Справа № 604/82/17,2-а/604/7/17
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/3790/17

Львівський апеляційний адміністративний суду складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Гулида Р.М., Улицького В.З.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Лановецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на постанову Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року по справі № 604/82/17 за позовом ОСОБА_1 до Лановецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача про визнання незаконними дій Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати пенсії Позивачу, як інваліду третьої групи, з 01 травня 2016 року; зобов'язання Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити виплату вказаної пенсії в повному обсязі з 01 травня 2016 року.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона перебуває на обліку у відповідача та одержував пенсію призначену йому як інваліду 3 групи, відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». З 01 травня 2016 року відповідач припинив виплату йому пенсії, покликаючись на вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII. Вважаючи таке припинення виплати пенсії протиправним просить поновити виплату вказаної пенсії з 01 травня 2016 року.

Постановою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Визнано незаконними дії Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як інваліду третьої групи.

Зобов'язано Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області поновити виплату пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, як інваліду ІІІ групи в повному обсязі з 03 серпня 2016 року до 31 грудня 2016 року.

В частині вимог про зобов'язання Лановецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про поновлення виплати пенсії позивачу ОСОБА_1, як інваліду ІІІ групи з 01 травня 2016 року по 02 серпня 2016 року - позов залишено без розгляду.

Зазначену постанову в апеляційному порядку оскаржив відповідач. У поданій апеляційній скарзі покликається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить вказану постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

У апеляційні скарзі зазначає, що статтею 47 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02 березня 2015 року передбачено, що тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, пенсії, призначені відповідно до цього Закону у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ групи, інвалідів війни ІІІ групи, учасників бойових дій та осіб, на яких поширюється чинність п. 1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Оскільки позивачка працює на посадах державного службовця тому припинення виплати пенсії є правомірною.

Особи які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про місце та час розгляду справи, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити , а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове яким відмовити в задоволенні адміністративного позову, з наступних підстав.

Вивчивши матеріали справи, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачка перебуває на обліку в Лановецькому об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України Тернопільської області як отримувач пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та одночасно працює в Підволочиській районній раді в Тернопільської області на посаді заступника голови з 07 грудня 2015 року згідно рішення першої сесії сьомого скликання № 9 від 07 грудня 2015 року.

У зв'язку з набранням чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від» 02 березня 2015 року як пенсіонер, який працює на посаді державного службовця, виплату пенсії по інвалідності позивачу призупинено, починаючи з 01 травня 2016 року, з приводу чого позивач звернувся до відповідача із заявою про за роз'ясненням про причини припинення виплати пенсії по інвалідності.

На дану заяву листом від 28 серпня 2016 року № 2940/02 Лановецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області повідомило, що причиною припинення виплати пенсії є положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213- VІІІ відповідно до якого: «... у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про прокуратуру» пенсії, призначені відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не виплачуються» на підставі чого йому як державному службовцю, припинено виплату пенсії з 01 травня місяця 2016 року.

Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що пунктом 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII (далі Закон №213) передбачено, що у разі неприйняття до 01 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», «;Про статус народного депутата України», «;Про Кабінет Міністрів України», «;Про судову експертизу», «;Про Національний банк України», «;Про службу в органах місцевого самоврядування», «;Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Вказаний в пункті 5 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону №213 закон щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах до 01 червня 2015 року не прийнятий, у зв'язку з чим з вказаної дати втратили чинність, зокрема, норми Закону України «Про державну службу» щодо пенсійного забезпечення і відповідно пенсії за цим Законом не призначаються. В теперішній час особам, які підпадають під дію Закону України «Про державну службу» пенсія призначається відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

До того ж, правовий аналіз пункту 5 Прикінцевих положень Закону № 213 від 02 березня 2015 року дає підстави вважати, що він стосується порядку призначення пенсії у разі реалізації особою права на пенсійне забезпечення і не стосується вже призначеної раніше пенсії.

Таким чином, з 01 травня 2016 року посада, на якій працює позивач, не дає права на призначення пенсії в порядку та на умовах, передбачених Закону України «Про державну службу», у зв'язку з чим передбачені ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» правові підстави для невиплати позивачу пенсії, призначеної відповідно до цього Закону, відсутні.

Проаналізувавши матеріали справи та наведені вище законодавчі положення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про помилкове застосування норм матеріального права та неповне зясування обставин справи судом першої інстанції.

Частиною 1 статті 46 Конституції України передбачено, що громадянам гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», право на отримання пенсії та соціальних послуг із солідарної системи мають громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Позивач, працюючи на посаді державного службовця після призначення пенсії, продовжив сплату обов'язкових платежів, є особою, яка підлягає загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню в розумінні статті 11 вказаного Закону.

З 01 квітня 2015 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-VIII, яким абзац другий частини першої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, на яких поширюється дія цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» пенсії, призначені відповідно до цього закону не виплачуються». Аналогічні зміни внесені до статті 37 Закону України № 3723-XII від 16 грудня 1993 року «Про державну службу».

Відповідно до пункту 2 Прикінцевих положень Закону № 213-VIII порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

З 01 січня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким статтю 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» викладено у новій редакції, відповідно до якої тимчасово, у період з 01 січня 2016 по 31 грудня 2016 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

У період роботи особи ( крім осіб, які мають право на виплату пенсії в повному обсязі) на інших посадах/роботах, пенсії розмір яких перевищує 150 % прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 % призначеного розміру пенсії, але не менш як 150% прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

З 01 січня 2017 року відповідно до Закону України від 06 грудня 2106 № 1774-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» норми статті 47 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування «викладено у новій редакції, відповідно до якої тимчасово по 31 грудня 2017 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року «Про державну службу», а також працюють на посадах та на умовах, передбачених Законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Після звільнення з роботи та подання до органу Пенсійного фонду України за місцем проживання трудової книжки із записом про звільнення або відповідного витягу з наказу, з дня, наступного за днем звільнення, пенсія виплачується у повному розмірі.

Колегія суддів звертає увагу на те, що зазначена норма Закону чітко встановлює, що пенсія особам, які працюють на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Тобто, визначено, що підставою для припинення виплати пенсії є саме факт роботи особи на посаді, яка дає право на призначення пенсії відповідно до зазначених законів, при чому в даному випадку не має значення чи набула особа таке право (тобто чи наявні підстави визначені законом для її призначення - вік, інвалідність, тощо) чи ні.

Отже, позивач, займаючи посаду заступника голови в Підволочиській районній раді в Тернопільської області, працює на державній службі, має право (з урахуванням відповідних вимог Закону України «Про державну службу») на призначення пенсії відповідно до спеціального закону - Закону України «Про державну службу», а тому на неї розповсюджується дія статті ст. 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в чинній редакції.

Таким чином, беручи до уваги, що ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із внесеними змінами, не визнана неконституційною, позивач не є інвалідом І, ІІ групи, інвалідом війни ІІІ групи, учасником бойовий дій, не займає посади в органах, перелічених п.3 Прикінцевих положеннях Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», а обіймає посаду, яка дає право на призначення пенсії на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», тому відповідач правомірно тимчасово припинив виплату пенсії ОСОБА_1

Відповідно до статті 152 Конституції України, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.

Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Тобто, у разі визнання неконституційним Конституційним Судом України Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року, цей закон втратить чинність з дня ухвалення рішення про його неконституційність.

При цьому колегія суддів зазначає, що на час розгляду справи норми Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24 грудня 2015 року в частині внесення змін до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не було визнано неконституційним, тобто спірні відносини у 2016 році врегульовано саме цим законом.

Беручи до уваги наведене, а також те що позивач продовжує працювати на посаді, яка віднесена до державної служби, призначена йому пенсія згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у період з 01 травня 2016 року до звільнення не виплачуються, а тому вимога про зобовязання відповідача поновити виплату пенсії по 3 групі інвалідності з 01 травня 2016 роцу задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення та ухвалює нове, коли має місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було неправильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.

Керуючись статтями 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лановецького об`єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області задовольнити, а постанову Підволочиського районного суду Тернопільської області від 21 лютого 2017 року по справі № 604/82/17 скасувати та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позову.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, що беруть участь в справі та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя ОСОБА_2
судді ОСОБА_3
ОСОБА_4