Справа № 809/464/17
Суддя: Кафарський В.В.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" травня 2017 р. Справа № 809/464/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді: Кафарського В.В.,

за участю секретаря: Єлізарової У.Г.,

представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління МВС України на Львівській залізниці, третя особа на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України, про скасування наказу №72 о/с від 03.09.2015 та поновлення на роботі, -

ВСТАНОВИВ

30.03.2017 ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася в суд з адміністративним позовом до Управління МВС України на Львівській залізниці, третя особа на стороні відповідача - Міністерство внутрішніх справ України, про скасування наказу №72 о/с від 03.09.2015 та поновлення на роботі.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_2 звернувшись 07.02.2017 до Управління МВС України на Львівській залізниці із зверненням про надання інформації щодо подальшого виходу на роботу, отримала відповідь 03.03.2017, згідно якої її повідомили про те, що наказом № 72 від 03.09.2015 позивач була звільнена з органів внутрішніх справ. Окрім того, позивач, будучи соціально захищеною, так як виховує двох дітей віком 2 та 10 років, не працевлаштована, оскільки її посаду у лінійному відділі на станції Івано-Франківськ УМВС на Львівській залізниці скорочено у зав'язку із ліквідацією підприємства. Тому просить суд визнати дії відповідача протиправними, скасувати наказ про звільнення позивача та поновити її на попередній посаді.

Представник позивача вимоги викладені в адміністративному позові підтримав в повному обсязі. Просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, поштове відправлення з повісткою про виклик до суду у відповідності до приписів частини 4 статті 33 Кодексу адміністративного судочинства України, направлене Управлінню МВС України на Львівській залізниці за адресою його місцезнаходження, що зазначена у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, однак повернулося до суду без вручення із відміткою працівника Укрпошти «адресат вибув». В силу приписів частини 11 статті 35 Кодексу адміністративного судочинства України вважається, що повістка вручена належним чином, так як поштове відправлення із даною повісткою повернене без вручення адресату з незалежних від суду причин. Наданим правом на подання заперечення проти позову відповідач не скористався. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи чи про причини неявки суду не подав.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду справи, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 97). Подав через канцелярію суду письмове заперечення проти адміністративного позову за № 12/6-2276 від 12.04.2017 (а.с. 42-45).

За таких обставин, на підставі приписів статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд даної адміністративної справи за відсутності представників відповідача та третьої особи на стороні відповідача.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, дослідивши і оцінивши докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування органів внутрішніх справ" від 12.02.2015 № 193-VIII Верховною Радою України ліквідовано органи внутрішніх справ на транспорті, до складу яких віднесено також управління МВС України на залізницях. Вказаний закон набув чинності з 10.04.2015.

На виконання вимог вказаного закону наказом МВС від 14.04.2015 № 431 "Про заходи щодо реформування органів внутрішніх справ" (п. 4) відповідальним особам Міністерства було доручено вжити заходів щодо ліквідації управлінь МВС на транспорті в установленому законодавством порядку.

Наказами МВС від 08.06.2015 № 660 "Про ліквідацію Управління МВС України на Львівській залізниці" та від 22.06.2015 № 741 "Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції" розпочато процедуру ліквідації Управління МВС України на Львівській залізниці та скорочено усі штатні посади. З метою реалізації вказаного наказу № 741 від 22.06.2015, Управлінням МВС України на Львівській залізниці видано наказ № 43 о/с від 03.07.2015 "Про організаційно-штатні зміни в УМВС України на Львівській залізниці", згідно якого скорочена посада позивача.

Судом встановлено, що на момент звільнення, а саме в період з 11.08.2014 по 04.08.2017 позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, відповідно до копії витягу з наказу про надання відпустки від 10.09.2015 за № 61 о/с (а.с. 10).

Маючи намір виходити з відпустки по догляду за дитиною, позивач 07.02.2017 звернулась до Управління МВС України на Львівській залізниці із зверненням про надання інформації, щодо подальшого виходу на роботу.

03.03.2017 позивачу надали відповідь, згідно якої її повідомили про те, що наказом № 72 від 03.09.2015 позивач була звільнена з органів внутрішніх справ на підставі п. «г» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів. Підставою у витягу з наказу № 72 від 03.09.2015 значиться наказ МВС України від 22.06.2015 № 741 "Про організаційно-штатні зміни в підрозділах транспортної міліції", наказ УМВС України на Львівській залізниці від 03.07.2015 №43 о/с "Про організаційно-штатні зміни в УМВС України на Львівській залізниці" (а.с. 8).

Не погоджуючись із винесеним наказом позивач звернулася до суду з метою захисту свого порушеного права.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод є головним обов'язком держави.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен громадянин має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

За наявності даних обставин, розірвання трудового договору проводиться з обов'язковим додержанням порядку, передбаченого статтею 49-2 КЗпП України, в якій вказується, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно роботодавець повинен запропонувати працівникові роботу на тому ж підприємстві, в тій самій установі, організації за відповідною професією чи спеціальністю, а за відсутності роботи - іншу. При вивільненні працівника враховується його переважне право й перевага перед іншими у залишенні на роботі.

Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 вказує, що звільнення за п.1 ст. 40 КЗпП України може мати місце, якщо дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, додержання власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, за наявності доказів щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Суд, виходячи з поданих доказів, матеріалів справи, пояснень представника позивача, дійшов висновку, що наведені обставини у їх взаємозвязку підтверджують те, що позивач, в зв'язку з ліквідацією органу внутрішніх справ, в якому вона проходила службу, виявила бажання та не відмовилася від подальшого проходження служби в Національній поліції.

Судом встановлено, що жодних пропозицій від відповідача щодо продовження своєї трудової діяльності позивач не отримувала. Суду також не надано жодних доказів від відповідача про пропонування позивачу іншої роботи.

Суд звертає увагу на те, що позивач є матір'ю дитини віком до трьох років, а тому вона має певні гарантії при звільненні, встановлені законодавством України для жінок, які мають дітей віком до трьох років, передбачені ч. 3 ст. 184 КЗпП України, згідно якої звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина 6 статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору.

Отже, дана норма закону забороняє роботодавцю звільняти жінок, які мають дітей віком до трьох років, та накладає обов'язок на роботодавців здійснити обов'язкове працевлаштування у випадку необхідності їх звільнення.

Суд констатує, що законодавець не дав органу права звільнення особи та зобов'язав останнього обов'язково працевлаштувати соціально захищену особу. Порушуючи дану норму закону, відповідач поставив позивача у скрутне становище, оскільки на сьогоднішній день вона виховує двох дітей віком 10 та 2 роки. Також, суд зазначає, що на момент звільнення позивач перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, в період з 11.08.2014 по 04.08.2017 (а.с. 10).

Пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 № 9 вказує, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років провадиться з обов'язковим працевлаштуванням.

За таких обставин, суд вважає, що оскаржений позивачем наказ про її звільнення на підставі п. «г» ст. 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, через скорочення штатів, прийнятий УМВС України на Львівській залізниці, в силу положень частини 3 статті 2 КАС України не може бути визнаний судом таким, що відповідає критеріям обґрунтованості, добросовісності, забезпечення реального та ефективного права позивача на участь у прийнятті рішення, принципу рівності, та таким, що прийнятий на підставі закону.

Таким чином, позовна вимога про скасування наказу УМВС України на Львівській залізниці № 72 від 03.09.2015 в частині звільнення позивача з посади є правомірною та обґрунтованою, а тому позов в цій частині належить задовольнити.

Щодо позовних вимог в частині поновлення позивача на раніше зайнятій посаді суд зазначає наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, на час розгляду справи в суді, Управління МВС України на Львівській залізниці перебуває в стані припинення, не ліквідовано.

Пленум Верховного Суду України в пункті 19 постанови від 06.11.1992 № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" роз'яснив, що працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. Працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

За таких обставин суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом поновлення на посаді та у тому органі, з якої вона була протиправно звільнена, а саме: на посаді старшого інспектора з інформаційно-аналітичного забезпечення лінійного відділу на станції Івано-Франківськ УМВС на Львівській залізниці, з 04.09.2015.

За відсутності доказів понесення сторонами судових витрат, то згідно статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України немає підстав для їх розподілу.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Скасувати наказ №72 о/с від 03.09.2015, виданий Управління МВС України на Львівській залізниці про звільнення капітана міліції ОСОБА_2.

Поновити ОСОБА_2 на посаді старшого інспектора з інформаційно-аналітичного забезпечення лінійного відділу на станції Івано-Франківськ УМВС на Львівській залізниці з 04.09.2015.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку. Відповідно до статті 186 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд.

Постанова набирає законної сили в порядку та строки встановлені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Кафарський В.В.

Постанова складена в повному обсязі 23.05.2017.