Справа № 820/1758/17
Суддя: Заічко О.В.
Дата ухвалення: 2017-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2017 р. № 820/1758/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Заічко О.В.,

при секретареві судового засідання - Мараєвій О.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові справу за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними дій та скасування наказу ,-

В С Т А Н О В И В:

До Харківського окружного адміністративного суду звернувся позивач, фізична особа - підприємець ОСОБА_3 з адміністративним позовом до Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просить суд: визнати протиправними дії Головного управління ДФС у Харківській області щодо складання наказу та скасувати наказ Головного управління ДФС у Харківській області № 1287 від 31.03.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що спірний наказ є незаконним та необґрунтованим, а тому - підлягає скасуванню, оскільки його метою було здійснення контролю за дотриманням суб'єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, свідоцтв, виробництва та обігу підакцизних товарів, проведення перевірок дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, оформлення трудових відносин з працівниками, на підставі п.п. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України. Водночас, підставою, згідно зазначеної норми законодавства для здійснення фактичної перевірки є наявність та або/отримання в установленому законодавстві порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування. Поряд з цим, позивач вважав, що фактично, перевірка також здійснюється на підставі п.п. 80.2.7 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України. При цьому підстава та мета перевірки, в силу вказаних норм, є різною та не збігається, що викликає сумнів про отримання податкової інформації, за наявності якої відповідачем було вчинено дії зі складання наказ Головного управління ДФС у Харківській області № 1287 від 31.03.2017, що свідчить про неправомірність таких дій. Крім того, в наказі на проведення перевірки зазначено про проведення фактичної перевірки господарського обєкту, в якому здійснює діяльність позивач, проте зазначене суперечить приписам ст. 14 ПК України, оскільки така не містить в собі поняття господарського обєкту.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та додаткових письмових поясненнях, просив суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Представник відповідача проти позову заперечував, з огляду на доводи наданих суду письмових заперечень, просив у задоволенні позову відмовити, оскільки спірний наказ винесений на підставі та у спосіб передбачений нормами податкового законодавства України. Посадові особи контролюючого органу не були допущені до проведення перевірки, про що свідчить акт недопуску до проведення фактичної перевірки № 625/20/40-14-10 від 13 квітня 2017 року. Позивач відмовився від отримання акту недопуску до проведення фактичної перевірки та надання пояснень, від отримання копії наказу під розпис, від підпису в направленнях на перевірку, про що свідчить акт відмови від отримання акту недопуску до проведення фактичної перевірки та надання пояснень від 13.04.2017 №632/20-40-14-10.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що до ГУ ДФС у Харківській області надійшов лист від Державної фіскальної служби України (далі - ДФС) «Про надання інформації» № 35129/7/99-99-14-05-01-17 від 01.11.2016, яким було доручено ГУ ДФС у Харківській області провести обстеження та фактичні перевірки господарських об'єктів суб'єктів господарювання щодо дотримання ними вимог чинного законодавства у тому числі , з питань застосування РРО ( а.с.21).

Наказом в.о. начальника Головного управління Державної фіскальної служби у Харківській області № 1287 від 31.03.2017 року призначено з 04.04.2017 року провести фактичну перевірку господарського обєкту, розташованого за адресою: м. Харків, вул. 23 Серпня, 62, в якому здійснює діяльність СГ-ФО ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п НОМЕР_1) (а.с. 8).

В якості підстави проведення перевірки зазначено п.п. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 Податкового кодексу України.

За наявності зазначеного наказу відповідачем головним державним ревізорам -інспекторам Бондаренку С.В. та Усіченку С.В. були видані направлення на перевірку від 31.03.2017 р. №1972 та № 1973 (а.с. 24-25).

Посадові особи відповідача не були допущені до проведення перевірки, про що ними було складено акт недопуску до проведення фактичної перевірки № 625/20/40-14-10 від 13 квітня 2017 року ( а.с.26).

Позивач відмовився від отримання акту недопуску до проведення фактичної перевірки та надання пояснень, від отримання копії наказу під розпис, від підпису в направленнях на перевірку, про що свідчить акт відмови від отримання акту недопуску до проведення фактичної перевірки та надання пояснень від 13.04.2017 №632/20-40-14-10 ( а.с.27).

В основу виникнення спірних правовідносин було покладено порушення відповідачем, на думку позивача, норм чинного законодавства, яке полягало у неправомірних діях зі складання наказу № 1287 від 31.03.2017 року та, у свою чергу, його незаконності.

По суті позовних вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 73 Кодексу фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об'єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).

Порядок проведення фактичної перевірки унормований ст. 80 ПК України.

Так, п. 801. ст. 80 ПК України визначено, що фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).

Фактична перевірка може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки, та за наявності хоча б однієї з таких підстав, зокрема, у разі наявності та/або отримання в установленому законодавством порядку інформації від державних органів або органів місцевого самоврядування, яка свідчить про можливі порушення платником податків законодавства, контроль за яким покладено на контролюючі органи, зокрема, щодо здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, ліцензій та інших документів, контроль за наявністю яких покладено на контролюючі органи, виробництва та обігу підакцизних товарів ( пп. 80.2.2 п. 80.2 ст. 80 ПК України).

Суд зазначає, що статтею 19-1 ПК України визначені функції контролюючих органів.

Відповідно до зазначено норми законодавства, контролюючі органи виконують такі функції: здійснюють адміністрування податків, зборів, платежів, у тому числі проводять відповідно до законодавства перевірки та звірки платників податків (підпункт 19-1.1.1); здійснюють контроль за встановленими законом строками проведення розрахунків в іноземній валюті, за додержанням порядку приймання готівки для подальшого переказу (крім приймання готівки банками), за дотриманням суб'єктами господарювання установлених законодавством обов'язкових вимог щодо забезпечення можливості розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги) з використанням електронних платіжних засобів, порядку проведення готівкових розрахунків за товари (послуги), проведення розрахункових операцій, а також за наявністю ліцензій на провадження видів господарської діяльності, що підлягають ліцензуванню відповідно до закону, наявністю торгових патентів (підпункт 19-1.1.4); здійснюють контроль у сфері виробництва, обігу та реалізації підакцизних товарів, контроль за їх цільовим використанням, забезпечують міжгалузеву координацію у цій сфері (підпункт 19-1.1.14); використовують під час виконання своїх посадових (службових) обов'язків податкову інформацію з інформаційно-телекомунікаційних систем та інших джерел, отриману в порядку та спосіб, визначений цим Кодексом (підпункт 19-1.1.46); здійснюють інші функції, визначені законом (підпункт 19-1. 1.48).

Процедура допуску посадових осіб до проведення перевірок регламентована приписами статті 81 Кодексу і однаково застосовується як для документальних, так і для фактичних перевірок.

Згідно приписів підпункту 81.1 статті 81 Кодексу посадові особи контролюючого органу мають право приступити до проведення документальної виїзної перевірки, фактичної перевірки за наявності підстав для їх проведення, визначених цим Кодексом, та за умови пред'явлення або надіслання у випадках, визначених цим Кодексом, таких документів: направлення на проведення такої перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, реквізити наказу про проведення відповідної перевірки, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) або об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична), підстави, дата початку та тривалість перевірки, посада та прізвище посадової (службової) особи, яка проводитиме перевірку. Направлення на перевірку у такому випадку є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника, що скріплений печаткою контролюючого органу; копії наказу про проведення перевірки, в якому зазначаються дата видачі, найменування контролюючого органу, найменування та реквізити суб'єкта (прізвище, ім'я, по батькові фізичної особи - платника податку, який перевіряється) та у разі проведення перевірки в іншому місці - адреса об'єкта, перевірка якого проводиться, мета, вид (документальна планова/позапланова або фактична перевірка), підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом, дата початку і тривалість перевірки, період діяльності, який буде перевірятися. Наказ про проведення перевірки є дійсним за наявності підпису керівника контролюючого органу або його заступника та скріплення печаткою контролюючого органу; службового посвідчення осіб, які зазначені в направленні на проведення перевірки.

З аналізу наведених правових норм вбачається, що фактична перевірка проводиться на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення, а право на проведення такої перевірки надається за умови пред'явлення копії наказу про проведення фактичної перевірки та направлення на проведення такої перевірки; у свою чергу непред'явлення таких документів є підставою для недопущення посадових осіб контролюючого органу до проведення перевірки.

Системно аналізуючи встановлені судом обставини у поєднанні з наведеними нормами права, суд зазначає про наявність у відповідача права на проведення фактичної перевірки позивача, оскільки таке право виникло за наявності інформації від державного органу та рішення керівника контролюючого органу у сукупності.

Крім того, судом встановлено відповідність спірного наказу вимогам, що передбачені до їх змісту підпунктом 81.1 статті 81 Кодексу, а саме, містить дату видачі (31.03.2017 року); найменування контролюючого органу (ГУ ДФС у Харківській області); найменування та реквізити суб'єкта ( СГ-ФО ОСОБА_3 ,р.н.о.к.п.п НОМЕР_1); адреса об'єкта (м. Харків, вул. 23 Серпня, 62); мета ( з метою здійснення контролю за дотриманням суб'єктами господарювання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності патентів, свідоцтв, виробництва та обігу підакцизних товарів, проведення перевірок дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, оформлення трудових відносин з працівниками); вид перевірки (фактична); підстави для проведення перевірки, визначені цим Кодексом (на підставі підпункту 80.2.2 пункту 80.2 статті 80 Кодексу); дата початку (з 04.04.2017); тривалість перевірки (в наказі міститься посилання на пункт 82.3 статті 82 Кодексу, який передбачає, що тривалість перевірок, визначених статтею 80 цього Кодексу, не повинна перевищувати 10 діб); період діяльності, який буде перевірятися (з 27.10.2015 по дату завершення перевірки).

Відносно тверджень позивача, які виразились у незгоді із зазначенням у оскаржуваному наказі відповідачем терміну «господарського обєкту», в якому здійснює діяльність СГ-ФО ОСОБА_3, суд зазначає, що дійсно норми Податкового кодексу не містять тлумачення цього терміну, поряд з цим, вказане не може вважатись правовою підставою для задоволення позовних вимог, оскільки приписами п.п. 14.1.36. п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України визначено, що господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

В оскаржуваному наказі на проведення перевірку зазначено, що перевіряється господарський обєкт, в якому здійснює діяльність субєкт господарювання фізична особа ОСОБА_3

Таким чином, доводи позивача про порушення контролюючим органом вимог ПК України щодо підстав призначення фактичної перевірки шляхом видання наказу від 31.03.2017 №1287 не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки зі змісту оскаржуваного наказу можливо ідентифікувати передбачену законодавством фактичну підставу для призначення відповідної перевірки з огляду на існування в його тексті посилань на пункти Податкового кодексу України.

Отже, спірний наказ прийнятий ГУ ДФС у Харківській області за відсутності порушення визначеної чинним законодавством процедури призначення фактичної перевірки та за наявності передбаченої Кодексом підстави для її проведення та дотриманням обов'язкових для цього умов.

Підпунктом 81.2 ст. 81 вказаного Кодекс визначено, що у разі відмови платника податків та/або посадових (службових) осіб платника податків (його представників або осіб, які фактично проводять розрахункові операції) у допуску посадових (службових) осіб органу державної податкової служби до проведення перевірки складається акт, який засвідчує факт відмови.

Як встановлено під час розгляду справи, позивач не допустив перевіряючих до проведення перевірки, чим фактично реалізував своє право на захист, а тому, на даний час, названий наказ вже вичерпав свою дію та жодним чином не порушує прав суб'єкта господарювання.

При розгляді вказаної справи судом було враховано позицію ВАС України, викладену в постанові від 15.10.2015 у справі К/800/63711/14, стосовно того, що адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що у зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача. З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

За змістом ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинені ним при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

З огляду на викладене, можна дійти висновку про те, що позивач на власний розсуд визначає чи порушені його права рішеннями, дією або бездіяльністю суб'єкта владних повноважень. Водночас належний захист прав та інтересів особи можливий лише в разі існування спірних правовідносин, тобто в разі встановлення, що рішення, дія або бездіяльність протиправно породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин.

Отже, предметом оскарження в адміністративному суді можуть бути лише рішення або фактично вчинені дії суб'єкта владних повноважень, або не вчинені дії за наявності обов'язку їх вчинення, що безпосередньо вплинули на права чи на обов'язки позивача у справі.

Наведені обставини свідчать про відсутність порушення контролюючим органом прав та інтересів позивача на момент звернення з позовом до суду, оскільки оскаржуваний наказ фактично виконаний не був, перевірка за ним проведена не була, а сам наказ вичерпав термін своєї дії.

В силу приписів ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки, складаючи спірний наказ, позивач діяв в рамках ПК України, що було доведено під час розгляду справи, водночас, позивач, не допустивши перевіряючих до проведення перевірки, вже фактично реалізував своє право на захист. Отже, наразі, наказ Головного управління ДФС у Харківській області № 1287 від 31.03.2017 з вже вичерпав свою дію та жодним чином не порушує прав позивача

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 160-163, 167, 186, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 до Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправними дій та скасування наказу - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 19 травня 2017 р.

Суддя Заічко О.В.