Справа № 826/24250/15
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

17 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Епель О.В., Карпушової О.В.

при секретарі: Хмарській К.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Міністерства фінансів України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства фінансів України про визнання протиправною бездіяльність та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернувся до суду із адміністративним позовом до Міністерства фінансів України (далі - Відповідач) у якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо фактичного ненадання інформації на лист від 02.09.2015 та зобов'язати відповідача повторно розглянути лист від 02.09.2015, надати інформацію та копії документів.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні адміністративного позову (за текстом апеляційної скарги).

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши представника відповідача, що прибув у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін, виходячи з наступного.

Згідно зі п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 звернувся до Міністерства фінансів України з інформаційним запитом від 02.09.2015, в якому просив, зокрема (а.с.7-8):

- надати копії всіх підписаних та затверджених документів (кредитних та інших подібних угод), що стосувались запозичень зазначеними нижче суб'єктами, загальною номінальною вартістю $22,6 млрд., а саме: державні єврооблігації і єврооблігації ДП «Фінансування інфраструктурних проектів» (Fininpro) - $18 млрд., гарантовані державою зовнішні валютні кредити державних підприємств (Укравтодор, Укрмедпостач, КБ «Южне») - близько $0,7 млрд., єврооблігації міста Києва - близько $0,6 млрд., єврооблігації Укрзалізниці - 0,5 млрд., зовнішні (приватні) борги Ощадбанку та Укрексімбанку - 2,8 млрд.;

- надати копії документів, підписаних п. Яресько та її командою в рамках переговорів зі Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual Europe LLP, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) - угоди з реструктуризації, NDA, листів та юридично значущої кореспонденції тощо.

Листом №31-12120-27/23-2489/2377 від 06.10.2015 Міністерство фінансів України повідомило ОСОБА_2 про те, що згідно з нормами англійського права, угоди, які були укладені при розміщенні ОЗДП є конфіденційними та не можуть надаватись третім особам. Також, у вказаному листі зазначено, що між Міністерством фінансів України та Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) було підписано договір про нерозголошення конфіденційної інформації стосовно реструктуризації державного та гарантованого державою боргу, отже, вказана інформація розголошенню не підлягає. За інформацією стосовно зовнішніх зобов'язань міста Києва, Укрзалізниці, Укравтодора, АТ «Ощадбанк», АТ «Укрексімбанк», ДП «Фінансування інфраструктурних проектів», ДП «Укрмедпостач» та ДП «КБ «Південне» позивачу запропоновано звернутися до зазначених позичальників (а.с.9-11).

Вважаючи надану відповідачем відповідь необґрунтованою, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано підтвердження правомірності відмови у наданні позивачу запитуваної інформації в частині надання копій документів, підписаних п. Яресько та її командою в рамках переговорів зі Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual Europe LLP, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) - угоди з реструктуризації, NDA, листів та юридично значущої кореспонденції тощо, а саме: віднесення її у встановленому порядку до конфіденційної із зазначенням якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно із ч.1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» (далі по тексту - Закон), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону встановлено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.

Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.

Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.

Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

Частина 1 ст. 7 Закону передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Відповідно до ч.3 ст. 7 Закону, якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та передбачено вищезазначеною правовою нормою, Міністерство фінансів України, розглянувши звернення гр. ОСОБА_2 від 02.09.2015 та встановивши, що ряд запитуваної інформації, не входить до повноважень даного міністерства, зобов'язане було в термін не більше п'яти днів переслати таке звернення за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повинен бути повідомлений позивач, як запитувач відповідної інформації.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем, зазначені вимоги під час розгляду звернення позивача виконані не були.

Також, відповідно до ч.2 ст. 6 Закону України «Про інформацію», право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Частиною 1-2 ст. 21 Закону України «Про інформацію» передбачено, що інформацією з обмеженим доступом є конфіденційна, таємна та службова інформація. Конфіденційною є інформація про фізичну особу, а також інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом.

При цьому, ст. 29 Закону України «Про інформацію» визначено, що інформація з обмеженим доступом може бути поширена, якщо вона є суспільно необхідною, тобто є предметом суспільного інтересу, і право громадськості знати цю інформацію переважає потенційну шкоду від її поширення.

Предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов'язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що відмова у наданні інформації є законною та обґрунтованою у разі, якщо розпорядник інформації у відповіді на запит зазначає, зокрема, якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Аналогічна правова позиція визначена в п. 5.5 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації» від 29.09.2016 №10.

В обґрунтування відмови у наданні запитуваної позивачем інформації в частині надання копій документів, підписаних п. Яресько та її командою в рамках переговорів зі Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual Europe LLP, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.) - угоди з реструктуризації, NDA, листів та юридично значущої кореспонденції тощо, Міністерством фінансів України у листі-відповіді, як у письмових запереченнях проти позову, зазначено, що така інформація є конфіденційною і не підлягає розголошенню, оскільки доступ до останньої обмежено згідно з нормами англійського права, а також умовами договору про взаємну конфіденційність від 02.07.2015 №13010-05/68, укладеного між Міністерством фінансів України та Спеціальним комітетом кредиторів (Franklin Advisors Inc., BTG Pactual, TCW Investment Management Company i T.Rowe Price Associates Inc.).

Натомість, апелянтом не надано належних та допустимих доказів, відповідно до ст. 70 КАС України, які б підтверджували конфіденційність запитуваної позивачем інформації, а саме: віднесення її у встановленому порядку до конфіденційної із зазначенням якому саме з інтересів загрожує розголошення запитуваної інформації, в чому полягає істотність шкоди цим інтересам від її розголошення, чому шкода від оприлюднення такої інформації переважає право громадськості знати цю інформацію в інтересах національної безпеки, економічного добробуту чи прав людини.

Аналіз наведених обставин справи та правових положень дає підстави для висновку, що звернення ОСОБА_2 від 02.09.2015 підлягає повторному розгляду Міністерством фінансів України, з урахуванням зазначених норм чинного законодавства.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, в даному випадку Міністерством фінансів України, як суб'єктом владних повноважень, не доведено правомірності своїх дій відповідно до норм чинного законодавства.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Епель

О.В. Карпушова

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Епель О.В.

Карпушова О.В.