Справа № 580/147/17
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 р.Справа № 580/147/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Жигилія С.П., Перцової Т.С.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1, Лебединської районної ради Сумської області на постанову Лебединського районного суду Сумської області від 14.03.2017р. по справі № 580/147/17

за позовом ОСОБА_1

до Лебединської районної ради Сумської області

про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - ОСОБА_1, звернувся до Лебединського районного суду Сумської області з адміністративним позовом до Лебединської районної ради Сумської області, в якому просив суд: визнати протиправними дії відповідача - неправомірна відмова в наданні інформації на запит № 262 від 06.09.2016; зобов'язати відповідача повторно розглянути запит № 262 від 06.09.2016 у відповідності до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Постановою Лебединського районного суду Сумської області від 14 березня 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визнано протиправними дії Лебединської районної ради щодо неправомірної відмови в наданні інформації на запит №262 від 06.09.2016 року.

Зобовязано Лебединську районну раду повторно розглянути запит ОСОБА_1 №262 від 06.09.2016 року у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Не погодившись з постановою суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, позивачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм процесуального права, а саме: ст. 91, ч. 1 ст. 94, ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, що призвело до неправильного вирішення питання в частині розподілу судових витрат, позивач просить постанову Лебединського районного суду Сумської області від 14 березня 2017 року в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відшкодувати йому за рахунок відповідача судові витрати у розмірі 210,00 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, відповідач просить постанову Лебединського районного суду Сумської області від 14 березня 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст. ст. 1, 3, 8 Закону України "Про звернення громадян", ч. 1 ст. 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації", що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав та обставин викладених в апеляційній скарзі.

Сторони в судове засідання суду апеляційної інстанції не з'явились, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не визнана судом обов'язковою, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності сторін, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційних скарг, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційних скарг, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач - ОСОБА_1, звернувся до голови Лебединської районної ради із заявою № 262, датованою 06.09.2016 року, про надання інформації на ряд питань, які виклав у двох пунктах (а.с.3). В заяві позивач просив перелічити всі дії, які вчинив особисто голова районної ради - ОСОБА_2 в період перебування на посадах голови Лебединської РДА та голови Лебединської районної ради для належного фінансування шкіл, лікарень району, повідомити, чи звертався він до відповідних міністрів, Президента України, голови обласної державної адміністрації для вирішення цих питань, чи до народних депутатів України для вирішення їх на законодавчому рівні; також просив надати копії документів, які відображають назви та вартість виконаних ремонтних робіт, проведених у травні-червні 2016 року в приміщенні Лебединської районної ради працівниками ( мулярами) Лебединської ЦРЛ, акт прийому-передачі виконаних робіт, нарахування заробітної плати двом мулярам, що виконували ці роботи та відомості про тих, хто отримав зароблену ними заробітну плату; в разі відсутності вказаних документів, пояснити причину їх відсутності.

Листом № 01-33/341 від 27.09.2016 року за підписом голови Лебединської районної ради позивачу розяснено, що голова районної ради щорічно звітує перед депутатами на сесіях районної ради, ці звіти були опубліковані в міськрайонній газеті «Життя Лебединщини» та на сайтах райдержадміністрації і районної ради, тому заявник може ознайомитись з ними. По питанню проведення ремонтних робіт в приміщенні районної ради заявнику повідомлено, що йому була надана письмова відповідь на ці питання листом від 21.06.2016 року на його заяву №172 від 01.06.2016 року за вих. № 01-33-230 ( а.с.4).

Не погодившись з діями відповідача щодо відмови у наданні інформації на запит № 262 від 06.09.2016, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем безпідставно розглянуто заяву позивача в порядку Закону України "Про звернення громадян", тому підстав для розгляду заяви в порядку, а не у відповідності до Закону України «Про доступ до публічної інформації», а тому дії Лебединської районної ради щодо відмови в наданні інформації на заяву позивача № 262 від 06.09.2017 року є неправомірними.

Також суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення на його користь судових витрат, пов'язаних із явкою до суду, через їх необґрунтованість.

Переглянувши рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації".

Суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:

1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень;

2) розпорядники інформації - суб'єкти, визначені у статті 13 цього Закону;

3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації (ст.12 Закону).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VІ "Про доступ до публічної інформації" (далі - Закон № 2939-VІ) публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 2 № 2939-VI, його метою є забезпечення прозорості та відкритості суб'єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.

Відповідно до ст. 3 № 2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст.5 № 2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.

Згідно з ч.1 ст.19 Закону № 2939-VI, запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту (ч.2 ст.19 Закону №2939-VI).

Частинами 4 та 5 статті 19 Закону № 2939-VI встановлено, що письмовий запит подається в довільній формі, який має містити: 1) ім'я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв'язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.

Статтею 20 Закону № 2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону №2939-VІ, розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту в таких випадках: 1) розпорядник інформації не володіє і не зобов'язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит; 2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону; 3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені статтею 21 цього Закону фактичні витрати, пов'язані з копіюванням або друком; 4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п'ятою статті 19 цього Закону.

Таким чином, Законом № 2939-VІ передбачені вичерпні випадки відмови розпорядником інформації в задоволенні публічного запиту.

Відповідно до ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

За приписами ч. 3 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації, який не володіє запитуваною інформацією, але якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто нею володіє, зобов'язаний направити цей запит належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача. У такому разі відлік строку розгляду запиту на інформацію починається з дня отримання запиту належним розпорядником.

Як встановлено під час розгляду справи, запит позивача про надання публічної інформації від 06.09.2016 № 262 відповідає вимогам, ст.19 Закону № 2939-VІ.

Таким чином, відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел - міськрайонній газеті "Життя Лебединщини" та на сайтах райдержадміністрації і районної ради, суперечить ст. 22 Закону № 2939-VІ. Інформація, яку було запитано позивачем є публічною, повинна мати загальний доступ заінтересованим особам, а отже розгляд вказаного запиту в порядку Закону України "Про звернення громадян" є неправомірним.

Отже, колегія суддів вважає, що Лебединська районна рада Сумської області, як розпорядник інформації, обов'язок із законодавчо передбачених підстав для надання ОСОБА_1 запитуваної інформації не виконала, посилання на підставу у своїй відповіді на доступність такої інформації в загальних джерелах не відповідає вичерпному переліку підстав відмови розпорядником інформації.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволення вимог позивача про визнання протиправними дій Лебединської районної ради щодо неправомірної відмови в наданні інформації на заяву позивача № 262 від 06.09.2017 року та зобовязання відповідача повторно розглянути вказану заяву відповідно до Закону України "Про доступ до публічної інформації".

Переглянувши рішення суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає наступне.

Як свідчать матеріали справи, позивач просив стягнути на його користь з відповідача витрати, повязані з явкою до суду, а саме: витрати, повязані з переїздом на судові засідання з с. Будилка до м. Лебедин і у зворотному напрямку 20.02.2017 р. та 14.03.2017 року - на загальну суму 14 грн., добові витрати в розмірі 60 грн. з розрахунку по 30 грн. кожного разу, та компенсацію за відрив від звичайних занять в розмірі 136 грн. з розрахунку: 20.02.2017 року за 5 годин ( з 10.45 до 15.45 год.), мінімальна заробітна плата 3200 грн.: 20 днів : 8 год., та множиться на 5 годин = 100 грн.

За 14.03.2017 р. за 2 години ( з 8.00 до 10.00год.): 3200- мінімальна заробітна плата : 22 дні : 8 годин = 18.18 грн. х 2 години = 36.36 грн. Всього 136 грн.

Загальна сума витрат позивача складає 210 грн., які він просить на підставі ст. 91, 94, 97 КАС України стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 91 КАС України витрати, повязані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також найманням житла, несуть сторони.

Стороні, на користь якої ухвалене судове рішення і яка не є субєктом владних повноважень, та її представнику сплачуються іншою стороною добові (у разі переїзду до іншого населеного пункту), а також компенсація за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять. Компенсація за втрачений заробіток обчислюється пропорційно від розміру середньомісячного заробітку, а компенсація за відрив від звичайних занять пропорційно від розміру мінімальної заробітної плати.

Враховуючи, що позивач не працює, йому повинна бути виплачена компенсація за відрив від звичайних занять. При цьому, граничний розмір компенсації за відрив від звичайних занять не може перевищувати розмір мінімальної заробітної плати, обчислений за фактичні години відриву від звичайних занять ( п.3 додатку до постанови КМ України № 590 від 27.04.2006 р. «Про граничні розміри компенсації витрат, повязаних розглядом цивільних та адміністративних справ, і порядок їх компенсації за рахунок держави»).

Судом першої інстанції обґрунтовано визначено розмір компенсації за відрив від звичайних занять, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати та з урахуванням часу участі у судових засіданнях, а саме 21, 72 грн. (За 20.02.2017 р. - 3200 : 20 робочих днів = 160 грн., втрати за 1 годину 160:8 = 20 грн., втрати за 1 хвилину 20:60 = 0.33 грн., втрати за 7 хв. 2.33 грн. За 14.03.2017 р. - 19.39 грн.( 3200 : 22 робочі дні : 8 : 60 х 64 хв.= 19.39 грн.).

Щодо доводів апеляційної скарги про необґрунтованість відмови суду першої інстанції в задоволенні вимог про компенсацію добових витрат колегія суддів зазначає, що така відмова є обґрунтованою з огляду на незначну відстань між місцем проживання позивача та місцезнаходженням суду, а також на участь у судових засіданнях протягом нетривалого часу.

З приводу доводів апеляційної скарги, що судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в стягненні витрат на проїзд позивача до суду, колегія суддів зазначає, що з наданих позивачем квитків неможливо встановити особу, яка їх придбала , а тому неможливо зробити висновок про те, що ці квитки придбавалися саме для прибуття позивача у відповідні судові засідання, у звязку з чим, судом першої інстанції обґрунтовано не віднесено такі витрати до судових витрат по даній справі, що підлягають відшкодуванню.

Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при прийнятті рішення правильно здійснив розподіл судових витрат, стягнувши з бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрати, пов'язані із прибуттям до суду в сумі 21 грн. 71 коп.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову чи ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв законне і обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційних скарг, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, Лебединської районної ради Сумської області залишити без задоволення.

Постанову Лебединського районного суду Сумської області від 14.03.2017р. по справі № 580/147/17 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст ухвали виготовлений 22.05.2017 р.