Справа № 821/359/17
Суддя: Войтович І.І.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/359/17
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Войтовича І.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автодорогами загального користування в сумі 13216,26 грн,

встановив:

До Херсонського окружного адміністративного суду звернулася Державна служба України з безпеки на транспорті (далі - ДСУ з безпеки на транспорті, позивач) з адміністративним позовом до ОСОБА_1 в якому просить стягнути з відповідача 13 216,26 грн., що еквівалентно 445,50 євро відповідно до офіційного курсу, встановленого Національним банком України на день проведення розрахунку, 04.09.2016 р., в дохід Державного бюджету України.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що посадовими особами Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки було виявлено факти перевезення вантажу із перевищенням вагових обмежень, встановлених Правилами дорожнього руху України, без дозволу Державтоінспекції, або документа про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів, за що відповідачу нараховано плату за проїзд - 445,50 євро що еквівалентно 13 216,26 грн.

Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження без його участі. Просив задовольнити позов.

Представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Подав письмові заперечення на адміністративний позов з яких вбачається, що проти задоволення позову заперечує з підстав викладених в таких письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову.

Положеннями ч.4 ст.122 КАС України передбачено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.

Дослідивши наявні документи та матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного.

Щодо посилання відповідача на те, що Державна служба України не наділена правом на звернення до суду із позовом про стягнення плати за проїзд великоваговим транспортом, то суд не приймає до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 Положення про Державну службу України з безпеки на транспорті, ДСУ з безпеки на транспорті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра інфраструктури який реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства).

Пунктом 4 Положення передбачено, що основними завданнями Укртрансбезпеки, зокрема, є реалізація Державної політики з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування (далі - мобільний транспорт), міському електричному, залізничному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті.

Згідно пп.15, 27 п. 5 Положення Укртрансбезпека відповідно до покладених на неї завдань здійснює габаритно-ваговий контроль транспортних засобів на автомобільних дорогах загального користування, а також здійснює нарахування плати за проїзд автомобільними дорогами транспортних засобів та інших самохідних син і механізмів, вагові або габаритні параметри яких перевищують нормативні, під час здійснення габаритно-вагового контролю.

У відповідності до абзацу першого п. 8 Положення, Укртрансбезпека здійснює свої повноваження безпосередньо, через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Пунктом з постанови Кабінету Міністрів України від 26.06.2015 № 592 «Деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті» утворені територіальні органи Державної служби безпеки на транспорті як структурні підрозділи апарату Служби за переліком згідно з додатком 3, зокрема, Управління Укртрансбезпеки у Полтавській області.

Частиною 7 ст.5 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», абз.2 п.12 «Порядку здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади», затвердженого Постановою КМУ від 20.10.2011р. за №1074, визначено, що орган виконавчої влади, щодо якого набрав чинності акт Кабінету Міністрів України про його припинення, продовжує виконувати повноваження та виконувати функції з формування і реалізації Державної політики у визначеній Кабінетом Міністрів України сфері до набрання чинності актом Кабінету Міністрів України щодо можливості забезпечення утвореним органом виконавчої влади його повноважень та виконання функцій.

Розпорядженням КМУ №1378-р від 16.12.2015 «Питання Державної служби з безпеки на транспорті» здійснення функцій і повноважень, покладених на Державну інспекцію України з безпеки на наземному транспорті (Укртрансінспекцію), припинено та забезпечено можливість їх виконання Укртрансбезпекою.

Відповідно до п.3 Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1567 від 08.11.2006 року (далі - Порядок контролю), органами державного контролю на автомобільному транспорті є Укртрансінспекція, її територіальні органи.

Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) здійснює функції з управління автомобільними дорогами загального користування та має право вимагати дотримання законодавчих та нормативно-правових актів з питань дорожнього руху.

З огляду на викладене, суд зазначає, що Державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) під час здійснення своїх повноважень діє як суб'єкт владних повноважень, а також є органом наділеним спеціальною компетенцією, якому надано повноваження щодо реалізації політики держави з питань безпеки на автомобільному транспорті загального користування.

Проте, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного.

Як вбачається із матеріалів справи, 04.09.2016 р. посадовими особами Чорноморського міжрегіонального управління Укртрансбезпеки у пункті габаритно - вагового контролю а/д М-14 «Одесса - Мілітополь - Ноазовськ» км.203+500 проведено габаритно - ваговий контроль транспортного засобу марки МАН, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, чек зважування від 04.09.2016 р. №39081). Встановлено, що даний автомобіль належить ОСОБА_1.

В результаті габаритно - вагового контролю встановлено, що перевезення вантажів здійснюються з перевищенням вагових обмежень, а саме: перевищення осьового навантаження на одиночну вісь 12,600 т. при допустимих 11т.

За результатами проведеної перевірки складено Довідку про результати здійснення габаритно-вагового контролю та Акт №006054 від 04.09.2016 р. про перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів, на підставі яких проведено розрахунок №449 від 04.09.2016 року плати за проїзд великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування та нараховано плату за проїзд 445,50 євро.

Судом встановлено, що відповідач є власником транспортного засобу МАН модель 18.224 держаний реєстраційний номер НОМЕР_2, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1.

Також, судом встановлено, що 01.01.2016 між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3, ОСОБА_2 були укладені договори оренди транспортних засобів, у тому числі і на МАН модель 18.224 держаний реєстраційний номер НОМЕР_2, відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_1.

Відповідно до ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено, що Автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є:

- для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством;

- для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень регулюються Законом України від 5 квітня 2001 року № 2344-ІІІ "Про автомобільний транспорт".

Органами державного контролю на автомобільному транспорті, відповідно до приписів пункту 3 Постанови Кабінету Міністрів України 08 листопада 2006 року №1567 "Про затвердження Порядку здійснення державного контролю на автомобільному транспорті"(далі - Порядок) є Укртрансінспекція, її територіальні органи - управління в Автономній Республіці Крим, обласні. Київське та Севастопольське міські, районні управління.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 р. №2344-111 (далі за текстом також - Закон) цей Закон регулює відносини між автомобільними перевізниками, замовниками транспортних послуг, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, пасажирами, власниками транспортних засобів, а також їх відносини з юридичними та фізичними особами - суб'єктами підприємницької діяльності, які забезпечують діяльність автомобільного транспорту та безпеку перевезень.

Відповідно до абз.1 ч.7 ст.6 Закону Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки на наземному транспорті, здійснює державний нагляд і контроль за дотриманням автомобільними перевізниками вимог законодавства, норм та стандартів на автомобільному транспорті.

На підставі ч.12 ст.6 Закону державному контролю підлягають усі транспортні засоби українських та іноземних перевізників, що здійснюють автомобільні перевезення пасажирів і вантажів на території України.

Відповідно до 4.14, 17 ст.6 Закону державний контроль автомобільних перевізників на території України здійснюється шляхом проведення планових, позапланових і рейдових перевірок (перевірок на дорозі). Рейдові перевірки дотримання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом здійснюються шляхом зупинки транспортного засобу або без такої зупинки посадовими особами центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики з питань безпеки а наземному транспорті, та його територіальних органів, які мають право зупиняти транспортний засіб у форменому одязі за допомогою сигнального диска (жезла) відповідно до порядку, підтвердженого Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до абз. 2, 7, 10 ч.1 ст.34 Закону автомобільний перевізник повинен виконувати вимоги цього Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезення пасажирів та/чи вантажів; забезпечувати умови праці та відпочинку водіїв згідно з вимогами законодавства; забезпечувати водіїв відповідною документацією на перевезення пасажирів.

Згідно з 4.1, 2 ст.48 Закону автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія є - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

У разі перевезення вантажів з перевищенням габаритних або вагових обмежень обов'язковим документом також є дозвіл, який дає право на рух автомобільними дорогами України, виданий компетентними уповноваженими органами, або документ про внесення плати за проїзд великовагових великогабаритних) транспортних засобів, якщо перевищення вагових або габаритних обмежень над визначеними законодавством становить менше семи відсотків.

Відповідно до п.3 Правил проїзду великогабаритних та великовагових транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2001 р. №30 (далі за текстом - Правила), транспортний засіб чи автопоїзд з вантажем або без вантажу вважається великоваговим, якщо максимальна маса або осьова маса перевищує хоча б один з параметрів, зазначених у пункті 22.5 Правил дорожнього руху

Пунктом 22.5 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001 р. №306 визначено, що рух транспортних засобів та їх составів фактична маса яких більше 36 т здійснюється за спеціальними правилами.

Згідно з п.4 Правил дорожнього руху, рух великовагових та великогабаритних транспортних засобів автомобільними дорогами, вулицями та залізничними переїздами здійснюється на підставі виданого перевізникові Державтоінспекцією за наявності погодження з дорожніми, комунальними, залізничними та іншими підприємствами і організаціями дозволу, в якому визначаються умови і режим проїзду зазначених транспортних засобів, або документа про внесення плати за проїзд великовагових транспортних засобів.

Отже, відповідно до Закону України «Про автомобільний транспорт» відповідальності за порушення законодавства про автомобільний транспорт підлягають автомобільні перевізники.

З огляду на абз.18 ст.1 Закону автомобільний перевізник - фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Таким чином, плата за порушення законодавства про автомобільний транспорт застосовуються відносно автомобільних перевізників, якими є фізичні або юридичні особи, що здійснюють на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. При цьому законодавець не пов'язує настання відповідної адміністративно-господарської відповідальності із фактом перебування транспортного засобу у власності відповідної фізичної чи юридичної особи.

В той же час, безпосередньо п.37 Постанови КМУ «Про заходи щодо збереження автомобільних доріг загального користування» від 27 червня 2007 р. № 879, чітко передбачено, що саме Учасники відносин у сфері габаритно-вагового контролю несуть відповідальність згідно із законодавством.

Аналіз наведених норм законодавства показав, що відповідальність за перевищення транспортним засобом нормативних вагових параметрів покладається на автомобільного перевізника - фізичну або юридичну особу, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами.

Також, ухвалою суду від 18 квітня 2017 р. було зобов'язано позивача надати докази того, що ОСОБА_1 є перевізником, проте такі докази не були надані.

Таким чином, в даному випадку відповідач не є автомобільним перевізником, в розумінні абз.18 ст.1 Закону України «Про автомобільний транспорт», а тому до нього не можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції визначені статтею 60 цього Закону, а також відповідно до ст. 61 Конституції України щодо індивідуальної відповідальності він не зобов'язаний сплачувати плату за проїзд великовагових та/або великогабаритного транспортних засобів автомобільними дорогами загального користування, оскільки перевезення вантажу на належному йому транспортному засобі здійснювалось ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на підставі договорів оренди транспортного засобу.

В силу ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У відповідності до ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Частиною 2 цієї статті визначено, що у адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов Державної служби України з безпеки на транспорті до ОСОБА_1 про стягнення плати за проїзд великовагових та (або) великогабаритних транспортних засобів автодорогами загального користування в сумі 13216,26 грн., не підлягає задоволенню з викладених вище підстав.

Відповідно до вимог частини 4 статті 94 КАС України у справах, в яких позивачем є суб'єкт владних повноважень, а відповідачем - фізична чи юридична особа, судові витрати, здійснені позивачем, з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10, 11, 69, 71, 94, 158 - 163, 167 КАС України, суд, -

постановив:

В задоволенні позову відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня її проголошення. В разі складення постанови у повному обсязі відповідно до ст. 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлений строк. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Суддя Войтович І.І.

кат. 3.7.1