Справа № 810/386/16
Суддя: Бухтіярова І.О.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м. Київ К/800/29391/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі Бухтіярової І.О., Веденяпіна О.А., Приходько І.В.,
за участю секретаря судового засідання Бовкуна В.В.,

представника позивача Савельїчева О.В.,

представника відповідача Борисова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області)

на постанову Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2016

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2016

у справі № 810/386/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Нік-Електроніка» (далі - позивач, ТОВ «Нік-Електроніка»)

до Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області) (далі - відповідач, Вишгородська ОДПІ)

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

ВСТАНОВИЛА:

ТОВ «Нік-Електроніка» звернулось у лютому 2016 року до суду з адміністративним позовом до Вишгородської ОДПІ про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28.08.2015 № .

Постановою Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2016, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2016, адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач подав касаційну скаргу, в якій просить касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій були прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198 Податкового кодексу України (далі - ПК України); ст. 2, п. 2 ст. 3, ст. 9 Закону України від 16.07.1999 № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).

Позивач у своїх запереченнях на касаційну скаргу зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та обґрунтованими, прийнятими з дотриманням норм матеріального та процесуального права, вважає касаційну скаргу відповідача необґрунтованою, а тому просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Відповідно до частини 1 статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України у справі здійснено процесуальне правонаступництво відповідача у справі шляхом заміни Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області його правонаступником Вишгородською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області.

Відповідно до частини першої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому засіданні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи касаційної скарги, матеріали справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідачем була проведена документальна позапланова виїзна перевірка позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства щодо нарахування та сплати податку на додану вартість по взаємовідносинах з контрагентом-постачальником ТОВ «Ракета Пластік» та контрагентами-покупцями за період з 01.01.2015 по 31.01.2015, ТОВ «Лекес Груп» та з ТОВ «М.В.І. Консалт» за період з 01.02.2015 по 31.03.2015, з ТОВ «Сканті» за період з 01.04.2015 по 30.04.2015.

За результатами проведеної перевірки відповідачем складено акт від 07.08.2015 № 1073/22-4/33401202, згідно висновків якого встановлено порушення позивачем вимог п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 201.1 ст. 201 ПК України, в результаті чого занижено податкове зобов'язання з податку на додану вартість на загальну суму 3 663 262 грн., у т.ч. за лютий 2015 року на суму 1 404 287 грн., за березень 2015 року на суму 2 245 985 грн., за квітень 2015 року на суму 12 990 грн.

Такі висновки податковий орган пов'язує з фактом відсутності реального здійснення господарських операцій між ТОВ «Нік-Електроніка» та ТОВ «Лекес Груп», ТОВ «М.В.І. Консалт», ТОВ «Сканті». На думку перевіряючих, контрагенти позивача не мали реальних можливостей для здійснення господарських операцій з поставки товарів.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято податкове повідомлення-рішення від 28.08.2015 № , згідно з яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем «податок на додану вартість» у розмірі 5 494 893,00 грн., з яких: 3 663 262,00 грн. - за основним платежем; 1 831 631,00 грн. - за штрафними (фінансовими) санкціями.

Суди попередніх інстанцій вирішуючи спір по суті та задовольняючи позовні вимоги, з висновками яких погоджується колегія суддів касаційної інстанції, виходили з наступних мотивів.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пункт 198.2 ст. 198 ПК України визначає, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Пунктом 200.1 ст. 200 ПК України встановлено, що платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Пункт 201.6 ст. 201 ПК України встановлює, що податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Судами попередніх інстанцій встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у перевіряємий період позивач (покупець) мав господарські взаємовідносини з: ТОВ «Лекес Груп» (постачальник) за договором поставки № 14 від 09.02.2015; ТОВ «М.В.І. Консалт» (постачальник) за договором поставки № 22 від 18.03.2015. Умовами наведених договорів передбачалося, що постачальник зобов'язується передати у встановлений строк у власність покупця на умовах, визначених цими договорами, специфікаціями до них товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар та оплатити його на умовах, визначених цими договорами. Крім того, судами встановлено, що позивач також мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Сканті». Так, в квітні 2015 року ТОВ «Сканті» на підставі виставлених рахунків-фактур було продано позивачу батарейки.

На підтвердження реального здійснення спірних господарських операцій, обумовлених вказаними правочинами, позивачем долучено до матеріалів справи копії податкових та видаткових накладних, рахунків-фактур, подорожніх листів, свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів ТОВ «Нік-Електроніка».

Судами встановлено, що вказані податкові накладні були прийняті та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних, що підтверджується відповідними квитанціями, копії яких наявні в матеріалах справи.

Поряд з цим, судами також встановлено, що отримані від ТОВ «Лекес Груп», ТОВ «М.В.І. Консалт», ТОВ «Сканті» товарно-матеріальні цінності позивач використав у своїй основній господарській діяльності - виробництві контрольно-вимірювальних приборів.

Цей факт підтверджується лімітно-забірними картками про використання позивачем отриманого від ТОВ «Лекес Груп», ТОВ «М.В.І. Консалт», ТОВ «Сканті» товару в виробництві власної продукції; специфікаціями на лічильники електричної енергії з переліком комплектуючих, які вироблялись позивачем у цей період; видатковими накладними на відвантаження цих типів лічильників електричної енергії покупцям; виписаними податковими накладними, якими підтверджується факт виникнення податкових зобов'язань у позивача при продажу цих типів лічильників електричної енергії покупцям, належним чином копії яких наявні в матеріалах справи.

При дослідженні наявних у матеріалах справи документів судами встановлено, що документи бухгалтерського та податкового обліку за змістом і формою є первинними документами у розумінні положень Закону № 996-XIV та містять інформацію про здійснені господарські операції.

Отже, з огляду на наведене, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що господарські відносини між позивачем та ТОВ «Лекес Груп», ТОВ «М.В.І. Консалт», ТОВ «Сканті» документально підтверджені та мали реальний характер.

Крім того, судом апеляційної інстанції вірно зазначено, що судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платників та інших учасників правовідносин у сфері економіки. У зв'язку з цим презюмується, що дії платника, результатом яких є отримання податкової вигоди, вважаються економічно виправданими, а відомості, що містяться у податковій та бухгалтерській звітності платника, - достовірні. Подання платником до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо податковий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, що містяться у таких документах. Доводи ж податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на включення сплаченого податку на додану вартість до податкового кредиту. Разом з тим, у справі, що переглядається, податковим органом не доведено існування таких обставин.

Враховуючи, що юридична відповідальність має індивідуальний характер, позивач не може нести відповідальність за можливі протиправні дії інших юридичних осіб. Крім того, порушення контрагентом позивача вимог законодавства про порядок здійснення господарської діяльності не може бути підставою для висновку щодо безтоварності відповідних господарських операцій.

Відомості, що є обов'язковими для перевірки підприємством стосовно свого контрагента, це включення його до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також наявність свідоцтва про реєстрацію платника податку на додану вартість на час здійснення господарських операцій.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що на час укладання та виконання зазначених правочинів, контрагенти позивача були зареєстровані як юридичні особи та були платниками податку на додану вартість.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що наявними у матеріалах справи доказами підтверджено реальність та товарність спірних господарських операцій, а тому обґрунтовано визнано підставність та правомірність формування позивачем податкового кредиту, на підставі належним чином оформлених первинних документів, в тому числі податкових накладних, отриманих в ході реального здійснення господарських операцій, що ґрунтується на вимогах податкового законодавства.

Доводи касаційної скарги не дають підстав вважати, що при прийнятті оскаржуваних рішень судами першої та апеляційної інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

За наведених обставин та з урахуванням викладеного, колегія суддів Вищого адміністративного суду України не знаходить підстав, які б могли призвести до скасування оскаржуваних рішень.

На підставі викладеного, керуючись статтями 160, 167, 220-231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (правонаступник Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області) - залишити без задоволення.

Постанову Київського окружного адміністративного суду від 26.02.2016 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17.05.2016 у справі № 810/386/16 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: І.О. Бухтіярова
Судді: О.А. Веденяпін
І.В. Приходько