Справа № 554/3210/17
Суддя: Микитенко В. М.
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 04.05.2017 Справа № 554/3210/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 року

Октябрський районний суд м. Полтави у складі: головуючого судді Микитенка В.М., за участю: секретаря Різник А.В., позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, а також зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

20.04.2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати протиправним та скасувати рішення колегіального органу з призначення пенсії - Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області №12 від 27.02.2017 року щодо відмови їй в призначенні пенсії за вислугу років та зобовязати відповідача призначити їй пенсію за вислугу років відповідно до ЗУ «Про прокуратуру», починаючи з 26.09.2016 року, виходячи з розрахунку 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників станом на 01.09.2016 року та проводити відповідні виплати пенсії.

В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що 26.09.2016 року вона звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років згідно ЗУ «Про прокуратуру» та ст.22 Конституції України, однак їй було відмовлено через те, що у неї відсутній відповідний стаж роботи, а саме 22 роки і 6 місяців. При цьому зазначає, що її спеціальний стаж в органах прокуратури на відповідній посаді розпочався з 19.02.1996 року. З 03 січня 1991 року по 07 березня 1994 року вона перебувала у декретній відпустці по догляду за дітьми Анатолієм і Оксаною, ІНФОРМАЦІЯ_1 до досягнення ними трирічного віку, тому цей період також підлягає зарахуванню до стажу її роботи на відповідній посаді. Вважає, що рішенням відповідача було порушено її конституційні права.

В судовому засіданні позивачка свій позов підтримала з підстав у ньому зазначених та просила його задовольнити.

Представник відповідача заперечила проти позову, рахуючи дії відповідача правомірними, оскільки позивач на час звернення не мав відповідного стажу роботи на відповідній посаді. При цьому вважала, що декретна відпустка позивачки не входить до спеціального стажу роботи через те, що вона в той час працювала секретар-друкаркою. Крім того, згідно Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року, у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються зокрема, відповідно до Закону України „Про прокуратуру". У зв'язку з тим, що такий закон не прийнятий, на її думку, позивач не має права на призначення пенсії за вислугу років.

Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінюючи зібрані докази та аналізуючи норми чинного законодавства, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, з огляду на таке.

У відповідності до належним чином завіреної ксерокопії трудової книжки БТ-II № 4246917, на ім'я ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 установлено, що вона дійсно з 16.02.1996 року по даний час працює в органах прокуратури на посадах помічника прокурора та прокурора місцевої прокуратури (12-19, 36-42).

Таким чином, її стаж роботи на прокурорських посадах з 16.02.1996р. по 26.09.2016р. склав 20 років 7 місяців 8 днів, що не оспорюється відповідачем (а.с. 34,16).

Крім того, у період часу з 25.12.1987 року по 10.03.1994 року позивачка ОСОБА_1 працювала на посаді секретаря - друкарки та друкарки 1 категорії в прокуратурі м. Полтави (а.с.14 зворот).

У відповідності до свідоцтв про народження ІІІ-КЕ №364928 та ІІІ-КЕ №364927 від 27.03.1991 року, у позивачки ОСОБА_1 07.03.1991 року народились діти Анатолій та Оксана (а.с.17-18).

Згідно з наказом №4 прокурора м. Полтави, на підставі заяви ОСОБА_1, їй було надано частково-оплачувану відпустку по догляду за дітьми до півтора року з 09.05.1991 року по 07.09.1992 року включно (а.с. 19).

Також за заявою ОСОБА_1, відповідно наказу №13 від жовтня 1992 року прокурора м. Полтави, їй було надано відпустку по догляду за дітьми до досягнення ними 3-річного віку по 07.03.1994 року (а.с.20).

На підставі наказу №4 від 09.03.1994 року прокурора м. Полтави позивачка ОСОБА_1 вийшла на роботу після декретної відпустки - з 09.03.1994 року (а.с.21).

Загальновідомим є факт, що 08.03.1994 року був вихідним у звязку зі святкуванням Міжнародного жіночого дня.

Таким чином, позивачкою документально підтверджено період перебування її у відпустці по догляду за дітьми з 09.05.1991 року по 07.03.1994 року включно, тобто до досягнення її дітьми 3-річного віку, що складає більш ніж 2 роки і 9 місяців.

26.09.2016 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років на підставі Закону України "Про прокуратуру".

Рішенням Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28.09.2016 № 3790 ОСОБА_1 було відмовлено в призначенні пенсії за відсутності правових підстав та недостатністю спеціального стажу роботи.

Постановою Октябрського районного суду м. Полтави від 11.11.2016 року, з урахуванням постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 13.02.2017 року, рішення Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 28.09.2016 № 3790 було визнано протиправним та скасовано із зобовязанням повторно розглянути заяву ОСОБА_1 щодо призначення пенсії за вислугою років відповідно до ЗУ «Про прокуратуру», починаючи з 26.09.2016 року (а.с. 22-25).

Рішенням Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 27.02.2017 за № 12 ОСОБА_1 знову було відмовлено в призначенні пенсії за відсутністю правових підстав, а також у звязку з тим, що її перебування у декретній відпустці не зараховується до стажу роботи згідно ст.15 ЗУ «Про прокуратуру» (а.с. 16).

Суд вважає це рішення протиправним і таким, що порушує законне право позивачки на пенсійне забезпечення, виходячи з наступного.

Статтею 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Конституція України має найвищу юридичну силу та її норми прямої дії. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст.8 Конституції України).

Стаття 19 Конституції України зобовязує органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадових осіб діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. ст. 22, 58 Конституції України).

Громадянам України гарантовано право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом ( ст.46 Конституції України).

Право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України, є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню (ст. 64 Конституції України).

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, у тому числі в органах прокуратури (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Даючи правову оцінку запереченням відповідача щодо безпідставності позовних вимог у звязку з відсутність нормативно-правового регулювання, суд виходить з такого.

Так, п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.15р. № 213 дійсно зазначає, що, у разі неприйняття до 01.06.15р. закону щодо призначення пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.15р., скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Однак, у відповідності до ч.ч.1,2 ст.48 Регламенту Верховної ради України, затвердженого Законом від 10.02.2010 року №1861VI (далі Регламенту), рішення Верховної Ради можуть бути скасовані Верховною Радою до підписання відповідного акта Верховної Ради Головою Верховної Ради України. Закони, постанови та інші акти Верховної Ради, що набрали чинності, скасуванню Верховною Радою не підлягають, вони можуть бути визнані Верховною Радою такими, що втратили чинність. Водночас, зі змісту ст.46 Регламенту, рішеннями Верховної Ради є акти Верховної Ради, а також процедурні та інші рішення, які заносяться до протоколу пленарних засідань Верховної Ради. Актами Верховної Ради є закони, постанови, резолюції, декларації, звернення, заяви.

При цьому суд також застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини як джерела права (ст.8 КАС України).

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Будченко проти України" Суд також зазначив, що відповідне законодавство, яке звільняло заявника від певних виплат, було ухвалено у 1999 році та згідно з ним відповідний механізм мав бути запроваджений протягом чотирьох місяців. Проте його було запроваджено тільки через десять років. Для пояснення такої бездіяльності не було надано жодних доводів. Враховуючи тривалу бездіяльність держави та той факт, що заявник працював на державному підприємстві, Суд вважав, що через нездатність забезпечити звільнення його від оплати, на що заявник мав право за законом в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов'язання за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції (пункти 45 - 46).

У справах «Сірик проти України» від 31.03.2011 р., «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» від 5.05.2011 р., «Ліндон, Очаковський-Лоран і Жюлі проти Франції» від 22.10.2007 р., «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» від 13.12.2001 р. Європейський суд з прав людини, крім іншого, зазначав, що норма не може вважатися законом до того часу, поки її не буде сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати громадянинові можливість регулювати свою поведінку: він має бути здатен за потреби та відповідної консультації, передбачати наслідки, які може потягнути за собою його дія, тією мірою, що є розумною за відповідних обставин.

Крім того, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Враховуючи перевагу при вирішенні спору засади верховенства права, суд відступає від правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.05.2016 року №21-948а16, якою до того ж вирішувались дещо інші правовідносини, зокрема повязані із зупиненням виплати вже призначеної пенсії на підставі п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.15р. № 213 , а не щодо права на призначення пенсії.

Разом з тим, з 15.07.15р. набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.14р. (офіційно оприлюднений 25.10.2014 року головою Верховної Ради України, тому ним і Президентом України вочевидь на той час підписаний), яким врегульовано питання пенсійного забезпечення та перерахунку пенсій працівників прокуратури, а саме статтею 86.

Таким чином, норми щодо пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури за Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.14р. не могли бути скасовані пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення", оскільки норми Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.14р., щодо пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури набрали чинності 15.07.15р. і не були визнані такими, що втратили чинність.

Враховуючи, що позивачка ОСОБА_1 реалізувала своє право на звернення за призначенням пенсії 26.09.2016 року, питання щодо наявності у неї права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до чинної ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14 жовтня 2014 року.

Суд зазначає, що важливою умовою для призначення пенсії за вислугу років є певний стаж роботи за спеціальністю.

Спеціальний стаж - це період роботи в певних умовах праці чи на посадах, з якими законодавець пов'язує пільгове (або за особливими правилами) пенсійне забезпечення.

Вислуга років є видом спеціального стажу. Це період виконання особливого роду трудової діяльності або державної служби, коли до особи, яка її здійснює, пред'являють особливі вікові, а також підвищені психічні та фізичні вимоги, при тривалому виконанні якої особа втрачає відповідну професійну працездатність.

Так, стаття 51 Закону N 1788-XII передбачає, що пенсії за вислугу років встановлюються окремим категоріям громадян, зайнятих на роботах, виконання яких призводить до втрати професійної працездатності або придатності до настання віку, що дає право на пенсію за віком.

Правом вислуги років користуються різні категорії осіб, у тому числі й прокурорсько-слідчі працівники на підставі Закону N 1789-XII.

За приписами ч.1 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року, вислуги років не менше 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообовязкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообовязкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 ЗУ «Про прокуратуру»).

Відповідно до ч.6 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи:

на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів;

слідчими, суддями;

на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, податкової міліції, кримінально-виконавчої служби, офіцерського складу Збройних Сил України, Служби безпеки України, інших утворених відповідно до законодавства України військових формувань, на посадах державних службовців, які обіймають особи з вищою юридичною освітою;

у науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким до набрання чинності цим законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), у тому числі час наукової та викладацької роботи в інших науково-навчальних закладах, якщо вони мали науковий ступінь чи вчене звання;

на адміністративних та викладацьких посадах, посадах наукових працівників у Національній академії прокуратури України;

на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, яким до набрання чинності цим Законом було присвоєно класні чини (працівникам військової прокуратури - відповідні військові звання), були направлені туди, а потім повернулися в органи прокуратури;

військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання;

відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, якщо така відпустка надавалася.

Крім того, стаття 181 Кодексу законів про працю України передбачає, що відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку зараховується як до загального так і до спеціального стаж роботи і до стажу роботи за спеціальністю.

Указані норми передбачають зарахування відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку до спеціального стажу роботи незалежно від того, де працювала особа під час цієї відпустки. При цьому суд враховує, що один і той же період трудового стажу не може зараховуватись двічі.

Враховуючи, що позивачка з 19.02.1996 року працює на прокурорських посадах, саме до цього спеціального стажу їй підлягає зарахуванню період відпустки по догляду за дітьми до досягнення ними трирічного віку, незалежно від того, що під час такої відпустки за нею зберігалось робоче місце секретаря-друкарки.

Таким чином, станом на 26.09.2016року вислуга років позивачки складає більш ніж 22 роки і 6 місяців та є достатньою для призначення їй пенсії за вислугу років виходячи з приписів ст.86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р.

Отже, рішення відповідача №12 від 27.02.2017 року про відмову у призначенні позивачці пенсії за вислугою років не є правомірним, тому підлягає скасуванню. Крім того, для забезпечення позивачки ефективним засобом правового захисту, відповідача необхідно зобовязати вчинити належні дії.

Враховуючи, що позивачці було відстрочено сплату судових витрат до прийняття рішення у справі, судовий збір підлягає стягненню на користь державиза рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб'єкта владних повноважень.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 8, 9, 11, 17, 70, 71, 158-163 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення колегіального органу з призначення пенсії - Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області №12 від 27.02.2017 року щодо відмови в призначенні пенсії за вислугу років ОСОБА_1.

Зобовязати Полтавське обєднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру», починаючи з 26.09.2016 року, виходячи з розрахунку 60% від суми місячної (чинної) заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників станом на 01.09.2016 року та проводити відповідні виплати пенсії.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області на користь держависудовий збір в сумі 640 грн.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави протягом 10 днів.

Суддя В.М.Микитенко