Справа № 826/4969/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2017-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 травня 2017 року № 826/4969/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особаВерховного Суду України Державна казначейська служба України
прозобов'язання вчинити дії,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із позовом до Верховного Суду України, третя особа - Державна казначейська служба України, про зобов'язання доплатити різницю вихідної допомоги у розмірі семи місячних суддівських винагород (заробітних плат) за останньою посадою, що складає 276 640 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 у виплаті вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат та здійснено виплату вихідної допомоги лише у розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою без врахування моменту, коли у позивача виникло право на відставку.

Відповідач проти позову заперечив з огляду на те, що на момент виходу ОСОБА_1 у відставку чинним законодавством було передбачено виплату вихідної допомоги у розмірі 3 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В судове засідання 11.05.2017 позивач та третя особа не з'явилися, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Натомість, від ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

У зв'язку з тим, що відсутні перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, а також зважаючи на відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи №826/4969/17 у письмовому провадженні.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 з 17.07.1987 працювала на посаді судді, в тому числі з січня 2007 року на посаді судді Верховного Суду України.

Рішенням Вищої ради юстиції від 19.12.2016 №3258/0/15-16 ОСОБА_1 звільнено з посади судді Верховного Суду України у відставку.

Наказом голови Верховного Суду України від 21.12.2016 №1168-к ОСОБА_1 виключено зі складу Верховного Суду України.

У зв'язку зі звільненням ОСОБА_1 з посади судді Верховного Суду України у відставку Верховним Судом України здійснено виплату позивачу вихідної допомоги в розмірі 118 560 грн., що становить 3 місячні заробітні плати за останньою посадою.

ОСОБА_1 22.02.2017 звернулась із заявою до голови Верховного Суду України про виплату різниці між виплаченим та належним за законом розміром вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Листом голови Верховного Суду України від 03.03.2017 №202-684/0/8-17 ОСОБА_1 відмовлено у здійснені відповідної виплати.

Згідно з довідкою Верховного Суду України від 29.03.2017 №252-977/0/8-17 розмір заробітної плати ОСОБА_1 за останньою посадою складав 39 520 грн. Таким чином, різниця між виплаченою вихідною допомогою та вихідною допомогою у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою становить 7 місячних заробітних плат, тобто 276 640 грн.

Вказуючи на протиправність відмови у виплаті зазначеної різниці між виплаченим та належним за законом розміром вихідної допомоги, а саме у доплаті вихідної допомоги у розмірі семи місячних заробітних плат за останньою посадою, ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Статтею 126 Конституції України гарантується незалежність і недоторканність судді.

Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів.

Згідно з пунктами 8 та 11 частини четвертої статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №453-VI та пунктами 8 та 11 частини п'ятої статті 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; правом судді на відставку. Аналогічного змісту гарантії викладено і в Законі України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XII.

Частиною третьою статті 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 №2862-XII передбачалось, що судді, який пішов у відставку, виплачується вихідна допомога без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, але не менше шестимісячного заробітку.

Відповідно до частини першої статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №453-VI в редакції до 01.04.2014 судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 №1166-VII зазначену статтю було виключено.

Таким чином, через зміни в законодавстві, з 01 квітня 2014 року було скасовано таку складову гарантування незалежності та соціального захисту суддів, як вихідна допомога у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку.

В подальшому, частиною першою статті 143 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, який набув чинності 30.09.2016, відновлено право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з відставкою в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою.

Матеріальне та соціально-побутове забезпечення, у тому числі суддівська винагорода, щомісячне довічне грошове, вирішення побутових питань та медичного обслуговування суддів та членів їх сімей, розмір вихідної допомоги при відставці судді є елементами статусу судді, що гарантують його незалежність.

Так, згідно з рішенням Конституційного суду України від 19.11.2013 №10-рп/2013 вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання. В той же час, за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків.

Держава понад двадцять років на конституційному та законодавчому рівнях гарантувала право судді на відставку та отримання суддями вихідної допомоги у зв'язку з відставкою, та відповідно судді мали правомірні очікування щодо її отримання як одного з елементів гарантії їх незалежності.

Основним законом обумовлено охорону матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Матеріальне забезпечення суддів, в тому числі і після припинення повноважень, є засобом забезпечення незалежності працюючих суддів, їх спонукання до тривалого виконання своїх обов'язків.

У своїх рішеннях Конституційний суд України неодноразово зазначав, що зміст та обсяг досягнутих суддями матеріальних та соціальних гарантій не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до законодавства (рішення від 24.06.1999 №6-рп/99, від 11.10.2005 №8-рп/2005, від 18.06.2007 №4-рп/2007,від 22.05.2008 №10-рп/2008).

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на отримання вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою у розмірі 10 заробітних плат за останньою посадою, оскільки встановлення менш сприятливих умов надання разового матеріального забезпечення у вигляді вихідної допомоги суддям, що призначені (обрані) на посаду раніше введеного в дію нового правового регулювання, є неправомірним в силу положень Конституції України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що зниження розміру вихідної допомоги судді при виході у відставку порушує вимоги статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Так, національне законодавство України протягом тривалого часу гарантувало суддям певний рівень матеріального забезпечення як гарантію їх незалежності, в тому числі надання вихідної допомоги певного розміру при виході судді у відставку. Неможливість звуження відповідних прав суддів гарантовано Конституцією.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях у справах «Мелахер та інші проти Австрії» від 19.12.1998, «Бурдов проти Росії» від 07.05.2002, «Прессос Компанія Нав'єра С.А.» та інші проти Бельгії» від 28.10.1995, «Пайн Велі Девелопмент Лтд.» та інші проти Ірландії» від 23.10.1991 визначив, що під поняттям «майно» розуміється не лише майно, яке належить особі на праві власності згідно із законодавством країни, в якій виник спір, а також під даним поняттям можуть бути прибутки, що випливають з власності, кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, «активи», які можуть виникнути, «правомірні очікування», «законні сподівання» особи.

Згідно практики Європейського суду з прав людини «правомірні очікування» виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.

Таким чином, гарантування законодавством певного рівня матеріального забезпечення та дотримання позивачем всіх вимог законодавства для отримання вихідної допомоги при виході у відставку, зокрема сумлінна праця на посаді судді протягом 29 років, свідчить про наявність у ОСОБА_1 законних сподівань отримати у свою власність відповідні кошти.

Позбавлення власника його майна відповідно до практики Європейського суду з прав людини повинно мати правомірну мету в «суспільному інтересі» (a legitimate aim «in the public interest»), обрані засоби мають бути належними (спроможні досягти мети в принципі) і пропорційними, що передбачає, зокрема, компенсацію при примусовому відчуженні (проте вимога щодо повної компенсації відсутня). Позбавлення власника його майна також має бути законним, а саме, відповідати не лише нормативно-правовим актам, а і принципу верховенства права, положенням Конвенції; складовою принципу «законності» є принцип «правової визначеності», що передбачає обов'язок органів влади при обмеженні права діяти відповідно до відомих (прозорих) та достатньо визначених правил («передбачуваних» з точки зору застосування), що виключають свавілля (вибірковість та непередбачуваність дій).

Разом з тим, обмеження права на отримання вихідної допомоги при виході у відставку судді не відповідає зазначеним критеріям, визначеним Європейським судом з прав людини.

Таким чином, вихідна допомога, що була гарантована державою у статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 01.04.2014), є правомірним очікуванням в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції тих суддів, які могли скористатися правом на відставку протягом дії відповідної норми, і відповідно не може бути зменшена чи скасована.

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:

суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 7-12, 69, 70, 71, 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Верховний Суд України здійснити доплату ОСОБА_1 різниці вихідної допомоги у розмірі семи місячних суддівських винагород (заробітних плат) за останньою посадою, що складає 276 640 грн. (двісті сімдесят шість тисяч шістсот сорок гривень).

3. Присудити на користь ОСОБА_1 здійснені нею судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень) за рахунок бюджетних асигнувань Верховного Суду України.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович