Справа № 822/2663/15
Суддя: Ватаманюк Р.В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/2663/15

Головуючий у 1-й інстанції: Ковальчук А.М.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

16 травня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Ватаманюка Р.В.

суддів: Мельник-Томенко Ж. М. Сторчака В. Ю. ,

за участю:

секретаря судового засідання: Мирошниченко С.О.,

представника позивача: ОСОБА_2,

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 (далі - позивач) до Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області (далі - відповідач) про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Позивач у липні 2015 року звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив: стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.05.2014 по 19.11.2015 та стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_4 моральну шкоду в розмірі 2000 грн.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 23.11.2015 у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23.12.2015 апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09.11.2016 касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення попередніх судів скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.03.2017 позов задоволено частково.

Стягнуто з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.05.2014 по 22.05.2014 у сумі 136 грн. 44 коп.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким адміністративний позов задовольнити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав у повному обсязі та просив колегію суддів її задовольнити.

Представник відповідача заперечив проти апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що з 15.10.1996 ОСОБА_4 працював, а в послідуючому з 02.04.2003 проходив службу в органах Міністерства надзвичайних ситуацій України, Державної служби з надзвичайних ситуацій.

20.05.2014 на підставі наказу Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області № 300 старший сержант служби цивільного захисту ОСОБА_4 звільнений з посади пожежного-рятувальника 28 державного пожежно-рятувального поста 11 державної пожежно-рятувальної частини Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області з 20.05.2014 в запас Збройних сил (з постановкою на військовий облік) за пунктами 173, 176 підпункту 3 (за станом здоровя).

Також вказаним наказом з ОСОБА_4, достроково розірвано контракт та виключено його з кадрів Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Належні позивачу при звільнені кошти відповідач перерахував частинами, 20.05.2014 в розмірі 2076 грн. 08 коп. та 23.05.2014 в розмірі 17111 грн. 53 коп., про що свідчить виписка з рахунків від 08.06.2015 та платіжні доручення №221 від 19.05.2014 та №240 від 22.05.2014.

ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом в якому просив суд стягнути з Головного управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області недораховану та невиплачену частину одноразової грошової допомоги за шість повних календарних років служби та не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб та за 2013 рік в кількості 38 діб, оскільки розмір фактично виплачених коштів не відповідав розміру тих коштів які відповідач зобов'язаний був нарахувати та виплатити ОСОБА_4 у день звільнення.

13.08.2014 постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі №822/2640/14 адміністративний позов ОСОБА_4 задоволено частково.

05.03.2015 постановою Вищого адміністративного суду України змінено вищевказане рішення апеляційного суду та покладено зобов'язання на Головне управління Державної служби України з надзвичайних ситуацій у Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_4 лише не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб та за 2013 рік в кількості 38 діб. В решті постанова Вінницького апеляційного адміністративного суду від 13.08.2014 року залишена без змін.

30.03.2015 відповідач здійснив фактичне нарахування та виплату компенсації за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб та за 2013 рік в кількості 38 діб, про що ОСОБА_4 дізнався з отриманої 07.06.2015 постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 26.05.2015.

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДСНС у Хмельницькій області в якому просив стягнути з відповідача середньомісячний заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 24.07.2013 по 13.03.2014.

01.07.2015 постановою Хмельницького окружного адміністративного суду у справі №822/2173/15 позов задоволено частково. Зобов'язано ГУ ДСНС у Хмельницькій області нарахувати та виплатити ОСОБА_4 середньомісячний заробіток (грошове утримання) за період 24.07.2013 по 13.03.2014.

18.08.2015 ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду постанову Хмельницького окружного адміністративного суду залишено без змін.

19.11.2015 проведено банком кошти у сумі 15243 грн. 55 коп. ОСОБА_4 на підставі постанови від 01.11.2015 у справі №822/2173/15, що підтверджується платіжним дорученням від 18.11.2015.

Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2014 по 22.05.2014 включно відповідно до ст.116 КЗпП України, оскільки належні позивачу при звільнені кошти відповідач перерахував частинами, 20.05.2014 та 23.05.2014.

Щодо відшкодування моральної шкоди суд І інстанції зазначив, що оскільки позивачем не надано доказів завдання йому такої шкоди та причинно-наслідкового зв'язку між діями відповідача і такою шкодою, тому вимоги стосовно відшкодування такої шкоди є недоведеними та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, з таких підстав.

Частиною 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України ) визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до ч.1 та 2 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, як вірно зазначено судом І інстанції, з прийняттям судових рішень статті 116 та 117 КЗпП України не застосовуються, а зобов'язання роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов'язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Тобто, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.

Разом з тим, згідно рішень суду у справах №822/2640/14 та №822/2173/15 позивачу нараховано та виплачено не нараховану та не виплачену компенсацію за невикористану відпустку за 2012 рік в кількості 40 діб та за 2013 рік в кількості 38 діб середній заробіток за час вимушеного прогулу при затриманні виконання рішення про поновлення на роботі в сумі 26524,95 грн. за період з 16.05.2007 по 14.10.2010 та нараховано та виплачено ОСОБА_4 середньомісячний заробіток (грошове утримання) за період 24.07.2013 по 13.03.2014.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даних правовідносинах відсутні правові підстави для застосування до ГУДСНС України у Хмельницькій області відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, щодо виплати ОСОБА_4 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку належних сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а тому, позовні вимоги про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 23.05.2014 по 19.11.2015 в розумінні статті 117 КЗпП України задоволенню не підлягають.

При цьому, ч. 1 ст. 72 КАС України вказано, що обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, суд І інстанції доречно послався на практику Європейського суду з прав людини у справі "Меньшакова проти України" (заява № 377/02), у рішенні від 08.04.2010 де вказано, що "… 56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМЗ та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 Кодексу законів про працю могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат (див., зокрема, пункт 15 вище). З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 Кодексу законів про працю більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. 57. У зв'язку з вищенаведеним, Суд зазначає, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. У зв'язку з цим, Суд зазначає, що відповідно до статті 117 Кодексу "при відсутності спору щодо суми" заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період "фактичного розрахунку" (частина перша статті 117), а "при наявності спору про розміри сум" заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом. 65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період з 8 липня 1997 по 18 березня 1999 року не мають жодного правового підґрунтя (див. пункти 56 і 57 вище). Зокрема, стаття 117 Кодексу законів про працю не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду."

Враховуючи вищевикладене, суд І інстанції дійшов вірного висновку, що стягненню підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.05.2014 по 22.05.2014 включно відповідно до ст.116 КЗпП України, оскільки належні позивачу при звільнені кошти відповідач перерахував частинами, 20.05.2014 та 23.05.2014.

Згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995 (далі - Порядок № 100), середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи (абз. 3 п. 2).

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п. 8 Порядку №100).

З огляду на те, що звільнення ОСОБА_4 відбулось у травні 2014 року, середня заробітна плата позивача повинна обчислюватись з виплат за попередні 2 місяці.

Враховуючи дані довідки ДПРЧ ГУ ДСУНС у Хмельницькій області №01-429 від 03.03.2017 про доходи позивача за травень 2012 та червень 2012 рік, а також кількість відпрацьованих позивачем днів (за травень 2012 - 31 день, за червень 2012 - 30 днів), середньоденне грошове забезпечення позивача становить 68 грн. 22 коп. (4161 грн. 20 коп. / 61).

З 21.05.2014 по 22.05.2014 включно, середній заробіток позивача складає 136,44 грн. Таким чином, суд І інстанції вірно зазначив, що середній заробіток ОСОБА_4 становить 136 грн. 44 коп., та має бути стягнутий на його користь.

Стосовно заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1167, ст. 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сімї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як зазначено у п.п. 3, 4, 5 постанові Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" від 31.03.1995 № 4 зі змінами, внесеними згідно з постановами Пленуму Верховного суду України від 25.05.2001 № 5 та від 27.02.2009 № 1, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до норм чинного законодавства, моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у звязку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під немайновою шкодою, заподіяною юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у звязку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності.

У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно із загальними підставами цивільно-правової відповідальності, обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

З урахуванням вище викладених норм та зясованих обставин суд зазначає, що позивачем не обґрунтовано, у чому саме полягає заподіяна йому відповідачем моральна шкода. Ним не доведено факту завдання моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат немайнового характеру, що настали у звязку з бездіяльністю відповідачів, як субєктів владних повноважень, тому суд вважає, що заявлена позивачем вимога про стягнення із відповідача відшкодування моральної шкоди у розмірі 2000 грн. не підлягає задоволенню.

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив оскаржуване рішення відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а тому підстави для його скасування або зміни відсутні.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 березня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі 23 травня 2017 року.

Головуючий ОСОБА_1

Судді ОСОБА_5 ОСОБА_6