Справа № 824/255/17-а
Суддя: Лелюк Олександр Петрович
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/255/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Лелюка О.П., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, Державної судової адміністрації України про визнання незаконним рішення та зобов'язання вчинити дії.

Позивач просить суд:

-визнати незаконним рішення територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області, оформлене листом від 07 листопада 2016 року за вих. №01.04-2158, про відмову у нарахуванні та виплаті йому вихідної допомоги, як судді Путильського районного суду Чернівецької області у зв'язку із виходом у відставку;

- зобов'язати Державну судову адміністрацію України і територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області нарахувати та виплатити йому, ОСОБА_1, вихідну допомогу у розмірі 10 (десяти) місячних неоподаткованих заробітних плат за останньою посадою, що становить 261 (двісті шістдесят одну тисячу) грн.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначав, що постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VIII "Про звільнення суддів" відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України звільнений з посади судді Путильського районного суду Чернівецької області у зв'язку з поданням заяви про відставку та наказом №11-к від 04 жовтня 2016 року відрахований із штату Путильського районного суду Чернівецької області.

Вказував, що 01 листопада 2016 року звертався із заявою до начальника територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області про нарахування та виплату вихідної неоподаткованої допомоги в розмірі десяти місячних заробітних плат.

Проте, листом від 07 листопада 2016 року йому було відмовлено у виплаті вихідної допомоги з посиланням на те, що на момент його звільнення за Законом України "Про судоустрій і статус суддів" не передбачено нарахування та виплату вихідної допомоги у зв'язку із тим, що у 2014 році вказану допомогу було виключено на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні".

Вважаючи дану відмову незаконною, позивач зазначав, що на час перебування на посаді судді діяли норми статті 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-XII, статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI та статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII, якими передбачалась вихідна допомога, однак в порушення вказаних норм територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області відмовило у її виплаті.

Вказував, що за суддею, який перебуває у відставці зберігається звання судді та такі ж гарантії недоторканості та соціального захисту, як і до виходу у відставку, тому скасування при виході у відставку гарантованої виплати вихідної допомоги є обмеженням соціальних гарантій суддів передбачених Конституцією України та іншими законами України, оскільки зміст та обсяг досягнутого суддями рівня матеріального забезпечення не може бути звужено або скасовано шляхом внесення змін до чинного законодавства.

Тому, не погоджуючись із відмовою територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області у нарахуванні та виплаті вихідної допомоги, позивач звернувся до суду із цим позовом.

Територіальне управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області та Державна судова адміністрація України надали суду заперечення у письмовій формі, в яких вказували, що на день подання позивачем заяви про відставку та на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1 стаття 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року втратила чинність відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" №1166-VIІ від 27 березня 2014 року. Зазначали, що вказаний закон набрав чинності з 01 квітня 2014 року та є чинним, рішення щодо його неконституційності в частині виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Конституційним Судом України не приймалося, а тому є обов'язковим до виконання.

Зазначали, що норми статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" щодо виплати судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги є нормами безпосередньої дії, а тому не можуть застосовуватись у ретроактивній формі.

Вказували, що частиною першою статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" було визначено обов'язок виплачувати вихідну неоподатковувану допомогу у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою лише за умови виходу судді у відставку, а не за умови виникнення права на подання заяви про відставку. Тому вважають посилання позивача про виникнення права на відставку та вихідну допомогу під час дії Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року №2862-XII та застосування норм даного Закону до відносин, що виникли після втрати ним чинності є необґрунтованим.

Також неправомірним вважають посилання позивача на норми частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIII щодо виплати вихідної допомоги у розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою, оскільки набрання чинності даним законом відбулося 30 вересня 2016 року, тобто після прийняття постанови Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VIII "Про звільнення суддів".

Разом із цим зазначали, що 12 лютого 2015 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192- VIII, який набрав чинності 29 березня 2015 року, проте у вказаному законі не наведено чіткого визначення щодо виплати вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою.

Крім цього відповідачі вказували, що позивач не перебував у трудових відносинах з територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Чернівецькій області та Державною судовою адміністрацією України. У даному випадку голова суду видавав наказ про відрахування зі штату суду та визначав необхідні виплати при звільненні, однак в наказі не вказано про виплату вихідної допомоги позивачу.

У зв'язку із цим зазначали, що законних підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою немає.

Відтак, просили суд у задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Позивач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, однак в судове засідання не з'явився. Разом з цим у клопотаннях від 10 травня 2017 року та 22 травня 2017 року позивач просив суд розгляд справи провести без його участі. Крім цього, вказував, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд їх задовольнити.

Відповідачі про дату, час та місце проведення розгляду справи також були належним чином повідомлені. Однак в судове засідання не з'явилися. Разом із цим подали до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Крім цього, зазначали, що проти позовних вимог ОСОБА_1 заперечують.

Враховуючи викладене та на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд визнає за можливим розглянути справу в порядку письмового провадження.

Розглянувши наявні у справі матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 20 грудня 2003 року призначений на посаду судді Путильського районного суду Чернівецької області.

22 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову "Про звільнення суддів" №1600-VIII, якою відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

На виконання постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1600-VIII від 22 вересня 2016 року, 04 жовтня 2016 року Путильським районним судом Чернівецької області видано наказ про відрахування ОСОБА_1 зі штату суду у зв'язку із звільненням за його заявою про відставку.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до територіального управління Державної судової адміністрації в Чернівецькій області із заявою, якою просив виплатити йому вихідну допомогу в розмірі десяти місячних неоподаткованих заробітних плат у зв'язку з виходом у відставку.

Листом №01.04-2158 від 07 листопада 2016 року територіальним управлінням Державної судової адміністрації в Чернівецькій області надано відповідь на вказану вище заяву, в якій зазначено, що станом на 22 вересня 2016 року норми статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI щодо виплати судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги виключено у 2014 році на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1166-VII, який набрав чинності з 01 квітня 2014 року. Вказано, що даний закон є чинним, рішення щодо його неконституційності в частині виключення статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" Конституційним Судом України не приймалося, а відтак, є обов'язковим до виконання.

Зазначено, що виплата вихідної допомоги ОСОБА_1 на підставі норм частини першої статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII в розмірі трьох місячних суддівських винагород за останньою посадою не може бути проведена, оскільки набрання чинності даним законом відбулося 30 вересня 2016 року, тобто після прийняття постанови Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VIII "Про звільнення суддів".

Позивач не погоджуючись із даною відмовою та вважаючи, що вихідна допомога має бути виплачена йому у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи спір, суд зазначає таке.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 126 Конституції України встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до пунктів 1, 7, 8 частини четвертої статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року (в редакції Закону до 01 квітня 2014 року) незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення; окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом; належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді; правом судді на відставку.

Згідно статті 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону до 01 квітня 2014 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною шостою статті 111 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону до 01 квітня 2014 року) встановлено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

Як вбачається із матеріалів справи позивач скористався своїм правом гарантованим законодавством України та подав заяву про відставку.

22 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову "Про звільнення суддів" №1600-VIII, якою відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України ОСОБА_1 звільнено з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку, тобто з 22 вересня 2016 року повноваження позивача як судді припинилися.

Положеннями частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року ( у редакції Закону, що діяла до 01 квітня 2014 року) передбачалося, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, пунктом 28 розділу ІІ Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року №1116-VII, внесено зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI та виключено статтю 136, яка передбачала виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" вказані зміни набрали чинності з 01 квітня 2014 року.

Так, внесені Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

Рішенням Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Отже, в даному випадку, до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача, а саме станом на 22 вересня 2016 року.

Норми статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI, а також статті 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ щодо виплати судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги не мають зворотної дії в часі.

Наведені вище судом висновки, узгоджуються із правовою позицією як Вищого адміністративного суду України (викладену в ухвалах від 15 березня 2016 року у справі №К/800/49608/15, від 22 березня 2017 року у справі №К/800/23072/16, від 20 квітня 2017 року у справі №К/800/12384/17), так і Вінницького апеляційного адміністративного суду (викладену в ухвалах від 09 лютого 2017 року у справі №802/1789/16-а, від 19 січня 2017 року у справі №822/2043/16 та у постанові від 07 липня 2016 року у справі №726/726/16-а).

У зв'язку із цим доводи позивача щодо його права на отримання вихідної допомоги згідно статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI є безпідставними, оскільки на момент подання позивачем заяви про відставку та на день прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення норми статті 136 щодо виплати вихідної допомоги судді, який вийшов у відставку виключено на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні". Даний закон набрав чинності 01 квітня 2014 року, тобто до прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення ОСОБА_1

Крім того, безпідставними також є посилання позивача на статтю 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року №1402-VIIІ, якою передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, оскільки даний закон набрав чинності 30 вересня 2016 року, тобто уже після прийняття Верховною Радою України постанови "Про звільнення суддів" від 22 вересня 2016 року №1600-VIIІ і звільнення позивача з посади судді.

Разом із цим суд звертає увагу позивача на положення Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12 лютого 2015 року, який набрав чинності 29 березня 2015 року, яким не передбачено виплату вихідної допомоги судді при виході у відставку.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб визначений законом, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відтак, рішення відповідача щодо відмови у виплаті та нарахуванні вихідної допомоги ОСОБА_1 є правомірним.

Також суд зазначає, що згідно рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 вихідна допомога за своєю правовою природою є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Кошти, які отримують судді як вихідну допомогу, є одним із видів їхнього доходу, а тому законодавець може розглядати їх як об'єкт оподаткування, що узгоджується з вимогами частини першої статті 67 Основного Закону України.

Крім цього, суд звертає увагу на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згідно якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так, відповідно до статті 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відтак, вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. Отже, її отримання не можна визнавати "активом", захищеним статтею 1 Протоколу №1 до "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод".

Як зазначено Європейським судом з прав людини у пункті 23 Рішення по справі "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 (Заява №63134/00), суд зауважує, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

З огляду на те, що норма, яка передбачала право суддів на вихідну допомогу у розмірі 10 місячних неоподаткованих заробітних плат втратила чинність, суд приходить до висновку, що вимоги позивача щодо нарахування та виплати вихідної допомоги у вказаному розмірі, є необґрунтованими та не відповідають вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно частини першої та другої статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 79 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що письмовими доказами є документи (у тому числі електронні документи), акти, листи, телеграми, будь-які інші письмові записи, що містять в собі відомості про обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно частини першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачі, які заперечували проти позову, довели правомірність оскаржуваного рішення.

Натомість доводи позивача в обґрунтування позову, з огляду на все викладене, є безпідставними.

Відтак, правові підстави для задоволення заявленого ОСОБА_1 позову відсутні.

Керуючись статтями 160 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.П. Лелюк