Справа № 806/888/17
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року м.Житомир справа № 806/888/17

категорія 6.2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Господарчук І.В., Недашківська Н.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Горкуші М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:

- визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області за результатами розгляду його заяв від 11.08.2016 та від 25.01.2017, а також щодо надання відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у вланість земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами с.Туровець на території Туровецької сільської ради Житомирського район.

- зобов"язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області в місячний строк з дня набрання законої сили рішенням суду, повторно розглянути його заяву від 11.08.2016 та від 25.01.2017 та видати наказ "Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с.Туровець на території Станишівської сільської ради Житомирського району".

В обґрунтування позову позивач зазначив, що він 11.08.2016 направив до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району, на що отримав відповідь від 14.12.2016, у якій запропоновано позивачу повторно надати графічні матеріали, що дозволяють встановити місце розташування бажаної земельної ділянки. Такі дії відповідача були оскаржені у судовому порядку. Постановою Житомирського окружного адміністартивного суду від 25.01.2017 у справі №806/2872/16 зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області розглянути в місячний строк заяву ОСОБА_1 від 11 серпня 2016 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. 25.01.2017 ним до управління подано заяву з долученням додаткових графічних матеріалів розташування бажаної земельної ділянки. Зазначає, що за результатами розгляду документів, отримав з Головного управління Держгеокадастру лист від 07.03.2017, у якому запропоновано сформувати новий пакет документів та повторно звернутися із заявою до управління. Вважає, що фактично отримав відмову у його заяві, тому просить суд визнати такі дії відповідача протиправними.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, викладених у письмових запереченнях. Зокрема вказав, що фактично позивачу не надано відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою, а просто повідомлено про необхідність повторно звернутися із заявою та новим пакетом документів, який буде містити викопіювання оформлені належним чином. Тому, вважає позовні вимоги безпідставними та просив в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 11.08.2016 ОСОБА_1 направив до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області заяву про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району.

Листом від 14.12.2016 №І-216/0-4728/6-16 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області запропонувало позивачу повторно надати графічні матеріали, що дозволяють встановити місце розташування бажаної земельної ділянки, оскільки надані ним до звернення графічні матеріали не дають змоги встановити місце розташування земельної ділянки, яку він бажає отримати.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 25.01.2017 у справі №806/2872/16 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов'язано Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області розглянути в місячний строк заяву ОСОБА_1 від 11 серпня 2016 року про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою.

У зв"язку з цим, позивачем 25.01.2017, на виконання листа відповідача від 14.12.2016 №І-216/0-4728/6-16, подано заяву, до якої долучено додаткові графічні матеріали розташування бажаної земельної ділянки. (а.с.15)

За результатами розгляду заяви та доданих матеріалів, відповідач на адресу позивача направив лист від 07.03.2017 №1-1483/0-3351/6-17, у якому зазначено, що за результатами розгляду його заяви від 13.08.2016 спеціалістами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області вже направлено відповідь 14.12.2016 за №І-216/0-4728/6-16. Також запропоновано сформувати новий пакет документів та повторно звернутися із заявою до управління.(а.с.14)

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом.

Перевіряючи дії Головного управління Держгеокадастру в Житомирській області на відповідність їх вимога ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить з наступного.

Згідно ст. Закону України "Про особисте селянське господарство" особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Відносини, пов'язані з веденням особистого селянського господарства, регулюються Конституцією України, Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 22 Земельного кодексу України, землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать: сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги); несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Приписами частинами 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України передбачено що, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Частиною 1 статті 117 Земельного кодексу України передбачено, що передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За приписами частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Відповідно частини шостої статті 118 Земельного кодексу України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

У абзаці першому частини сьомої статті 118 Земельного кодексу України закріплено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Пунктом "б" частини 1 статті 121 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення особистого селянського господарства - не більше 2 гектарів.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що з метою реалізації права громадян на отримання (придбання) у власність земельної ділянки останній звертається з відповідною заявою чи клопотанням до органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

З матеріалів справи вбачається, що 11.08.2016 ОСОБА_1 звертався до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 2,00 га у власність для ведення особистого селянського господарства на території Туровецької сільської ради Житомирського району.

Листом від 14.12.2016 №І-216/0-4728/6-16 Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області запропонувало позивачу повторно надати графічні матеріали, що дозволяють встановити місце розташування бажаної земельної ділянки, оскільки надані ним до звернення графічні матеріали не дають змоги встановити місце розташування земельної ділянки, яку він бажає отримати.

Позивачем 25.01.2017, на виконання листа відповідача від 14.12.2016 №І-216/0-4728/6-16 та додатково до заяви від 11.08.2016, подано заяву до якої додано графічні матеріали з публічної кадастрової карти України з відображенням меж земельної ділянки. (а.с.15)

Отже, матеріалами справи підтверджено, що позивачем до заяви поданий вичерпний перелік документів, встановлений Земельним кодексом України та, що вимагався відповідачем у листі від 14.12.2016 №І-216/0-4728/6-16 .

При цьому, у своєму листі від 07.03.2017 №1-1483/0-3351/6-17, відповідач зазначив, що за результатами розгляду заяви позивача від 13.08.2016 спеціалістами Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області вже направлено відповідь 14.12.2016 за №І-216/0-4728/6-16 та запропоновано сформувати новий пакет документів і повторно звернутися із заявою до управління.

Тобто, зміст даного листа дає підстави для висновку, що Головне управління Держгеокадастру за результатами розгляду заяви позивача фактично відмовило останньому у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, оскільки запропонувало сформувати новий пакет документі та повторно звернутися із заявою. Таким чином, суд розцінює цей лист як рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою.

Зі змісту правових положень ст.118 ЗК України випливає висновок, що до клопотання про отримання земельної ділянки слід додавати графічні матеріали, на яких зазначено її бажане місце розташування. Метою надання цих матеріалів є необхідність її ідентифікації відповідачем для перевірки відповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Від перевірки указаних підстав залежить рішення відповідача про надання чи відмову в надані дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Судом з'ясовано, що приєднані позивачем до заяви графічні матеріали з публічної кадастрової карти України, дають можливість ідентифікувати бажану земельну ділянку на місцевості. Крім того, у самій заяві позивачем вказано координати розташування бажаної земельної ділянки, що додатково надає можливість визначити місце розташування земельної ділянки та встановити відповідність розташування об"єкта вимогам законів, з огляду на що доводи представника відповідача з даного приводу є безпідставними.

За приписами частини 7 статті 118 Кодексу підставою відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Суд наголошує, що законодавцем передбачено вичерпні підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, а саме невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

У свою чергу, суд зазначає, що зміст статей 118, 122 Земельного кодексу України свідчить про те, що отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає прийняття позитивного рішення про надання її у власність, оскільки процес передачі земельної ділянки громадянам у власність є стадійним, зокрема, першою стадією якого є надання уповноваженим органом дозволу на розробку проекту землеустрою, що свідчить про відсутність у відповідача законних підстав для встановлення будь-яких обмежень у надані дозволу на розробку проекту землеустрою іншій особі при дотриманні нею вимог вказаних статей Земельного кодексу України.

Крім того, законні критерії визначення пріоритетності того чи іншого заявника на стадії надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, - відсутні.

За наведених обставин, суд вважає, що відповідачем протиправно відмовлено ОСОБА_1 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства.

Що стосується позиції представника відповідача щодо того, що вимога позивача щодо зобов'язання відповідача видати наказ "Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою та затвердити виготовлену документацію на земельну ділянку у відповідності до поданих документів" є втручанням у дискреційні повноваження, то суд не погоджується з цим твердження та з цього приводу зазначає наступне.

Згідно положень частини десятої та частини 11 статті 118 ЗК України відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку.

У судовому рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Олссон проти Швеції" від 24 березня 1988 року (скарга №10465/83) зазначено, що серед вимог, які суд визначив як такі, що випливають з фрази "передбачено законом", є наступні:

- будь-яка норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з достатньою точністю так, щоб громадянин самостійно або, якщо знадобиться, з професійною допомогою міг передбачити з часткою ймовірності, яка може вважатися розумною в даних обставинах, наслідки, які може спричинити за собою конкретну дію;

- фраза "передбачено законом" не просто відсилає до внутрішнього права, але має на увазі і якість закону, вимагаючи, щоб останній відповідав принципу верховенства права. У внутрішньому праві повинні існувати певні заходи захисту проти свавільного втручання публічної влади у здійснення прав;

- закон, який передбачає дискреційні повноваження, сам по собі не є несумісним з вимогами передбачуваності за умови, що дискреційні повноваження та спосіб їх здійснення вказані з достатньою ясністю для того, щоб з урахуванням правомірності мети зазначених заходів забезпечити індивіду належний захист від свавільного втручання влади.

Крім того, згідно п. 65 вказаного рішення Суду, втручання повинно бути зумовлено досягненням правомірної цілі.

Також Європейський суд з прав людини вказує, що у відповідності зі сформованою практикою Суду, під поняттям необхідності мається на увазі, що втручання відповідає якій-небудь нагальній суспільній потребі і що воно пропорційно законній меті. При визначенні того, чи є втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд враховує, що за державами - учасницями Конвенції залишається певна свобода розсуду.

На підставі викладеного суд вважає за необхідне зазначити, що запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб'єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним, у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов'язаний відновити порушене право шляхом зобов'язання суб'єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

Така позиція суду ґрунтується на правовій позиції Вищого адміністративного суду України викладеній в ухвалі від 12.01.2017 К/800/21531/16 у справі №569/17259/15-а.

Отже, оскільки у ході судового розгляду справи суд дійшов висновку, що відповідач відмовив позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки протиправно, враховуючи ч.2 ст.11 КАС України, суд вважає, що відновлення порушеного права позивача можливе не інакше, як шляхом визнання протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, викладене в листі від 07.03.2017 №І-1483/0-3351/6-17 та зобов"язання Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 11.08.2016 та від 25.01.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та видати наказ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с.Туровець на території Станишівської сільської ради Житомирського району у відповідності до поданих документів.

З огляду на викладене, суд задовольняє позов ОСОБА_1 у повному обсязі.

Керуючись статтями 86,94,158-162,186,254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним рішення Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою, викладене в листі від 07.03.2017 №І-1483/0-3351/6-17.

Зобов"язати Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області повторно розглянути заяви ОСОБА_1 від 11.08.2016 та від 25.01.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та видати наказ про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства за межами населеного пункту с.Туровець на території Станишівської сільської ради Житомирського району у відповідності до поданих документів.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.В. Капинос

Повний текст постанови виготовлено: 22 травня 2017 р.