Справа № 802/761/17-а
Суддя: Мультян Марина Бондівна
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

22 травня 2017 р. Справа № 802/761/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Мультян М.Б.,

за участі секретаря судового засідання: Крисько І.В.

представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: Кравець О.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_3

до: Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації

про: визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом звернувся ОСОБА_3 до Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації про визнання протиправним рішення та зобов'язання вчинити дії.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації 17 березня 2017 року відмовив йому у наданні дозволу на перереєстрацію автомобіля ЗАЗ-1102, 2005 року, яким була забезпечена через органи соцзахисту населення його бабуся ОСОБА_5, у зв'язку з тим, що останній не був зареєстрований зі своєю бабусею на момент її смерті. Відтак у Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації відсутні правові підстави надати дозвіл на перереєстрацію автомобіля ЗАЗ-1101, 2005 року у власність.

Так, позивач вважає, що відмова відповідача є необґрунтованою, оскільки при прийнятті рішення не було враховано те, що він дійсно проживав без реєстрації зі своєю бабусею та здійснював за нею догляд до її смерті, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Тульчинської міської ради.

Відтак, на думку позивача така відмова є протиправною, що стало підставою для звернення до суду.

Представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила позов задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.

Представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечувала та просила відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, оцінивши наявні у справі докази, на засадах всебічного, повного і об'єктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, судом встановлено наступне.

28 лютого 2006 року Головним управлінням праці та соціального захисту населення Вінницької обласної державної адміністрації відповідно до Порядку забезпечення інвалідів автомобілями № 999 від 08 вересня 1997 року було забезпечено ОСОБА_5 інваліда ІІ групи автомобілем марки ЗАЗ -1102, номер кузова НОМЕР_1, 2005 року випуску без права відчуження та передачі з видачею свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу.

28 лютого 2006 року автомобіль марки ЗАЗ -1102 було зареєстровано за ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 (а.с. 13).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть НОМЕР_4 виданим відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області (а.с. 12).

22 лютого 2017 року ОСОБА_3 - внук ОСОБА_5 звернувся до Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації із заявою про надання дозволу на перереєстрацію автомобіля марки ЗАЗ - 1102, номер кузова НОМЕР_1, 2005 року випуску, яким була забезпечена ОСОБА_5.

ОСОБА_4 соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації № 04-1395 від 17 березня 2017 року відмовив ОСОБА_3 у наданні дозволу на перереєстрацію автомобіля ЗАЗ 2005 року, яким була забезпечена через органи соцзахисту населення його бабуся ОСОБА_5 у зв'язку з тим, що останній не був зареєстрований зі своєю бабусею на момент її смерті, відтак відсутні правові підстави надати дозвіл на перереєстрацію автомобіля ЗАЗ 2005 року у власність (а.с. 11).

З такою відмовою відповідача ОСОБА_3 не погоджується та вважає її протиправною, у зв'язку з чим звернувся до суду з метою захисту своїх прав та інтересів.

Надаючи оцінку заявленим вимогам та правомірності оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень, суд враховує таке.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України "Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні" №875-XII від 21.03.1991 року, після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім'ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Механізм забезпечення легковими автомобілями інвалідів, які мають право на їх отримання безоплатно або на пільгових умовах, є громадянами України і місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку визначається Порядком забезпечення інвалідів автомобілями, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 999 від 19.07.2006 року (далі-Порядок).

Пунктом 16 вказаного Порядку передбачено, що іншому члену сім'ї померлого інваліда, який зареєстрований за місцем реєстрації інваліда, автомобіль, строк експлуатації якого менше ніж 10 років, залишається у разі сплати ним протягом шести місяців з дня смерті інваліда до державного бюджету на рахунки, відкриті в органах Казначейства, а членом сім'ї померлого інваліда внаслідок трудового каліцтва - на рахунки відповідних управлінь виконавчої дирекції вартості автомобіля з урахуванням розрахункової суми для викупу автомобіля та суми, сплаченої за нього інвалідом.

Відповідно до п. 3 Порядку № 999 від 19.07.2006 року до членів сім'ї інваліда належать громадяни України, які проживають разом з ним, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки або піклування над неповнолітніми дітьми, а також на інших підставах, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, та місце проживання яких зареєстровано в Україні в установленому законодавством порядку.

З матеріалів справи випливає, що ОСОБА_3 являється внуком померлої ОСОБА_5, проживав спільно зі своєю бабусею за адресою АДРЕСА_1 та доглядав за нею до дня її смерті.

Відповідно до довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради від 19 квітня 2017 року ОСОБА_3 дійсно проживав без реєстрації зі своєю бабусею та здійснював за нею догляд до її смерті (а.с. 14).

Суд зауважує, що відповідно до ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає постійно або тимчасово; реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла.

Згідно з п. 1.2. Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1077 від 22.11.2012 року, реєстрація місця проживання або місця перебування особи - це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції.

У рішенні від 14.11.2001 року по справі №1-31/2001 (справа щодо прописки) Конституційний Суд України констатував, що вільне пересування і вибір місця проживання є суттєвою гарантією свободи особистості, умовою її професійного і духовного розвитку. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним та непорушним (ст. 21 Конституції України). Водночас назване право не є абсолютним. Свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України можуть бути обмежені, але тільки законом (ст. 33 Конституції України).

Отже, реєстрація місця проживання є адміністративною дією, яка встановлює додатковий зв'язок особи з державою і не є обставиною, яка підтверджує чи спростовує фактичне місце проживання або перебування особи.

Натомість законодавець, визначаючи однією із умов наявність реєстрації на час смерті інваліда за місцем його реєстрації, насамперед переслідував мету виключити можливість зловживання правом на реєстрацію автомобіля сторонніми, заінтересованими особами, які, до прикладу, постійно не проживали, не вели спільний побут та не були членами сім'ї інваліда, який помер.

Відмовляючи у наданні дозволу на перереєстрацію автомобіля, відповідач посилається на те, що на момент смерті бабусі ОСОБА_3 не був зареєстрований разом з нею за однією адресою, що згідно з п.16 Порядку є обов'язковою умовою для надання такого дозволу члену сім'ї інваліда.

Відтак, з огляду на відсутність реєстрації позивача та померлого інваліда ОСОБА_5 за однією адресою, для вирішення цього спору визначальним є встановлення їх спільного проживання однією сім'єю на час смерті інваліда.

Керуючись принципом верховенства права, закріпленим у статті 8 КАС України, суд повинен виходити із того, що людина, її права та свободи є найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

В силу положень ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, факт відсутності запису про реєстрацію постійного місця проживання позивача за місцем реєстрації його бабусі ОСОБА_5, з урахуванням встановлених судом обставин не може слугувати безумовною підставою для позбавлення його права на забезпечення автомобілем як члена сім'ї померлого інваліда.

При цьому, суд особливу увагу звертає на те, що документи, додані позивачем підтверджують факт його спільного проживання за однією адресою з бабусею-інвалідом та дають можливість прийняти позитивне для позивача рішення. Водночас відповідач до розгляду поданої позивачем заяви по суті надав відмову з формальних підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

На переконання суду, оскаржуване рішення не відповідає вищезазначеним критеріям.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про протиправність відмови Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації у наданні ОСОБА_3 дозволу на перереєстрацію автомобіля марки ЗАЗ -1102.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що обставини, наведені у адміністративному позові, знайшли підтвердження в ході судового розгляду, а тому позов підлягає задоволенню.

Питання про розподіл судових витрат у справі вирішується судом відповідно до вимог ч. 1 ст. 94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправним рішення Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації № 04-1395 від 17 березня 2017 року щодо відмови у переоформлені ОСОБА_3 автомобіля марки ЗАЗ -1102, номер кузова НОМЕР_1, 2005 року випуску, яким була забезпечена ОСОБА_5.

Зобов'язати Департамент соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації надати ОСОБА_3 дозвіл на перереєстрацію автомобіля марки ЗАЗ -1102, номер кузова НОМЕР_1, 2005 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

Стягнути на користь ОСОБА_3 сплачений при зверненні судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту соціальної та молодіжної політики Вінницької обласної державної адміністрації.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Мультян Марина Бондівна