Справа № 813/3742/16
Суддя: Довгополов Олександр Михайлович
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року № 876/2485/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Довгополова О.М.,

суддів Гудима Л.Я., Святецького В.В.,

з участю секретаря судового засідання Румянцевої О.І.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача Клапчука Р.Я., Соколюка М.Ю.,

представника третьої особи Сагайдака Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року у справі за позовом громадянина Іраку ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин Іраку ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, яким просив визнати протиправним і скасувати рішення відповідача від 15.07.2016 року № 385-16 про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача визнати його особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року позов задоволено.

Постанова мотивована тим, що враховуючи встановлені фактичні обставини справи та виходячи із наданого в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначення особи, яка потребує додаткового захисту, суд дійшов висновку, що громадянин Іраку ОСОБА_5 є такою особою, оскільки він змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження або загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини і не може та не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач, вважає, що вона прийнята з неправильним застосуванням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Просить постанову скасувати та прийняти нову, якою у задоволенні позову відмовити.

На обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначає, що позивач не надав документів та матеріалів, які можуть бути доказом його особистого переслідування або загрози переслідування в країні походження, а також фактів на підтвердження обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань; фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, фізичного чи психічного насилля, правових, адміністративних, поліцейських або судових заходів, що є дискримінаційними, судового переслідування або покарання, які є неспівставними або дискримінаційними. Таким чином, на думку відповідача, позивач не обґрунтував наявності умов, визначених у п. п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Також апелянт зазначає, що наведені в заяві та протоколах співбесід позивачем відомості не можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача, що після повернення до країни громадянської належності він отримає серйозну шкоду. Тому відповідач вважає рішення про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, правомірним та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановив суд, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у м. Муктада, мухафаза (провінція) Діяла, Ірак, є громадянином Іраку, за національністю араб, віросповідання - іслам (суніт), освіта незакінчена вища, рідна мова - арабська (також добре володіє англійською мовою, трохи розуміє українську мову), сімейний стан - не одружений, що підтверджується відомостями національного паспорта громадянина Іраку НОМЕР_1, виданого 09.08.2011 року та дійсного до 07.08.2019 року і його поясненнями, наданими під час співбесіди в органі міграційної служби України.

Також на підставі цих даних та документів суд встановив, що до виїзду з країни походження (Іраку) позивач проживав за адресою: АДРЕСА_1 з Іраку виїхав у листопаді 2011 року на підставі студентської візи, яку отримав в Українському консульстві в столиці Іраку м. Багдад.

В Україні поступив на навчання до Тернопільського державного медичної університету ім. І.Я. Горбачевського, однак згідно з наказом ректора університету від 24.12.2012 року № 476 (Д1) був відрахований, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією академічної довідки від 14.01.2013 року № 74.

При цьому, 18.09.2012 року ОСОБА_5 отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_3.

20.02.2013 року позивач вступив на другий курс Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького і тоді ж отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні серії НОМЕР_2, однак наказом ректора від 10.06.2014 року № 700-ст був відрахований за невиконання навчального плану з третього курсу, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією академічної довідки від 26.06.2014 року № 228-РІС.

У серпні 2015 року позивач спробував подати документи на четвертий курс до Івано-Франківського національного медичного університету та Тернопільського державного медичного університету ім. І.Я. Горбачевського, однак в дані університети не вступив.

При цьому, суд встановив, що після відрахування з Львівського національного медичного університету ім. Д. Галицького ОСОБА_5 перебував на території України нелегально.

На даний час позивач є студентом Національного фармацевтичного університету (м. Харків), що підтверджується копією студентського квитка та довідкою університету від 01.12.2015 року № 3450/14.

Крім того, як встановив суд, у серпні 2013 року ОСОБА_5 легально їздив до своїх батьків в Ірак, звідки повернувся в Україну.

Також позивач пояснив, що національний паспорт Іраку та інші документи він втратив внаслідок шахрайських дій невстановленої особи, яка пропонувала за винагороду влаштувати його на навчання до Івано-Франківського національної медичного університету

10.09.2015 року ОСОБА_5 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яку обґрунтовував тим, що у разі повернення до Іраку існує реальна загроза його життю і здоров'ю, оскільки в країні походження йому вже погрожували вбивством, захоплювали в полон терористи і вимагали від батьків гроші. Крім того, у разі повернення його можуть забрати в армію. Вважає, що в будь який момент його можуть вбити представники ІДІЛ, шиїтські повстанці або він може загинути від вибуху.

Відповідно до встановленого законодавством порядку спеціаліст відділу у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області розглянув дану заяву, провів опитування позивача та оформив матеріали особової справи № 2015 LV 0017.

Також 11.09.2015 року позивачу була видана довідка № 003626 про звернення за захистом в Україні.

На підставі наказу керівника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 01.10.2015 року № 146 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» була розпочата процедура оформлення документів для вирішення питання щодо надання позивачу статусу біженця або особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту.

За результатами розгляду особової справи ОСОБА_5 та проведених з ним співбесід, оформлених протоколами від 16.09.2015 року та від 13.11.2015 року, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області склало висновок від 24.11.2015 року про визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту, який мотивувало тим, що він підпадає під критерії такої особи, визначені п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Однак за результатами розгляду особової справи ОСОБА_5 Державна міграційна служба України склала висновок від 15.07.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який мотивувала наступним. Аналіз матеріалів особової справи громадянина Іраку ОСОБА_5 у контексті ситуації, що склалася в країні його громадянської належності, дозволяє зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі через індивідуальні обґрунтовані побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, тому Державна міграційна служба України не погоджується з твердженнями Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про те, що заявника може бути кваліфіковано особою, яка потребує додаткового захисту; враховуючи інформацію по країні громадянської належності заявника, вказаний збройний конфлікт в Іраку є локальний та розповсюджений не на всій території країни. Гуманітарна ситуація в Іраку не погіршилася настільки, щоб це призвело до порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Заявник не відноситься до вразливої категорії осіб, не хворіє на тяжкі хвороби, тому зможе підтримувати себе належними чином. Крім того, оцінюючи актуальну безпекову ситуацію в Іраку, у Державної міграційної служби України є серйозні підстави вважати, що у разі повернення заявника до країни походження не існує загрози його життю, здоров'ю та безпеці через наявність внутрішнього збройного конфлікту.

На підставі цього висновку Державна міграційна служба України прийняла рішення від 15.07.2016 року № 385-16, яким відмовила громадянину Іраку ОСОБА_5 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів вважає правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про протиправність оскаржуваного рішення відповідача, виходячи з наступного.

Правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців здійснюється відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до п. п. 1, 13 ст. 1 цього Закону біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до ч. ч. 5, 6 ст. 5 цього Закону особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з нормами ст. 6 даного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Відповідно до ч. 7 ст. 7 цього Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частиною 2 ст. 13 цього Закону передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (Керівництво УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до п. 195 Керівництва УВКБ ООН у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Відповідно до норм Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, а саме: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, зокрема, расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави незалежно одна від одної.

Також при розгляді даного питання слід враховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, який складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування - державні органи чи інші особи, тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Як встановив суд, висновок відповідача про наявність підстав для відмови у визнанні ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, мотивований, зокрема, тим, що заявник не надав жодних належних документів існування небезпеки у разі повернення до країни походження.

Водночас слід зауважити, що відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Крім того, Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Такими чином, як правильно зазначив суд першої інстанції, доказами щодо наявності загроз для життя, здоров`я чи безпеки заявника можуть бути також усні пояснення особи, які не підтверджені відповідними документами, в зв'язку з чим, на думку колегії суддів, суд правильно визнав необґрунтованими доводи відповідача про те, що позивач не довів наявність реальної небезпеки для нього у випадку повернення до країни походження саме письмовими доказами.

При цьому, як також правильно вказав суд першої інстанції, надані ОСОБА_5 пояснення узгоджуються та підтверджуються інформацією по країні його походження - Іраку.

Зокрема, Управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй з прав людини, управління Верховного комісара Організації об'єднаних націй у справах біженців, Місія Організації об'єднаних націй по сприянню Іраку та інші організації регулярно складають доповіді та інформацію щодо ситуації в Іраку, що є загальновідомою інформацією та міститься у відкритих джерелах на інтернет-ресурсах, зокрема: http://www.refworld.org.ru/docid/547324136.html,http://www.refworld.org.ru/docid/562f4ale312.html, http://www.hrw.org/ru/world-report/2015/country-chapters/268202, http://www.refworld.org.ru/docid/561cd6de0.html, http://www.refworld.org/docid/575537dd4.html, www.refworld.org.ru/country, http://www.unian.ua/world/1209703-teroristi-idil-zahopili-blizko-70-teritorji-siriji-inoboroni-rf.html.

У зазначених доповідях та інформаціях серед іншого вказано про велику кількість жертв збройного насильства і терактів в Іраку з числа цивільних осіб (вбиті, поранені, іммігранти), що пов'язане, зокрема, із зростанням насильства з боку збройного угруповання ІДІЛ та асоційованих з ним рухів, члени яких систематично нападають на мирне населення і об'єкти цивільної інфраструктури, у тому числі ринки, ресторани, магазини, дитячі майданчики, церкви і мечеті. Також Управління Верховного комісара ООН з прав людини та Місія ООН по сприянню Іраку постійно отримують численні повідомлення про порушення та утиски прав людини та принципів міжнародного гуманітарного права з боку ІДІЛ щодо цивільних осіб, які відбуваються на систематичній основі. У деяких випадках вони можуть бути кваліфіковані як військові злочини, злочини проти людяності і геноцид. Також вказані місії реєструють випадки обмеження та порушення прав людини, вчинені невстановленими особами. Стан дотримання прав людини в Іраку у світлі порушень і зловживань, вчинених ІДІЛ і пов'язаними з ним групами, продовжує викликати стурбованість. Збройний конфлікт неміжнародного характеру і терористичні акти призводять до невимовних страждань цивільних осіб. ІДІЛ продовжує переслідувати членів різних етнічних і релігійних громад, цілеспрямовано здійснюючи проти них різні злочини і порушення міжнародного права, прав людини і гуманітарного права. ІДІЛ вчиняє масштабні та систематичні порушення прав людини, які мають значний характер та можуть бути прирівняні до геноциду, злочинам проти людяності, воєнним злочинам і масштабними нападами на мирне населення, цілеспрямовано нападає на релігійні та етнічні групи в Іраку і Сірійській Арабській Республіці. В Іраку насиллю піддаються езиди: чоловіки відокремлюються від жінок і дітей, а потім відправляють у рови і жорстоко карають. Крім того, згідно з інформацією УВКБ ООН за травень-червень 2016 року щодо оцінки внутрішнього переміщення до Багдаду арабів-сунітів, до яких відноситься і позивач, з територій, підконтрольних ІДІЛ, спостерігається сплеск цілеспрямованого насилля відносно арабів-сунітів у Багдаді з 2014 року, які піддаються насильницькому виселенню, викраденню та позасудовому катуванню.

Таким чином, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

Враховуючи наведені вище обставини та положення нормативних актів, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 15.07.2016 року № 385-16 про відмову у визнанні громадянина Іраку ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є передчасним і необґрунтованим, оскільки прийняте без врахування всіх обставин, що мали значення для вирішення даного питання, в зв'язку з чим це рішення слід визнати протиправним і скасувати, що правильно зробив суд першої інстанції.

Водночас колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Іраку ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутність потреби у повторному розгляді заяви позивача.

Так, відповідно до положень ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право вимагати подання додаткової інформації від уповноважених посадових осіб цього центрального органу виконавчої влади, які здійснювали розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до змісту наведеної статті орган Державної міграційної служби при розгляді заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, для встановлення інформації, необхідної для оцінки достовірності доводів особи, яка звернулась з відповідною заявою, повинен провести з нею співбесіду, у разі виникнення сумнівів щодо такої достовірності, звернутись до відповідних органів для підтвердження або спростування наданих заявником відомостей, а також врахувати всю наявну у нього інформацію, як надану заявником, так і здобуту з інших джерел.

В п. 25 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 26.06.2011 року № 3 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» вказано, що відповідно до принципу розподілу влади суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як зазначено вище, основним мотивом прийняття Державною міграційною службою України оскаржуваного рішення про відмову у визнанні ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, було ненадання заявником жодних належних документів існування небезпеки у разі повернення до країни походження.

Проте, як вбачається з оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України та інших матеріалів особової справи ОСОБА_5, відповідач, на думку колегії суддів, не в повній мірі врахував та не надав належну оцінку всім обставинам, інформації та доводам заявника, які мали значення для вирішення питання про визнання чи невизнання ОСОБА_5 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема, колегія суддів зазначає, що відповідач не врахував належним чином інформації про ситуацію в Іраку, підготовленої міжнародними організаціями, в основному органами та місіями Організації об'єднаних націй, та її доказову силу у ситуації з позивачем, можливість подання позивачем письмових доказів тощо.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що Державна міграційна служба України під час розгляду заяви ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не врахувала всіх обставин, які мали значення для належного і правильного вирішення цього питання, а також не вжила всіх заходів в межах своїх повноважень, визначених законодавством, для здобуття та перевірки інформації щодо наявності чи відсутності підстав надання позивачу відповідного статусу, в зв'язку з чим, на думку колегії суддів, у спірному випадку відсутні достатні підстави для зобов'язання відповідача визнати позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а в даному випадку суд може лише зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова підлягає частковому скасуванню, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, та порушив норми матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. ст. 207, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2017 року у справі № 813/3742/16- скасувати в частині зобов'язання Державної міграційної служби України визнати громадянина Іраку ОСОБА_5 особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, і прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Іраку ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В решті постанову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Довгополов
судді Л. Я. Гудим
В. В. Святецький
Постанова складена в повному обсязі 22.05.2017 року