Справа № 806/291/17
Суддя: Токарева Марія Сергіївна
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року м.Житомир справа № 806/291/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Токаревої М.С.,

секретар судового засідання Мельниченко О.В.,

за участю: позивача, представника позивача та відповідача

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправним наказу, поновлення в званні та на посаді,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання протиправним наказу, поновлення в званні та на посаді. В обґрунтування позову позивач зазначив, що наказом №323 о/с від 14.12.2016 його було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" ( за власним бажанням). Позивач вказує, що рапорт про звільнення ним було написано під примусом зі сторони співробітників ГУ НП в Житомирській області, а тому вважає своє звільнення протиправним та просить поновити його у званні та на посаді.

У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та заперечував щодо його задоволення з підстав викладених у письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи дійшов висновку, що у задоволення позову слід відмовити з огляду на наступне.

У ході судового розгляду було встановлено, що 13.12.2016 старший лейтенант поліції ОСОБА_1 після добового чергування прибув до управління кадрового забезпечення ГУНП та отримав службове посвідчення поліцейського.

Того ж дня, відносно старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1, який перебував в кафе "Шашличний двір" з явними ознаками алкогольного сп'яніння, висловлювався нецензурною лайкою та поводив себе агресивно було затримано та доставлено до Житомирського ВП ГУНП для з'ясування всіх обставин.

В результаті проведеного огляду на стан сп'яніння було підтвердження факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп'яніння. Наведені обставини підтверджуються протоколом обласного наркологічного диспансеру Житомирської обласної ради №524 від 13.12.2016.

В подальшому відносно старшого лейтенанта поліції ОСОБА_1 адміністративний протокол серії АА № 184525 за ст. 173 КУпАП.

13 грудня 2016 року ОСОБА_1 на ім'я начальника ГУНП в Житомирській області було подано рапорт про звільнення зі служби в поліції за власним бажанням з 14.12.2016 у зв'язку з наявністю поважних причин (не влаштовують умови проходження служби).

Наказом №323 о/с від 14.12.2016 його було звільнено зі служби в поліції за п.7 ч.1 ст.77 Закону України "Про національну поліцію" ( за власним бажанням).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VІІІ).

Відповідно до вимог статті 1 цього Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом(ч.2).

Відповідно до вимог ст.3 Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про Національну поліцію" поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з приписами статті 58 Закону України "Про Національну поліцію" призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

Згідно із приписами ст.59 Закону служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень.

Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.

Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України.

Відповідно до вимог ст.60 цього Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Частиною 1 ст. 77 Закону встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв'язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Разом з тим, розділом XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З правового аналізу зазначених норм права вбачається, що національна поліція є структурою Міністерства внутрішніх справ і в питаннях своєї діяльності та проходження служби поліцейськими керується в тому числі і нормативно-правовими актами Міністерства внутрішніх справ. Отже нормативно-правові акти , які були прийняті до утворення поліції і не суперечать законодавству про останню, мають застосовуватися, як норми спеціального права, до правовідносин, що виникають з приводу проходження служби поліцейськими до прийняття відповідних нормативно-правових актів.

Спеціальним актом законодавства, нормами якого врегульовані спірні правовідносини та чинним на час виникнення спірних правовідносин є Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення № 114).

Законом України №580-VIII, який визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України не визначено терміну, за який працівник повинен попередити свого безпосереднього керівника про звільнення, а тому до вказаних правовідносин слід застосовувати пункт 68 Положення № 114, за яким, особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Однак, у межах передбаченого пунктом 68 Положення строку з дня подання рапорту про звільнення сторони трудового договору вправі домовитися про звільнення у більш короткий строк.

Такою домовленістю, зокрема, слід вважати зазначення у рапорті конкретної дати, з якої (до настання якої) працівник міліції має бажання звільнитися зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку та згоду уповноваженого органу звільнити цього працівника у визначений ним термін.

Як вбачається з матеріалів справи, в рапорті позивач зазначив дату, з якої просив звільнити, а наявні на заяві резолюції керівництва свідчать про погодження такої дати.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, висловлених у постанові від 24.06.2014 у справі № 21-241а14 видача уповноваженим органом наказу про звільнення працівника міліції зі служби до закінчення передбаченого пунктом 68 Положення строку, якщо таке прохання міститься у рапорті про звільнення, є правомірною.

Відповідно до ч.1 ст.244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

Зазначені правові висновки узгоджуються із правовими висновками Верховного Суду України у справах № 21-99а12, № 21-122а12, № 21-236а11 (постанови Верховного Суду України від 9 квітня 2012 р., від 29 травня 2012 р., від 5 грудня 2011 р.) на які посилався суд першої інстанції, оскільки висловлені в них правові позиції також, посилаються на те, що за змістом п. 68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 р. № 114, звільнення таких осіб зі служби, на підставі підпункту "ж" п. 64 зазначеного Положення, до спливу тримісячного строку від дня попередження нею про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк, є безпідставним.

У листі Вищого адміністративного суду України № 753/11/13-10 від 26.05.2010 року "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби" зазначено, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі.

Суд зазначає, що аналогічні за своїм правовим змістом вимоги щодо порядку звільнення працівників регламентовані Кодексом законів про працю.

Загальними нормами, зокрема ст. 38 КЗпП України, передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

При цьому, якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що чинним трудовим законодавством працівника наділено правом як прямо шляхом можливості подання відповідної заяви (рапорту, клопотання), так і опосередковано шляхом продовження фактичного виконання посадових обов'язків, відкликати власну заяву (рапорт) про звільнення з роботи за власним бажанням.

Позивачем не заперечується факт того, що після написання рапорту 13.12.2016 він не виконував своїх посадових обов'язків, на роботу не виходив.

Також позивач не заперечує факт того, що ним не вчинялося жодних дій на відкликання поданого рапорту.

Що стосується посилання позивача на те, що поданий 13.12.2016 рапорт про звільнення за власним бажанням не можна вважати належним, оскільки у ньому невірно вказано прізвище особи, яка його подала, то суд з цього приводу зазначає наступне.

Суд критично ставиться до такої позиції позивача та не приймає таке твердження до уваги, оскільки самим позивачем у ході судового розгляду справи не заперечується те, що він перебував у стані алкогольного сп'яніння та не пам'ятає усіх обставин подій, а тому перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння ОСОБА_1 міг невірно зазначити прізвище при написанні рапорту.

Суд також наголошує, що факт перебування ОСОБА_1 у стані алкогольного сп'яніння підтверджується протоколом обласного наркологічного диспансеру Житомирської обласної ради №524 від 13.12.2016 з якого вбачається, що станом на 22-10 год. рівень алкоголю у позивача складав 1,64 проміле, станом на 22-30 год. 1,43 проміле.

Що стосується посилання позивача на те, що рапорт про звільнення ним було написано під тиском, то суд не приймає його до уваги, оскільки жодних доказів на підтвердження вказаних обставин позивачем надано не було. У ході судового розгляду позивач вказував, що не пам'ятає осіб, які могли здійснювати тиск на нього.

На думку суду дії позивача, які полягають у поданні 13.12.2016 рапорту про звільнення за власним бажанням можуть свідчити про намір уникнути проведення службового розслідування та можливих його наслідків, оскільки позивач достеменно знав про складання відносно нього протоколу серії АА № 184525 за ст. 173 КУпАП.

За нормами ч.1,2 ст.71 КАС україни кКожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Позивачем не було доведено обставин викладених у позові, позиція позивача ґрунтується лише на припущеннях та не підтверджена належними доказами, водночас відповідачем доведено правомірність та обгрунтованість прийнятого ним рішення., а тому на думку суду відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись статтями 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

постановив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя М.С. Токарева

Повний текст постанови виготовлено: 11 квітня 2017 р.