Справа № 743/461/17
Суддя: Мельничук В.П.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 743/461/17 Головуючий у 1-й інстанції: Сташків В.Б. Суддя-доповідач: Мельничук В.П.
У Х В А Л А

Іменем України

18 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого-судді: Мельничука В.П.,

суддів: Лічевецького І.О., Мацедонської В.Е.,

при секретарі: Волощук Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві на постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про оскарження затримання, -

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до Ріпкинського районного суду Чернігівської області з позовом до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, третя особа: Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві про оскарження затримання. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вважає незаконним затримання з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, оскільки відповідне судове рішення було скасовано в апеляційному порядку, а тому вбачає наявними підстави для свого звільнення.

Постановою Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року задоволено вказаний позов частково. Визнано незаконним затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період часу після 21 лютого 2017 року по 5 квітня 2017 року з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України. Звільнено після набрання постанови законної сили, громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198, п. 1 ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 195 КАС України рішення суду першої інстанції підлягає перегляду в апеляційному порядку в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції було встановлено наступне.

23 листопада 2016 року уповноваженими на те особами Святошинського РВ ГУДМС України у м. Києві складено протокол про адміністративне затримання ОСОБА_2 у зв'язку з вчиненням адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, для встановлення обставин правопорушення.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано таким, що перебуває на території України на нелегальному становищі, видворено у примусовому порядку громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 за межі України в примусовому порядку та затримано його з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства.

24 листопада 2016 року уповноваженими особами Святошинського РВ ГУДМС України у м. Києві прийнято рішення про поміщення ОСОБА_2 до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні для підготовки матеріалів про його примусове видворення.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року скасовано постанову Святошинського районного суду м. Києва від 24 листопада 2016 року в частині задоволених вимог про визнання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 таким, що перебуває на території України на нелегальному становищі та в частині затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вважаючи дії відповідача щодо свого затримання, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Задовольняючи позов частково суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними та обгрунтованими, а тому підлягають задоволенню частково.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч. 1 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Пункт 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом, зокрема: "законний арешт або затримання особи з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадиться процедура депортації або екстрадиції (п.п. "f").

В п.п. 37, 39 рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands) Європейський суд з прав людини вказав, що предметом та метою п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є lex generalis по відношенню до п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є гарантувати, що нікого не може бути позбавлено волі у свавільний спосіб, таким чином, незалежно від відповідності національному праву «жодне свавільне утримання ніколи не може вважатися законним».

В пункті 27 ч. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» дано визначення терміну «пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні», яким є державна установа, призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства:

- стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення;

- стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію;

- затриманих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством України;

- затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

В той же час, згідно ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», яка є спеціальною нормою та регламентує порядок примусового видворення іноземців та осіб без громадянства, іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців.

Виходячи з правового аналізу даної норми умовами розміщення іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців є:

-відсутність у них законних підстав для перебування на території;

-затримання їх в установленому порядку;

-винесення відносно них постанови суду про примусове видворення за межі України.

Тобто затримання іноземців та осіб без громадянства проведене в установленому порядку є обов'язковою умовою розміщення іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Верховною Радою України 19.05.2016 року прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень судового захисту іноземців та осіб без громадянства і врегулювання окремих питань, пов'язаних з протидією нелегальній міграції», який набрав чинності 18.06.2016 року.

Вказаним Законом передбачено низку змін до Кодексу адміністративного судочинства України, Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» з питань забезпечення примусового видворення іноземців.

Частиною 2 статті 183-7 КАС України, доповненої згідно Закону України від 19 травня 2016 року № 1379-VIII, визначено, що у разі наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якого подано адміністративний позов про примусове видворення, не має документа, що дає право на виїзд з України, ухилятиметься від виконання рішення про його примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення або якщо існує ризик його втечі, адміністративний суд, визначений частиною першою цієї статті, за клопотанням органу (підрозділу), який подав такий позов, може прийняти одне з таких рішень:

1) взяти особу на поруки підприємства, установи чи організації;

2) зобов'язати іноземця або особу без громадянства внести заставу;

3) затримати іноземця або особу без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

Такі заходи також застосовуються адміністративним судом, визначеним частиною першою цієї статті, за позовом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальних органів і підрозділів, органів охорони державного кордону або Служби безпеки України до іноземців та осіб без громадянства, які до прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, вчинили порушення законодавства України з прикордонних питань та про правовий статус іноземців до завершення цієї процедури.

Відповідно до ч. 7 ст. 183-7 КАС України,/доповненої згідно Закону України від 19 травня 2016 року № 1379-VIII, визначено строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, не може перевищувати шести місяців.

Виходячи з правового аналізу ч.ч. 2 та 7 ст. 183-7 КАС України, доповненої згідно Закону України від 19 травня 2016 року № 1379-VIII, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що КАС України передбачено певний порядок затримання іноземців та осіб без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, а саме шляхом винесення судом, за клопотанням органу (підрозділу), який подав позов примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України, ухвали суду про затримання іноземців та осіб без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців на строк, що не може перевищувати шести місяців, що є "затримання, установленому порядку".

При цьому, враховуючи те, що за аналізом ст. 162 КАС України та ч. 1 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону та Служби безпеки України у цих правовідносинах мають право на звернення до суду з позовом лише щодо примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України, а адміністративний суд має повноваження стосовно розгляду такого позову та компетенцію щодо прийняття рішення про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України, зважаючи на те, що КАС України та інші закони України не надають право цим суб'єктам владних повноважень на звернення до адміністративного суду з позовом про затримання іноземця чи особи без громадянства, тобто законодавством не встановлено право суб'єктів владних повноважень на звернення до суду з вимогами про затримання іноземця чи особи без громадянства, а адміністративним судам не надано компетенції щодо вирішення таких питань, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що затримання іноземців та осіб без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців не є позовними вимогами та не вирішується постановою суду за позовом органу (підрозділу) одночасно з позовними вимогами про примусове видворення іноземців та осіб без громадянства за межі території України, тобто затримання іноземців та осіб без громадянства з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців, яке вирішене постановою суду є таким, що проведено не в порядку, встановленому законом.

В даному випадку постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року скасовано постанову Святошинського районного суду м.Києва від 24 листопада 2016 року, зокрема в частині затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 з метою поміщення до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, з ухваленням в цій частині нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, адміністративне затримання ОСОБА_2, на підставі протоколу про адміністративне затримання ОСОБА_2 від 23 листопада 2016 року, складеного уповноваженими особами Святошинського РВ ГУДМС України України у м.Києві та рішення від 24 листопада 2016 року, винесене уповноваженими особами Святошинського РВ ГУДМС України у м.Києві про поміщення ОСОБА_2 до Чернігівського ПТПІ є тимчасовими заходами та не свідчать про законність затримання останнього з 21 лютого 2017 року.

Оскільки в даному випадку, в силу ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відсутня одна з умов розміщення іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, відтак громадянин Республіки Узбекистан ОСОБА_2 з 21 лютого 2017 року не є затриманим у порядку, встановленому законом.

Враховуючи наведене та положення ст. 183-7 КАС України, п. 27 ч. 1, ч. 4 ст. 30 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», п.п. 11, 12 Розділу Х "Порядок дій посадових осіб ПТПІ, територіальних органів ДМС, органів охорони державного кордону при здійсненні примусового видворення та звільненні іноземців та осіб без громадянства з ПТПІ" Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 року № 141, п. 15 Типового положенні про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, наведену практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 в період часу після 21 лютого 2017 року по 5 квітня 2017 року (дати прийняття постанови суду), з поміщенням до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України є таким, що підлягає визнанню незаконним.

Щодо вимог про звільнення ОСОБА_2, то колегія судів зазначає наступне.

Згідно ч. 4 ст. 29 Конституції України кожний затриманий має право у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.

Стаття 183-7 КАС України та Закон України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» не містять положень про можливість звільнення іноземця або особи без громадянства з ПТПІ в разі встановлення незаконності такого затримання.

Пункт 2 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110 передбачає, що пункт тимчасового перебування у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України і Кабінету Міністрів України, міжнародними актами з прав людини та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють питання щодо іноземців та осіб без громадянства, а також положенням, розробленим відповідно до цього Типового положення і затвердженим ДМС.

Пунктом 15 вказаного Типового положення передбачено, що іноземці та особи без громадянства звільняються з пункту тимчасового перебування його адміністрацією після отримання від органу, за рішенням якого вони розміщувалися в такому пункті, повідомлення про неможливість їх примусового видворення за межі України через відсутність проїзного документа, транспортного сполучення з країною походження або з інших причин, що не залежать від таких осіб, після завершення граничного строку утримання в пункті тимчасового перебування або раніше такого строку, якщо зазначеним органом встановлено причини, що перешкоджають примусовому видворенню. Іноземці та особи без громадянства звільняються з пункту тимчасового перебування на підставі рішення суду, що набрало законної сили, у разі визнання їх в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також встановлення статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми. Іноземці або особи без громадянства, які були доставлені до пункту тимчасового перебування відповідно до частини одинадцятої статті 259 Кодексу України про адміністративні правопорушення, звільняються з пункту тимчасового перебування після закінчення строку, передбаченого частиною другою статті 263 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також у разі, коли стосовно них судом не прийнято інших передбачених законом рішень.

Інструкція про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 р. № 141 регулює порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, та визначає порядок дій посадових осіб ПТПІ, територіальних органів та підрозділів Державної міграційної служби України, органів охорони державного кордону при розміщенні іноземців та осіб без громадянства в ПТПІ, їх утриманні, передачі та звільненні з ПТПІ.

Пункти 11, 12 Розділу Х "Порядок дій посадових осіб ПТПІ, територіальних органів ДМС, органів охорони державного кордону при здійсненні примусового видворення та звільненні іноземців та осіб без громадянства з ПТПІ" даної Інструкції передбачено, що іноземці та особи без громадянства звільняються з ПТПІ також у разі їх визнання в Україні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, надання статусу особи, яка постраждала від торгівлі людьми, а також за відповідним рішенням суду, що набрало законної сили, або в разі їх легалізації в інший передбачений законодавством спосіб. Для звільнення іноземців та осіб без громадянства, заінтересований орган невідкладно надсилає ПТПІ повідомлення про необхідність звільнення іноземця або особи без громадянства з ПТПІ (додаток 20) та підтвердні документи.

Виходячи з правового аналізу даних норм, вбачається, що Інструкція про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні передбачає звільнення іноземців та осіб без громадянства з ПТПІ, але для цього заінтересований орган надсилає до ПТПІ повідомлення про необхідність звільнення іноземця або особи без громадянства з ПТПІ.

Судом першої інстанції було встановлено, що Святошинське РВ ГУДМС України в м.Києві не направляло до Чернігівського ПТПІ повідомлення про необхідність звільнення ОСОБА_2 з Чернігівського ПТПІ, а відтак Чернігівське ПТПІ не мало законних підстав звільняти останнього з ПТПІ.

В той же час, пункт 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

Так, в п. 31 ріщення у справі "Рейнпрехт проти Австрії" (Reinprecht v. Austria) та в п. 161 рішення у справі "Ідалов проти Росії" (Idalov v. Russia) Європейський суд з прав людини вказував, що п. 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод надає заарештованій або затриманій особі право звернутися до суду з метою перевірки процесуальних та матеріальних умов, необхідних для дотримання «законності» позбавлення волі в розумінні п. 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В п.п. 33 та 34 ріщення у справі "Бенджамін та Уілсон проти Сполученого Королівства" (Benjamin and Wilson v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини вказав, що суд повинен мати повноваження звільнити особу, якщо він з'ясує, що її тримання під вартою є незаконним; повноваження суду на ухвалення рішень, що носять лише рекомендаційний характер, є недостатніми.

Відсутність в ст. 183-7 КАС України, в Законі України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», в п.п. 11, 12 Розділу Х "Порядок дій посадових осіб ПТПІ, територіальних органів ДМС, органів охорони державного кордону при здійсненні примусового видворення та звільненні іноземців та осіб без громадянства з ПТПІ" Інструкції про порядок утримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 29.02.2016 року № 141, в п. 15 Типового положенні про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1110, алгоритму дій ПТПІ щодо звільнення з ПТПІ іноземців та осіб без громадянства відносно яких скасоване судове рішення про їх затримання, з поміщенням до ПТПІ, з огляду на те, що Європейський суд з прав людини у справі «Амюр проти Франції» (рішення від 25.06.1996 року) та у справі «Дугуз проти Греції»(рішення від 06.03.2001 року) вказав, що у разі, якщо національне законодавство передбачає можливість позбавлення волі - особливо стосовно іноземного громадянина, то таке законодавство повинно бути максимально чітким і доступним для того, щоб уникнути ризику свавілля, на думку суду не робить законним затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 з 21 лютого 2017 року по 5 квітня 2017 року (дата прийняття постанови суду).

При цьому, не отримання Чернігівським ПТПІ до 3 березня 2017 року копії постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2017 року (справа № 759/16142/16-а) не робить законним затримання громадянина Республіки Узбекистан ОСОБА_2 з 21 лютого 2017 року (дати винесення постанови КААС про скасування судового рішення Святошинського районного суд м. Києва від 24 листопада 2016 року в частинні затримання останнього з метою поміщення до ПТПІ) по 3 березня 2017 року (дати отримання ПТПІ копії постанови), при тому, що в даній справі не оскаржуються безпосередньо дії Чернігівського ПТПІ з приводу перебування у них ОСОБА_2, а предметом є законність затримання останнього з поміщенням до Чернігівського ПТПІ.

Колегія суддів погоджується з критичним сприйняттям судом першої інстанції посилання представника позивача на доцільність застосування до спірних правовідносин згідно ч. 7 ст. 9 КАС України по аналогії закону ч.ч. 2, 3 ст. 206 КПК України, яка регламентує загальні обов'язки судді щодо захисту прав людини є безпідставним, так як пункт 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прямо передбачено можливість прийняття судом судового рішення про звільнення іноземця, в разі встановлення незаконності його затримання, оскільки з огляду на ч. 6 ст. 9 КАС України та ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує до спірних правовідносин пункт 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а не ст. 206 КПК України.

Стаття 256 КАС України регламентує випадки негайного виконання постанов суду (ч. 1) та випадки звернення постанов суду до негайного виконання, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або за власною ініціативою (ч. 2), зокрема постанов про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України, про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення іноземця або особи без громадянства та про продовження строку такого затримання, про затримання до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Вказаний в ч.ч. 1 та 2 ст. 256 КАС України перелік постанов, які виконуються негайно є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає, в т.ч. через положення ч. 7 ст. 9 КАС України.

В даних нормах відсутнє положення про звернення до негайного виконання про звільнення іноземця з відповідного пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України.

Враховуючи наведене, з огляду на п. 11 Розділу Х "Порядок дій посадових осіб ПТПІ, територіальних органів ДМС, органів охорони державного кордону при здійсненні примусового видворення та звільненні іноземців та осіб без громадянства з ПТПІ" вказаної Інструкції, який передбачає можливість звільнення вказаних осіб з ПТПІ за постановою суду, яка набрала законної сили, а не негайно, з огляду на те, що в п. 4 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відсутня вказівка про негайне звільнення вказаних осіб, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що даний позов підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_2 підлягає звільненню з Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України, після набрання постановою суду законної сили без звернення її до негайного виконання.

Враховуючи зазначені вище обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про те, що доводи апеляційної скарги спростовуються вищевикладеним, а тому вона задоволенню не підлягає.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 2, 196, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Святошинського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві - залишити без задоволення, а постанову Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 05 квітня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий-суддя: В.П. Мельничук

Судді: І.О. Лічевецький

В.Е. Мацедонська

Повний текст виготовлено 18.05.2017 року.

Головуючий суддя Мельничук В.П.

Судді: Лічевецький І.О.

Мацедонська В.Е.