Справа № 2-а-9389/10/1570
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2011-11-15 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 листопада 2011 р.Справа № 2-а-9389/10/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Милосердного М.М.

ОСОБА_1

в звязку з неприбуттям учасників процесу в судове засідання справа розглянута згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2011 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання рішення нечинним та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2010 року ОСОБА_2 ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій про визнання нечинним рішення про відмову в наданні статусу біженця в Україні, зобов'язати надати статус біженця в Україні.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_4, але не може та не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань по причині належності до певної соціальної групи. Також, позивач вказував, що він проживав у Парвані та працював водієм у правоохоронних органах. У 2008 році внаслідок нападу талібів було вбито начальника позивача, проте звинуватили в цьому вбивстві саме позивача. У подальшому на адресу ОСОБА_2 ОСОБА_3 почали надходити погрози зі сторони представників правоохоронних органів, у зв'язку з чим позивач був вимушений покинути країну у пошуках притулку. Рішенням відповідача від 02 серпня 2010 року №02-10 позивачу було невмотивовано відмовлено в наданні статусу біженця.

Справу розглянуто у відсутність відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2011 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання рішення від 02 серпня 2010 №02-10 про відмову в наданні статусу біженця в Україні нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ОСОБА_3 ставиться питання про скасування судового рішення в звязку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також що у звязку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 ОСОБА_3, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

27 квітня 2009 року позивач звернувся до ОСОБА_5 міграційної служби Одеської області з заявою про надання йому статусу біженця, в якій зазначив, що 20 січня (без зазначення року) він виїхав у район Чаукі Аїда на військову базу та по дорозі змушений був зупинити машину, на позивача разом з іншими людьми, які з ним перебували накинулись невідомі та почали стріляти. Після чого позивача разом з його начальником захватили нападники. Потім вони побили ОСОБА_2 ОСОБА_3 та попередили в подальшому не працювати з військовими та відпустили. Після повернення до Парвану позивач звернувся до підрозділу військового і розповів про вищезазначені події та його змусили зізнатися що в цьому нападі винен саме він. Згодом матір ОСОБА_2 ОСОБА_3 вговорила відпустити ОСОБА_2 ОСОБА_3 та відправила його до м. Кабул. Посередник довіз позивача до України, де останній зустрів своїх земляків та вирішив залишитись.

03 серпня 2009 року за результатами розгляду особової справи заявника ОСОБА_5 міграційної служби Одеської області дійшло висновку, що громадянин ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3 не має ознак особи потребуючої статусу біженця передбаченої положеннями Закону України "Про біженців". Вказаний висновок ОСОБА_5 обгрунтувало тим, що по суті переслідування позивача не було, а відбувався розгляд справи по факту нападу на військових офіцерів, а допити заявника основані на підозрювані причетності до нападу. Заявника не заарештовували він з'являвся лише на допити. Крім того, його виїзд з ОСОБА_4 ґрунтується не на побоюванні бути переслідуваним, а через побоювання його матері, що сина посадять у тюрму. Також, позивач повідомив, що після смерті батька він залишився в родині старшим і повинен був утримувати родину, так як один з братів виїхав у Голландію, а інший мешкає а Кабулі зі своєю родиною і матері не допомагає, у зв'язку з чим ОСОБА_5 міграційної служби Одеської області дійшло висновку що виїзд заявника з ОСОБА_4 пов'язаний з бажанням заявника матеріально допомогти своїй родині, а не через побоювання бути звинуваченим у зраді. Таким чином, заявник не є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а причиною виїзду з батьківщини насамперед є бажання фінансової допомоги родині.

Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій №02-10 від 02 серпня 2010 року з посиланням на аб.5 ст. 10 Закону України "Про біженців" висновок ОСОБА_5 міграційної служби в Одеській області підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3 відмовлено.

Згідно із заявою про надання статусу біженця, анкети та протоколу співбесіди з ОСОБА_2 ОСОБА_3, позивач не зазначав про будь-які погрози, що надходили на його адресу чи переслідування. Під час з'ясування офіційних обставин справи у судовому засіданні позивач повідомив, що будь-яких погроз на його адресу не надходило.

Згідно з протоколом співбесіди з громадянином ОСОБА_4 ОСОБА_2 ОСОБА_3, позивач вказував, що він не хоче а ні додому, а ні в Голландію що йому і тут добре та, що він отримує заробітну плату в розмірі 400 доларів.

До приїзду на територію України позивач перебував 10 днів у Росії, та деякий час перебував у м. Києві (Україна), але позивач не звертався до влади цих країн (міста) за допомогою.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що наявність у позивача обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань у зв'язку з належністю до певної соціальної групи не підтвердились і, тому, в задоволенні позову належить відмовити.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 7, 10, 11, 71 КАС України, ст.ст. 1, 10, 13, 14 Закону України "Про біженців", ст.ст. 1, 33 Конвенції ООН про статус біженця 1951 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ОСОБА_3 вказується, що у разі повернення позивача до країни походження його життю та здоровю буде загрожувати реальна небезпека, що помилково не було встановлено судом першої інстанції.

Судова колегія не приймає до уваги ці доводи апелянта, виходячи з наступного.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Також, відповідно до ст.1 Закону України "Про біженців", біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

З матеріалів справи, зокрема, із заяви позивача про надання статусу біженця, анкети та протоколу співбесіди, пояснень позивача, наданих під час розгляду справи в суді першої, вбачається, що позивач не зазначав про будь-які погрози, що надходили на його адресу чи переслідування, проте вказував, що він не хоче повертатися до ОСОБА_4 або їхати в Голландію до брата, оскільки йому добре на Україні, де він отримує заробітну плату в розмірі 400 доларів.

Також, з матеріалів справи вбачається, що до в'їзду до України позивач перебував 10 днів у Росії, але не звертався до влади цієї країни із заявою про надання статусу біженця.

Ця обставина свідчить про те, що позивач не звернувся за отриманням статусу біженця в першій безпечній країні, а вибирає для себе країну кращого проживання, що в свою чергу говорить про намагання позивача знайти країну з кращими умовами життя, тобто він є не біженцем, а економічним іммігрантом і на нього розповсюджуються не норми Закону України "Про біженців", а норми Закону України "Про імміграцію".

За таких підстав, висновки суду першої інстанції про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог є правильними.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 30 червня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Суддя:

Суддя: