Справа № 265/7950/16-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Мельник І.Г.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року справа №265/7950/16-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді-доповідача ОСОБА_1, суддів Арабей Т.Г., І.В. Геращенко, розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року в адміністративній справі № 265/7950/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 27 грудня 2016 року звернулась до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради, в якому просила зобовязати останнього здійснити виплату допомоги при народженні дитини з 26.06.2015 року ( а.с. 1-2).

Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про зобовязання призначити та виплатити допомогу при народженні дитини відмовлено (а.с. 42-44).

Не погодившись з судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати постанову, прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 47-49).

В обґрунтування зазначила, що 13.06.2016 року зверталась до відповідача з заявою про призначення соціальної допомоги у звязку з народженням дитини, тобто до спливу дванадцятимісячного строку після народження дитини. Однак, в цій заяві, під впливом негативних факторів, вказала невірні відомості стосовно номеру будинку, а Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради не повідомило позивача про прийняте рішення від 24.06.2016 року, яким в призначенні допомоги відмовило, у звязку з тим, що управління не мало можливості здійснити обстеження фактичного місця проживання сімї заявника.

25.10.2016 року позивач знову звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини, управління розглянуло зазначену заяву як первинне звернення та відмовило, оскільки звернення за призначенням допомоги при народженні дитини надійшло пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини.

ОСОБА_2 не згодна з зазначеним рішенням управління та зазначає, що допущена відповідачем помилка не може обмежити або лишити позивача права на отримання допомоги при народженні дитини, оскільки це є порушенням ст. 22 Конституції України.

Відповідачем на адресу суду скеровано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких просив залишити її без задоволення.

Сторони у судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, наданих заперечень, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, задовольнити, а постанову суду першої інстанції скасувати, з наступних підстав.

Судом першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно із копією паспорта громадянина України, виданого Новоазовським РВ ГУ МВС України в Донецькій області, ОСОБА_2 зареєстрована з 2009 року у м. Новоазовську (а.с. 3-4).

Зі свідоцтва про народження серії III-AH № 833796, виданого 30 червня 2015 року відділом РАГС міста Таганрога Ростовської області, вбачається, що ОСОБА_2 є матірю ОСОБА_3 ОСОБА_3, про що свідчить актовий запис № 1766 (а.с. 6).

Відповідно до довідки від 13.06.2016 року № НОМЕР_1 позивач разом із своєю малолітньою дитиною ОСОБА_3 взяті на облік як внутрішньо переміщені особи та фактично проживають у м. Маріуполі. Згодом до зазначеної довідки внесено виправлення, а саме: вказано будинок № 62а замість № 63 (а.с. 8, 9).

ОСОБА_2 13.06.2016 року звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини. В акті обстеження матеріально-побутових умов сімї вказано, що адреса, вказана заявницею ОСОБА_2, не існує, як і телефонний зв'язок з заявницею. Скласти акт у повному обсязі не має можливості (а.с. 36-37, 38-39).

Рішенням від 24.06.2016 року в призначенні допомоги було відмовлено за зазначених вище обставин (а.с. 35).

25.10.2016 року ОСОБА_2 повторно звернулась до відповідача з заявою про призначення допомоги при народженні дитини та подала заяву про уточнення адреси фактичного місця проживання (а.с. 32-34).

З акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 01.11.2016 року вбачається, що заявниця фактично мешкає у м. Маріуполі за вказаною адресою (а.с. 30-31).

Рішенням від 07.11.2016 року в призначенні допомоги від 25.10.2016 року відмолено, оскільки допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини (а.с. 7).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач звернулась до управління з заявою про призначення допомоги при народженні дитини 25.10.2016 року, тобто після спливу строку для звернення позивача з відповідною заявою.

Колегія суддів не погоджується з висновками судового рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області з огляду на наступне.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III), з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом № 2811-XII та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 Закону № 2811-XII.

Як визначено ст.ст. 6, 10, 11 Закону № 2811-XII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно, вказана допомога надається одному з батьків дитини, який постійно проживає разом з дитиною, для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини, подається одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Вказані норми Закону корелюються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001.

ОСОБА_2, як мати дитини ОСОБА_2, 13.06.2016 року вперше особисто звернулась до управління з заявою про призначення допомоги при народженні дитини та повним пакетом необхідних документів для призначення такої допомоги, тобто у строк, встановлений ст. 11 Закону № 2811-XII та п. 12 Порядку. Разом з тим, у призначенні допомоги їй було відмовлено у звязку з тим, що управління не має можливості здійснити акт обстеження фактичного проживання сімї заявника - вказана адреса не існує.

Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам ( далі Порядок № 365).

Цей Порядок визначає механізм призначення (відновлення) внутрішньо переміщеним особам виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг (далі - соціальні виплати) за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Документом, що підтверджує статус внутрішньо переміщеної особи, є довідка, видана такій особі відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. N 509 "Про облік внутрішньо переміщених осіб" (п. 2 зазначеного Порядку).

Соціальні виплати внутрішньо переміщеним особам призначаються і виплачуються структурними підрозділами з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - структурні підрозділи з питань соціального захисту населення), територіальними органами Пенсійного фонду України, робочими органами Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, центрами зайнятості (далі - органи, що здійснюють соціальні виплати) за місцем їх фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування (п. 4 Порядку № 365).

Пунктом 5 Порядку № 365 передбачено, що для призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщена особа, а у визначених законодавством випадках - її законний представник подає відповідну заяву до органу, що здійснює соціальні виплати на території, де зазначена особа перебуває на обліку за місцем її фактичного проживання/перебування, незалежно від факту реєстрації місця проживання/перебування.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення не пізніше наступного робочого дня після отримання заяви про призначення (відновлення) соціальних виплат надсилає запит про отримання електронної справи отримувача соціальної виплати до державного підприємства "Інформаційно-обчислювальний центр Міністерства соціальної політики України", який протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого запиту надсилає відповідну електронну справу до структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи.

За результатами проведення перевірки структурним підрозділом з питань соціального захисту населення складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за формою, встановленою Мінсоцполітики, який підписується всіма повнолітніми внутрішньо переміщеними особами та у визначених законодавством випадках - їх законними представниками, а також представниками структурного підрозділу з питань соціального захисту населення.

Під час обстеження матеріально-побутових умов сім'ї представник структурного підрозділу з питань соціального захисту населення інформує внутрішньо переміщених осіб про їх обов'язок у десятиденний строк письмово повідомляти про зміну фактичного місця проживання/перебування структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за новим фактичним місцем проживання/перебування, а також про наслідки невиконання такого обов'язку.

Структурний підрозділ з питань соціального захисту населення протягом трьох робочих днів з дня отримання електронної справи отримувача соціальної виплати вносить на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, утворених районними, районними у мм. Києві і Севастополі держадміністраціями, виконавчими органами міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - комісії), подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, до якого додається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

Комісія розглядає подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати протягом п'яти робочих днів з дня отримання такого подання.

За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сім'ї комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати, в тому числі з урахуванням інформації про стан фінансування та виплати, що оприлюднюється на офіційному веб-сайті Мінсоцполітики або інших органів, що здійснюють соціальні виплати.

Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

У разі прийняття рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати комісія не пізніше наступного робочого дня надсилає копію такого рішення органові, що здійснює соціальні виплати, та структурному підрозділу з питань соціального захисту населення.

Орган, що здійснює соціальні виплати та структурний підрозділ з питань соціального захисту населення, на підставі рішення комісії призначає (відновлює) таку соціальну виплату з місяця, в якому надійшла заява внутрішньо переміщеної особи, та здійснює повернення сум недоотриманих соціальних виплат за минулий період відповідно до законодавства (пп. 6-15 Порядку).

Таким чином, для призначення або відмови у призначенні соціальних виплат (допомоги при народженні дитини) необхідно дотримуватись певного порядку, який зазначений вище.

Разом з тим, відповідачем зазначений Порядок не дотримано, управлінням не вносилось на розгляд комісій з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам подання про призначення (відновлення) або про відмову в призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати, а відразу прийнято рішення про відмову в призначенні допомоги, у звязку з тим, що управління не має можливості здійснити акт обстеження про фактичне проживання сімї заявника.

Матеріали справи не містять доказів отримання позивачем зазначеного вище рішення про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини або повідомлення про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що в акті обстеження матеріально-побутових умов сімї та в запереченнях відповідач зазначає, що телефонний зв'язок з ОСОБА_2 відсутній, тому скласти акт обстеження не є можливим. Разом з тим, в заяві про призначення допомоги, яка заповнена власноруч позивачем, зазначено мобільний телефон заявниці.

Крім того, довідка від 13.06.2016 року № НОМЕР_1, в яку внесено виправлення з приводу адреси фактичного місця проживання позивача, не була скасованою на момент звернення позивача за призначенням допомоги при народженні дитини.

Оцінюючи спірні правовідносини, колегія суддів звертається до положень Конституції України, за якими, в Україні як соціальній, правовій державі людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (статті 1, 3 Конституції України).

Право на соціальний захист віднесено до основоположних прав і свобод. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел (частина друга статті 46 Основного Закону України) і забезпечується частиною другою статті 22 Конституції України, відповідно до якої конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Також, п. 1 ч. 1 ст. 92 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Як встановлено судом і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача вперше з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Таким чином, ОСОБА_2 доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Допущення помилки у фактичній адресі проживання при заповненні заяви не може позбавити її права на отримання допомоги.

З урахуванням ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Заперечуючи проти позову, відповідач не довів правомірність прийнятого рішення від 07.11.2016 року про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини.

За таких обставин позовні вимоги про зобовязання Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради здійснити виплату допомоги при народженні дитини з 26.06.2015 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Оскільки наявність рішення від 24.06.2016 року та рішення від 07.11.2016 року Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, суд вважає за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом скасування зазначених рішень.

Проаналізувавши наведене, колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню із прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивач за подання адміністративного позову та апеляційної скарги сплатила судовий збір у розмірі 551, 20 грн. та 704, 00 грн., що підтверджується квитанціями про сплату № 40 та № 86627 (а.с. 10, 46).

Тобто, сума судового збору, яка підлягає поверненню, становить 1255, 20 грн.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлене судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права, що є підставою для його скасування.

Керуючись ч. 1 ст. 94, ст.ст. 195, 197, п. 3 ч. 1 ст. 198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 березня 2017 року в адміністративній справі № 265/7950/16-а - скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради про зобовязання вчинити певні дії задовольнити повністю.

Скасувати рішення Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради від 24.06.2016 року та від 07.11.2016 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини.

Зобов'язати Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 26.06.2015 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління соціального захисту населення Лівобережного району Маріупольської міської ради на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судовий збір в розмірі 1255, 20 грн. (одна тисяча двісті пятьдесят пять).

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Г.М. Міронова

Судді Т.Г. Арабей

ОСОБА_4