьому дорога по якій рухалися транспортні засоби пішла вниз.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем було порушено пп.«г» п.14.6 ПДР, оскільки позивач здійснював небезпечний маневр на ділянці дороги з обмеженим оглядом та в умовах недостатньої видимості.

Посилання позивача на те, що транспортний засіб, який рухався попереду нього, рухався зі швидкістю 20-25 км/год, колегія суддів вважає жодним чином недоведеним.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що заперечення позивача об'єктивно не підтверджені доказами та спростовуються встановленими з матеріалів справи обставинами, а відповідачем напроти надано суду всі необхідні докази, які підтверджують правомірність спірної постанови АР№128794 від 05.10.2016 року.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ч.5 ст.254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Заводського районного суду м. Миколаєва від 17 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий суддя:ОСОБА_1
Суддя: Суддя: ОСОБА_3 ОСОБА_2