Справа № 813/4234/16
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2017-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2017 року № 813/4234/16

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

суддя Гулик А.Г.,

суддя Потабенко В.А.,

секретар судового засідання Харіва Ю.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

представник відповідача- 1 ОСОБА_3,

представник відповідача- 2 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання незаконним дій та рішення, зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (відповідач-1, ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (відповідач - 2, ГУ ДМС України у Львівській області) , в якому згідно уточнених позовних вимог просить суд:

- визнати незаконними дії Державної міграційної служби України про розгляд скарги ОСОБА_1 за відсутності заявника;

- визнати протиправним і скасувати рішення Державної міграційної служби України

від 06.09.2016 № 44-16 про відхилення скарги на рішення ГУ ДМСУ у Львівській області від 17.11.2015 № 168 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання ОСОБА_1 додаткового захисту;

- визнати протиправним і скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 17.11.2015 № 168 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про надання ОСОБА_1 додаткового захисту;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби у Львівській області оформити документи для вирішення питання про надання ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні;

- зобов'язати Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 26.11.2015 позивач направила до Державної міграційної служби України скаргу на рішення про відмову у наданні ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні. 29.11.2016 в приміщенні ДМС України у Львівській області отримала повідомлення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 29.09.2016. Із наданого повідомлення вбачається, що на порушення обов'язкових вимог підпункту (а) пункту 8.7 Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07.09.2011 № 649 (зі змінами та доповненнями, далі Правила), в ньому не викладені причини рішення про відхилення її скарги. Крім того, вказує, що у скарзі зазначила про бажання скористатись своїм законним правом бути присутньою разом із своїм адвокатом або іншим представником при її розгляді, що прямо передбачено п.п. 6 та 7 статті 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Однак, була позбавлена права на захист своїх законних інтересів. Стверджує, що розгляд скарги був формальним та поверхневим. Вважає, що прийняте щодо неї рішення постановлене з порушенням норм чинного законодавства, є необгрунтоване та необ'єктивне, а тому підлягає скасуванню.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача, Державної міграційної служби України подав заперечення, в яких зазначає, що 06.09.2016 ДМС прийнято рішення № 44-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким, відповідно до ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", було відхилено скаргу від 25.11.2015 громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 17.11.2015 № 186 про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Про прийняте рішення позивача було поінформовано повідомленням Головного управління від 29.09.2016 № 69. Вказане повідомлення було скероване на поштову адресу ОСОБА_1 супровідним листом від 04.10.2016 № 04/18988. Вважає, що ДМС було в повній мірі дотримано вимоги розділу 8 Правил при розгляді скарги ОСОБА_1 Скаргу розглянуто ДМС у строки, визначені ч. 5 ст. 12 Закону. Щодо позовних вимог про визнання незаконним і скасування повідомлення ГУ ДМС України у Львівській області від 29.09.2016 № 69 про відхилення скарги, зазначає, що повідомлення не є рішенням суб'єкта владних повноважень та не спричиняє виникнення будь-яких прав і обов'язків у осіб, а отже, не породжує правовідносини, що можуть бути предметом спору. Тобто, повідомлення не має ознак рішення (нормативно-правового акту або правового акту індивідуальної дії), оскарження якого здійснюється за нормами КАС України.

Представник відповідача - 1 у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області подав заперечення, в яких зазначає, що при повторному розгляді заяви, ОСОБА_1 не навела будь-яких нових фактів та обставин, які свідчать про її переслідування у країні походження саме за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних переконань; побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини. Вважає позов ОСОБА_1 безпідставним і необґрунтованим, та таким, що не підлягає до задоволення.

Представник відповідача - 2 у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача -1, представника відповідача - 2, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

10.12.2013 ГУ ДМСУ у Львівській області зареєстровано заяву ОСОБА_1 від 06.12.2013 про надання їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Особа ОСОБА_1 встановлена за національним паспортом громадянки Республіки Узбекистан серії НОМЕР_1, виданим 24.08.2013, дійсним до 23.08.2023.

06.12.2013 ГУ ДМСУ у Львівській області ОСОБА_1 видано довідку про звернення за захистом в Україні № 0000896, дійсну до 26.12.2013.

У заяві про надання притулку в Україні ОСОБА_1 повідомила, що її належність до християнської конфесії Свідків Єгови, яка є забороненою в Узбекистані, є тяжким злочином віровідступництва, за яке передбачено покарання аж до смертної кари, через що вона боїться повертатися до країни свого походження.

Згідно наявної в матеріалах особової справи № 2013LV 0024 довідки № 1 від 20.11.2013 р., виданої релігійною громадою Свідків Єгови м. Старий Самбір, ОСОБА_1 з 02.07.2011 року є охрещеним вісником вказаної релігійної громади.

Як слідує із протоколу співбесіди № 1 від 16.12.2013, заявниця народилася в селі Гайбу Ургенчського району Хорезмської області Республіки Узбекистан, де в 1991 році закінчила 11 класів середньої школи. З 2003 по 2005 рр. працювала молодшою медсестрою в міській лікарні міста Ургенч. З травня 2005 року і по сьогоднішній час проживає в Україні. Лише один раз в липні 2013 року, приблизно на 20 днів, виїжджала в Узбекистан для заміни паспорта у зв'язку із закінченням терміну його дії. Жодних побоювань в цей час у заявниці не було.

Під час співбесіди із заявницею встановлено, що вона раніше не зверталася за отриманням статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не отримувала посвідки на тимчасове або постійне проживання в Україні, а також не набувала громадянства України. (протокол співбесіди від 16.12.2013 року, ст. 6). Ці твердження заявниці підтверджуються матеріалами перевірок (арк. особової спр. 29-32).

Крім того, встановити законність проживання заявниці на території України у період з 2005 по 2013 рр. не видалось за можливе, по причині заміни в 2013 року нею національного паспорту у зв'язку із закінченням терміну його дії.

Заявниця з 2005 року разом із чоловіком ОСОБА_8 та дітьми ОСОБА_9, ОСОБА_10 проживає у м. Старий Самбір Львівської області. З 2006 року здійснює підприємницьку діяльність з реалізації одягу на місцевому ринку, як фізична особа-підприємець.

Під час співбесіди заявниця зазначила, що не може повернутись до країни своєї громадянської належності через зміну релігії, оскільки, за інформацією ЗМІ та за чутками від людей, над віруючими Свідками Єгови знущаються.

Встановлено, що заявниця не зверталась до органів міграційної служби з питань отримання захисту в Україні, посвідки на тимчасове або постійне проживання, набуття громадянства України.

За результатами розгляду особової справи заявника, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло до висновку, що громадянка Узбекистану ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що оформлено Висновком щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 08.07.2013.

На підставі зазначеного Висновку ГУ ДМС України у Львівській області видано наказ від 25.12.2013 № 153 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту", про що повідомлено ОСОБА_1 відповідним повідомленням від 25.12.2013 № 15.

Не погодившись із рішенням ГУ ДМС України у Львівській області про відмову в оформленні документів, позивач звернулась із скаргою до Державної міграційної служби України.

За результатами розгляду скарги позивача, 12.02.2014 ДМС України винесено рішення № 7-14 про відхилення скарги ОСОБА_1 на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення ДМС України за результатами розгляду скарги, позивача було поінформовано повідомленням Головного управління від 21.02.2014 № 16.

Не погодившись із рішенням ГУ ДМС України у Львівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС про відхилення скарги на рішення ГУ ДМС України у Львівській області, позивач оскаржила їх в судовому порядку.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 у справі № № 813/2078/14 позов ОСОБА_1 було задоволено частково, визнано протиправними дії ГУ ДМС України у Львівській області по вилученню 26.12.2013 у ОСОБА_1 довідки про звернення за захистом в Україні № 0000896. У задоволенні решти позовних вимог позивачу було відмовлено.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2014 у справі № 7109/14/876 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 по справі № 813/2078/14 - без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 26.01.2015 у справі № К/800/58405/14 касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2014 було повернуто особі, яка її подала у зв'язку із не виправленням недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.08.2015 у справі № К/800/8033/15 касаційну скаргу ОСОБА_1 було відхилено, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2014 та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2014 - залишено без змін.

23.10.2015 громадянка Узбекистану ОСОБА_1 повторно звернулась до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання "особою, яка потребує додаткового захисту".

У своїй заяві позивач зазначила, що є членом релігійної організації Свідків Єгови і не вбачає для себе та її неповнолітніх дітей можливості повернутись до Узбекистану з причини реальної загрози життю та здоров'ю її та її дітей.

Відповідно до вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та наказу № 649, спеціалістом відділу з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області було проведено опитування позивача та оформлено матеріали особової справи № 2015 LV 0022.

За результатами розгляду особової справи позивача, ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку, що громадянка Узбекистану ОСОБА_1 не підпадає під критерії визначення біженця та особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2015.

У висновку від 17.11.2015 головний спеціаліст сектору по роботі з біженцями та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області вказав наступні причини, за яких заява позивача про надання відповідного захисту в Україні не підлягає до задоволення:

- законодавство Республіки Узбекистан гарантує громадянам країни свободу віросповідання, проте такі права надаються тільки зареєстрованим релігійним групам. Законодавство забезпечує узбецькому уряду державний контроль за релігійною діяльністю та криміналізує незареєстровану релігійну діяльність;

- більшість поданих ОСОБА_1 матеріалів стосуються переслідувань владою Узбекистану осіб, котрі належали до незареєстрованих у встановленому порядку громад Свідків Єгови та займались своєю діяльністю без потрібних на це дозволів, тобто незаконно;

- твердження заявниці щодо погіршення ситуації із свободою віросповідання в Узбекистані мають суб'єктивний характер та не відповідають реальному стану справ;

- заявниця надала завідомо неправдиві відомості щодо законності свого перебування на території України у період з 2005 до 2013 рр.;

- ОСОБА_1 після прибуття в Україну у 2005 році та після зміни релігії у 2011 році не звернулась за захистом у встановленому порядку. Перебуваючи тривалий час на території України, вона безперешкодно займалась трудовою діяльністю та виїжджала на певний період часу до Узбекистану, про що свідчать відмітки у її паспортному документі;

- заявниця виїжджала до Узбекистану після того, як змінила релігію, проте будь яких утисків чи переслідування при цьому не зазнавала;

- ОСОБА_1 не повідомляє про те, що приймала участь у політичній чи релігійній діяльності у країні походження, не була членом жодних організацій, не приймала участь у демонстраціях проти президента та уряду Республіки Узбекистан;

- заявниця не навела фактів свого особистого переслідування в країні походження за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;

- не виявлено фактів щодо загрози життю, безпеці та свободі заявниці через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, а відповідно їй не загрожуватиме ризик зазнати поводження, яке заборонене п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" і вона не підпадає під перелік підстав для надання їй додаткового захисту відповідно до Закону.

За результатами розгляду матеріалів особової справи позивача, 17.11.2015 ГУ ДМС України у Львівській області винесено наказ № 186 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту". Відповідно до вказаного наказу, ОСОБА_1 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Про прийняте рішення позивача було поінформовано повідомленням Головного управління від 19.11.2015 № 53. Вказане повідомлення було скероване на поштову адресу ОСОБА_1 супровідним листом від 19.11.2015 № 04/23975.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржила його 26.11.2015 до ДМС України.

27.05.2016 ОСОБА_1 звернулась до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до ГУ ДМС України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання додаткового захисту.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 30.05.2016 відкрито провадження у справі № 813/1748/16 за позовом ОСОБА_1

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 23.06.2016 у справі № 813/1748/16 позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без розгляду в порядку п. 5 ч. 1 ст. 155 КАС України у зв'язку із поданням клопотання про відкликання позовної заяви.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 від 26.11.2015 та матеріалів її особових справ, ДМС України було оформлено Висновок за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 02.09.2016.

Обґрунтуванням для прийняття ДМС вищевказаного висновку стали наступні підстави:

- ДМС розділяє твердження ГУ ДМС України у Львівській області відносно того, що ОСОБА_1 не обґрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході проведення співбесіди. Твердження щодо існування загрози її життю, безпеці чи свободі на батьківщині, наведені у заяві та скарзі не є обґрунтованими, та носять характер зловживання для легалізації на території України;

- ДМС погоджується з тим, що державними органами Узбекистану для забезпечення контролю над релігійними практиками громадян та заборони діяльності незареєстрованих релігійних груп та рухів використовуються деколи жорсткі заходи. Разом з тим, ДМС зазначає, що вказані утиски на релігійному підґрунті стосуються осіб, які здійснюють незаконну місіонерську діяльність (прозелітизм), беруть участь (підозрюються в участі) у заборонених організаціях, що вважаються екстремістськими. Також переслідуються особи, які підозрюються у ввезені забороненої релігійної літератури в країну, поширенні її, а також, які здійснюють приватне релігійне викладання. У зв'язку з викладеним, слід зазначити, що у даному випадку до ОСОБА_1 можуть бути застосовані заходи адміністративного чи кримінального впливу лише у тому випадку, якщо у її діях будуть виявлені ознаки правопорушення, передбаченого діючим законодавством Узбекистану;

- заявниця не відноситься до жодної із вищевказаних категорій, тому у разі повернення до країни громадянської належності не зазнає переслідувань за ознаками віросповідання;

- посилання заявниці на те, що в Узбекистані порушуються релігійні права громадян не можуть бути взяті до уваги, оскільки у даному випадку не встановлено причинно-наслідкового зв'язку між наявністю певних порушень прав людини у країні громадянської належності заявниці та особистою загрозою для її' життя чи здоров'я;

- заявниця не обґрунтувала свої побоювання стати жертвою переслідування конкретними фактами ні в заяві, ні в ході проведення співбесіди. Твердження щодо існування загрози її життю, безпеці чи свободі на батьківщині не є обґрунтованими;

- за конвенційними ознаками, а саме загрозою переслідування і за належністю до групи осіб з певними релігійними переконаннями, у випадку повернення в Узбекистан заявниці не загрожує небезпека. Про побоювання стати жертвою переслідувань за іншими конвенційними ознаками заявниця не повідомляла;

- проаналізувавши інформацію з відкритих джерел щодо положення релігійної меншини «Свідків Єгови» в Узбекистані встановлено, що останнім часом уряд даної країни вживає позитивних заходів по відношенню до осіб, що сповідують вказану релігію;

- у разі повернення заявниці до країни її походження їй не загрожуватиме небезпека, оскільки сам лише факт переходу до іншої релігії не несе тяжких наслідків, що дорівнюватимуть переслідуванню за релігійною ознакою. Як вбачається з матеріалів справи в зміні релігії заявниця бачить лише надійний засіб легалізуватися в Україні;

- заявницю можна кваліфікувати економічним мігрантом - особою, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місті, а її дії мотивуються особистими проблемами;

- ДМС відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. З Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижуючих гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст, 28 Конституції України, ч. 2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до заявниці смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину. За час перебування заявниці в Україні подій для обґрунтованого побоювання щодо умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону не виникло.

06.09.2016 ДМС прийнято Рішення № 44-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яким, відповідно до ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", було відхилено скаргу від 25.11.2015 громадянки Республіки Узбекистан ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 17.11.2015 № 186 про відмову в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Про прийняте рішення позивача було поінформовано повідомленням Головного управління від 29.09.2016 № 60.

Вказане повідомлення було скероване на поштову адресу ОСОБА_1 супровідним листом від 04.10.2016 № 04/18988.

При вирішенні спору суд керувався таким.

Спірні правовідносини, що склались між сторонами, регулюються Конституцією України, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У силу вимог ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Частиною 1 ст. 7 вищезазначеного Закону визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з ч. 4 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Разом з тим, відповідно до ч. 6 ст. 8 вказаного Закону, рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано до Головного управління ДМС в Львівській області аргументованих пояснень про факти переслідування на батьківщині та доводів щодо відмови країни його громадянської належності захищати його права від дискримінації, переслідувань.

Крім того, під час розгляду справи, позивачем також не повідомлено фактів та не надано доказів в обґрунтування наявних побоювань переслідувань або дискримінації особисто її.

Таким чином, суд приходить до висновку, що оскаржений наказ Головного управління Державної міграційної служби у Львівській області від 17.11.2015 № 168 про відмову в оформленні документів для вирішення питання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, оскільки причини, які спонукали позивача до виїзду з країни походження не відповідають умовам визначеним пунктами 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Частиною 5 вказаної статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Порядок розгляду ДМС скарг визначений розділом VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649)

Відповідно до п. 8.1 Правил № 649, ДМС, відповідно до статті 12 Закону, здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС, зокрема, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (підпункт "б" п. 8.1 Правил № 649).

У разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС (п. 8.2 Правил № 649):

а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35);

б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення;

в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону;

г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

За результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень (п. 8.3 Правил № 649):

а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

Судом встановлено, що скарга ОСОБА_1 була скерована до ДМС 26.11.2015 (у п'ятиденний строк, як визначено ст. 12 Закону) та двічі поверталась скаржниці (у січні та травні 2016 року) установою поштового зв'язку м. Києва за закінченням терміну зберігання, ДМС, з урахуванням доказів поштового відправлення скарги, було прийнято до розгляду скаргу.

Листом від 30.05.2016 за № 8.5/3370-16 Департамент у справах біженців та осіб без громадянства ДМС України витребував у ГУ ДМС України у Львівській області матеріали особової справи гр. Узбекистану ОСОБА_1 з метою розгляду її скарги.

Вказані матеріали були скеровані до ДМС листом Головного управління від 10.06.2016 № 04/1078.

Наказом ДМС України від 02.07.2016 № 164 "Про продовження строку прийняття рішення за скаргою громадянки Узбекистану ОСОБА_1" було продовжено строк прийняття рішення за скаргою гр. ОСОБА_1 до 13.09.2016.

Пунктом 8.5. Правил № 649 визначено, що рішення, передбачені пунктом 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС.

Рішення ДМС від 06.09.2016 № 44-16 про відхилення скарги ОСОБА_1 було скеровано до ГУ ДМС України у Львівській області супровідним листом № 8.5/5714-16 від 12.09.2016.

29.09.2016 ГУ ДМС України у Львівській області підготовлено повідомлення з № 60 про відхилення ДМС скарги ОСОБА_1, яке скеровано заявниці 04.10.2016.

Враховуючи зазначене, ДМС було в повній мірі дотримано вимоги розділу 8 Правил при розгляді скарги ОСОБА_1 Скаргу розглянуто ДМС у строки, визначені ч. 5 ст. 12 Закону.

Щодо тверджень позивача про формальний та поверхневий розгляд ДМС її скарги, то суд зазначає що при підготовці Висновку від 02.09.2016 відповідно до вимог підпункту "г" п. 8.2. Правил № 649, ДМС України було проаналізовано матеріали двох особових справ ОСОБА_1 № 2013 LV 0024 та № 2015 LV 0022, у Висновку зроблено посилання на використану інформацію про країну походження заявника - Узбекистан, із зазначенням назв інформаційних звітів та електронних адрес їх публікації в мережі Інтернет, проведено співвідношення інформації про країну походження із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із ОСОБА_1, проаналізовано висновки, зроблені судами (справи № 813/2078/14, К/800/58405/14, К/800/8033/15) при розгляді справ за позовом ОСОБА_1 про визнання нечинними та скасування наказу ГУ ДМС України у Львівській області від 25.12.2013 № 159 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС від 12.02.2014 № 7-14 про відхилення скарги на рішення Головного управління; проаналізовано норми чинного законодавства Республіки Узбекистан щодо свободи совісті та віросповідання, співставлено їх із інформацією, отриманою від заявниці, отже, твердження ОСОБА_1 про формальний та поверхневий розгляд ДМС її скарги, є безпідставними та необґрунтованими.

Судом не встановлено порушень з боку ДМС України при розгляді скарги ОСОБА_1 на рішення ГУДМС у Львівській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому вимоги про визнання дій відповідача протиправними та визнання протиправним і скасування рішення Державної міграційної служби України від 06.09.2016 № 44-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є безпідставними.

Щодо позовних вимог про зобов'язання ГУ ДМС у Львівській області оформити документи для вирішення питання про надання ОСОБА_1 додаткового захисту в Україні та зобов'язання Державну міграційну службу України визнати ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту, суд зазначає таке.

Оскільки вирішення питання про прийняття рішення щодо оформлення документів та визнання особою, яка потребує додаткового захисту є компетенцією органів міграційної служби (його дискреційними повноваженнями), суд вважає, що в задоволенні цих позовних вимог слід відмовити.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачами доведено правомірність прийнятих рішень.

Такі рішення повністю відповідають зібраним матеріалам особової справи, прийняті в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

Тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до положень пункту 23 статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", позивачем не надано доказів на підтвердження судових витрат, тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Головуючий суддя Кедик М.В.

Суддя Гулик А.Г.

Суддя Потабенко В.А.

Повний текст постанови складено 19.05.2017.