Справа № 802/707/17-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

23 травня 2017 р. Справа № 802/707/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.,

представника позивача: Данилюка В.М,

представника відповідача: Кузьміної В.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного акціонерного товариства "Вінницька обласна друкарня" про стягнення заборгованості

в с т а н о в и в :

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулося Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів з позовом до Приватного акціонерного товариства "Вінницька обласна друкарня" про стягнення заборгованості в сумі 25181,74 грн., з яких 23431,82 грн. - адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році, 149,92 грн. - нарахована пеня за прострочення терміну сплати санкцій.

Позов мотивовано тим, що в порушення статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" відповідач не забезпечив встановленого нормативу робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів в кількості 1 особи. У зв'язку з чим зобов'язаний сплатити адміністративно-господарські санкції та пеню у розмірі встановленому чинним законодавством.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та письмові докази у справі.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила з підстав викладених в письмових запереченнях, мотивуючи тим, що підприємство виконало свій обов'язок щодо забезпечення встановленої для нього кількості робочих місць для працевлаштування інвалідів, та до центру зайнятості в березні 2016 року направило звіт в якому була відображена наявна вакансія про створення робочого місця для інваліда. Направлені центром зайнятості особи були не працевлаштовані з незалежних від підприємства обставин. За наведених обставин представник вважає, що позов задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності суд встановив наступне.

Судом встановлено, що 10.02.2017 року відповідач подав до Вінницького обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів Звіт про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік за формою 10-ПІ, затвердженою наказом Мінпраці України від 10.02.2007 року №42. В даному звіті відповідач зазначив, що в 2016 році середньооблікова кількість штатних працівників в нього становила 44 особи, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність - 1 особа, кількість інвалідів, які повинні працювати відповідно до статті 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» становить 2 особи, фонд оплати праці штатних працівників - 1031,0 тис. грн., середньорічна заробітна плата штатного працівника - 24000 грн. (а.с. 5).

Листом від 28.02.2017 року Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів повідомило Приватне акціонерне товариство "Вінницька обласна друкарня", що згідно звіту про зайнятість і працевлаштування інвалідів за 2016 рік на підприємстві не виконаний норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, встановлений ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». Відповідно ст. 20 Закону та «Порядку сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць за працевлаштування інвалідів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31.01.2007 року № 70, підприємству необхідно самостійно в строк до 15 квітня 2017 року сплатити адміністративно-господарські санкції у сумі 23431,82 грн. Крім того повідомили, що порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені в розмірі 120 відсотків облікової ставки НБУ (а.с. 6).

Листом від 13.04.20017 року №04-30/1058 Лівобережний міжрайонний центр зайнятості м. Вінниці повідомив Вінницьке обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів, що відповідач протягом 2016 року подавав до центру зайнятості звіти за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» для працевлаштування людей з інвалідністю, за посадою палітурник, та надав копії відповідних звітів та реєстр направлень. Керівництво Приватного акціонерного товариства "Вінницька обласна друкарня" протягом 2016 року приймало участь у міні-ярмарках вакансій для працевлаштування людей з інвалідністю та в семінарах на тему: «Працевлаштування людей з інвалідністю» (а.с. 8).

З викладеного позивачем зроблено висновок, що 14.03.2016 року Приватне акціонерне товариство "Вінницька обласна друкарня" подало центру зайнятості інформацію про попит на робочу силу за формою № 3-ПН для працевлаштування інвалідів. Таким чином, до 14.03.2016 року у відповідача не було вільного робочого місця для працевлаштування інвалідів.

Крім того позивач вказує, що відповідачем було відмовлено у працевлаштуванні двом інвалідам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які направлялись центром зайнятості на заявлену вакансію. Дані обставини свідчать про те, що відповідач не вжив усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" (далі - Закон № 875-XII ) для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Отже, кількість інвалідів, які повинні працювати, але не працевлаштовані на підприємстві, відповідно до самостійно поданого звіту, становить 1 особа. Оскільки відповідачем не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інваліда в кількості 1 особи, до останнього застосовано адміністративно - господарську санкцію у розмірі середньомісячної заробітної плати штатного працівника на підприємстві за одне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом та пеня, які відповідачем не сплачені, що стало підставою для звернення з позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, оцінюючи доводи сторін та надані ними докази, суд виходить з наступного.

Статтею 19 Закону N 875-XII, встановлено, що підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

При цьому, для підприємств установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Із положень статті 18 Закону N 875-XII випливає, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Так, підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, державна служба зайнятості здійснює пошук підходящої роботи відповідно до рекомендацій МСЕК, наявних у інваліда кваліфікації та знань, з урахуванням його побажань (ч.3. ст.18-1 Закону N 875-XII).

Відповідно до частини першої статті 20 Закону N 875-XII, підприємства де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом.

В свою чергу, згідно частини другої статті 20 Закону N 875-XII, порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

Адміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються підприємствами, установами, організаціями, у тому числі підприємствами, організаціями громадських організацій інвалідів, фізичними особами, зазначеними в частині першій цієї статті, самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону.

Зі змісту наведених вище норм законодавства видно, що на суб'єктів господарювання покладено обов'язок виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів та за невиконання такого обов'язку нести відповідальність, передбачену законом.

Разом з тим, обов'язок підприємства зі створення робочих місць не супроводжується його обов'язком займатися пошуком інвалідів для працевлаштування.

Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ від 16.04.2013 р. у справі №21-81а13.

Судом встановлено, що відповідачем виконані вимоги щодо інформування центру зайнятості про створення робочого місця для працевлаштування інвалідів на підприємство.

Про створення робочого місця для працевлаштування інвалідів відповідач повідомив центр зайнятості ще в 2015 році, що слідує з рішення суду у справі №802/669/16-а.

Крім того, відповідач в березні 2016 року подавав до центру зайнятості звіт за формою 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» для працевлаштування людей з інвалідністю за посадою палітурник (а.с. 10-12).

Відповідно до п. 2.1 Порядку подання форми звітності №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", затвердженого наказом Міністерства соціальної політики України №316 від 31 травня 2013 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 2013 року за №988/23520, встановлено, що така форма подається за наявності у роботодавця попиту на робочу силу (вакансії) не пізніше 10-ти робочих днів з дати відкриття вакансії(й). Датою відкриття вакансії є наступний день після створення робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником.

З огляду на що, обов'язок щомісячної подачі звітів форми №3-ПН до центру зайнятості у відповідача відсутній.

Суд також звертає увагу на активну участь відповідача щодо пошуку інвалідів для працевлаштування, зокрема його участь в міні - ярмарках вакансій та семінарах на тему: "Працевлаштування людей із інвалідністю", про що свідчить лист №04-30/1058 Лівобережного міжрайонного центру зайнятості від 13.04.2017 року (а.с. 8).

Суд критично оцінює аргументи позивача стосовно того, що відповідачем було відмовлено у працевлаштуванні двом інвалідам - ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які направлялись центром зайнятості на заявлену вакансію, з огляду на наступне.

ОСОБА_4 відмовився від даної посади вказавши про відсутність кваліфікації палітурника (корінець направлення на працевлаштування від 06.09.16 року), що підтверджується наданими відомостями Лівобережного МРЦЗ про прийняте рішення особи (а.с. 9).

ОСОБА_3 відмовлено в прийняті на посаду відповідачем, оскільки особа не відповідає вимогам, на підставі пункту 5 індивідуальної програми реабілітації інваліда №16/81 від 16.03.2016 року протипоказана важка фізична праця та праця у нічний час, рекомендовані види професій доступні за станом здоров'я: секретар, бібліотекар, чергова, прибиральниця і все. Вказана громадянка претендувала на зайняття посади «Палітурника». В розділі II посадової інструкції «Палітурника» вказано, що покрівельні матеріали потрібно різати на паперорізальній машині, що потребує отримання допуску та упаковувати продукцію в бабіни вагою 10 кг, розкроювати покрівельні матеріали з рулонів, що мають висоту 106 см, довжину 100 пог.м., тобто здійснювати роботу із фізичними навантаженнями.

Крім того, до Інформації про попит на робочу силу (вакансії) за формою звітності №3-ПН, що подана ПрАТ «Вінницька обласна друкарня» 10.03.2016 року, товариство відкрило вакансію «Палітурник». Водночас, ОСОБА_3 за кваліфікацією є «Вчитель». Відтак, кваліфікація ОСОБА_3 не відповідає посаді, яка була вакантна на підприємстві відповідача та пошук кандидата на яку здійснювало підприємство.

Відповідно до ст. 23 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні" індивідуальна програма реабілітації інваліда є обов'язковою для виконання органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, реабілітаційними установами, підприємствами, установами, організаціями, в яких працює або перебуває інвалід, дитина-інвалід, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, типу і форми власності.

Отже, ОСОБА_3 не відповідає вимогам для зайняття посади «Палітурник», в контексті ст. 23 Закону України "Про реабілітацію інвалідів в Україні", ст. 46 Закону України "Про зайнятість населення" та обмежень індивідуальних програм реабілітації інвалідів. Тому, не працевлаштування вказаної особи не можна ставити у вину відповідача, оскільки таке мало місце із об'єктивних та незалежних від волі роботодавця причин.

Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку, що відповідачем виконано обов'язок щодо виділення і створення робочих місць для працевлаштування інвалідів у 2016 році та повідомлено центр зайнятості про наявність вакансій.

При вирішенні питання про правомірність заявлення до стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені суд виходить із загальних норм права відносно відповідальності за порушення зобов'язань та встановлення в діях або бездіяльності роботодавця складу правопорушення з метою застосування юридичної відповідальності у вигляді адміністративно-господарських санкцій.

Так, елементами правопорушення є вина та наявність причинного зв'язку між самим порушенням та його наслідками. Вважається, що застосування принципу вини як умови відповідальності пов'язане з необхідністю доведення порушення зобов'язання.

Адміністративно-господарська відповідальність, передбачена статтею 20 Закону, за своєю правовою природою є господарсько-правовою відповідальністю. Підставою для застосування такої відповідальності учасника господарських відносин, згідно частини першої статті 218 ГК України, є вчинене роботодавцем правопорушення в сфері господарювання. Відповідно до частини другої зазначеної статті учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Звіт за формою 3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування інвалідів і, водночас, запитом про направлення на підприємство інвалідів для працевлаштування.

У зв'язку з тим, що відповідач ужив усіх залежних від нього заходів щодо створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, на нього не може бути покладена відповідальність за ненаправлення уповноваженими органами у необхідній кількості інвалідів для працевлаштування та за відсутність у населеному пункті за місцем знаходження підприємства інвалідів, які бажають працевлаштуватись.

Аналогічна позиція викладена в постанові ВСУ від 16.04.2013р. у справі №21-81а13.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що підстави для застосування адміністративно-господарських санкцій, передбачених статтею 20 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні", відносно відповідача відсутні.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Виходячи з наведеного, враховуючи відсутність підстав для застосування адміністративно-господарських санкцій та, відповідно, їх стягнення, відсутні також підстави і для стягнення пені за порушення строків сплати суми адміністративно-господарських санкцій, застосованої згідно Порядку "Сплати підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, суми адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 р. № 70.

З урахуванням встановлених у судовому засіданні обставин справи та вищезазначених положень чинного законодавства України суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити повністю.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати (судовий збір) стягненню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович