Справа № 226/70/17
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Редько Ж.Є.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року справа №226/70/17

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року у справі № 226/70/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправним рішення та зобовязання здійснити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 16 січня 2017 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради, в якому просила визнати протиправною відмову останнього у призначенні їй допомоги при народженні другої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобовязати відповідача призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини за заявою позивача від 23.06.2016 року (а.с. 2-4).

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року позовні вимоги задоволені. Визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Рішення Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради від 07 жовтня 2016 року про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини визнано неправомірним і скасовано. Зобовязано Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_2 допомогу при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, передбачену ст. 10 Закону України «Про державну допомогу сімям з дітьми», за заявою позивача від 23 червня 2016 року (а.с. 78-85).

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає в ІНФОРМАЦІЯ_3. Даний факт підтверджується також довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.06.2016 року № НОМЕР_1, виданою Управлінням. Вказує на те, що внутрішньо переміщені особи в Україні наділені спеціальним адміністративно-правовим статусом: поряд із загальними мають також спеціальні права і обовязки. Згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 року довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Згідно Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам приймають рішення про відновлення або про відмову у відновленні соціальних виплат зазначеним особам. Для призначення (відновлення) соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи. За результатами проведення перевірки складається акт обстеження матеріально-побутових сімї за формою, встановленої Мінсоцполітики. За результатами розгляду подання з урахуванням акта обстеження матеріально-побутових умов сімї або інших документів, визначених в абзаці другому пункту 7 цього Порядку, комісія приймає рішення про призначення (відновлення) або відмову у призначенні (відновленні) соціальної виплати з моменту припинення її виплати.

Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати.

Рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим протоколом № 14 від 05.10.2016 року позивачу відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у звязку з не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді.

ОСОБА_4 України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-VІІ, а також Постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не визнані неконституційними, вони підлягають виконанню на всій території України. Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає, що Управлінням правомірно прийняло рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини на основі чинного законодавства.

25.04.2017 року до суду надійшло клопотання від Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про проведення судового розгляду справи за відсутності представника відповідача.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а постанову суду залишити без змін з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач з 06.10.2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 5).

Позивач є матірю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Ці обставини підтверджуються копіями свідоцтва про народження та повідомленою у листі Мирноградського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 21.03.2017 року інформацією, отриманою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (а.с. 6-7, 72-73).

Позивач та її малолітні діти з 23.06.2016 року взяті на облік як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у звязку з чим відповідачем видані відповідні довідки від 23.06.2016 року № № НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3. З даних довідок вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та її дітей є м. Макіївка, Донецька обл., а фактичне місце проживання у Мирнограді (а.с. 8-10).

Зазначена інформація внесена до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб. На час розгляду справи довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи не скасована.

23.06.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення їй допомоги при народження другої дитини (а.с. 60-61).

Відсутність позивача за адресою, зазначеною в довідці № НОМЕР_1 вказана у акті обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 26.09.2016 року (а.с. 63).

На підставі вказаного акту протоколом № 14 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 05.10.2016 року (а.с. 56-58) вирішено відмовити ОСОБА_2 у призначенні соціальної виплати.

З урахуванням вищезазначеного висновку комісії і у відповідності з п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 № 365 Управлінням 07.10.2016 року прийняте рішення про відмову позивачу у призначенні допомоги при народженні другої дитини у зв'язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання (а.с. 62).

29.12.2016 року Управлінням соціального захисту населення Мирноградської міської ради листом від 12.12.2016 року № Вх.1-10 повідомлено про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини (а.с. 11).

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій Управління щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не довів в суді правомірність своєї відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини, не навів даних, які б превалювали у своїй законній силі над тими, що встановлені судом.

Колегія суддів погоджується з вказаним рішенням суду першої інстанції, з наступних підстав.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обовязок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - ОСОБА_4 № 2402-III), з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом № 2811-XII та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 Закону № 2811-XII.

Як визначено ст.ст. 6, 10, 11 Закону № 2811-XII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно, вказана допомога надається одному з батьків дитини, який постійно проживає разом з дитиною, для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини, подається одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Вказані норми Закону корелюються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001.

З урахуванням наявних в матеріалах справи доказів, судом достовірно встановлено, що позивач як мати дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_6 особисто звернулася 23.06.2016 року із заявою про призначення і виплату їй допомоги при народженні дитини до Управління, надала повний пакет необхідних документів для призначення такої допомоги, звернення відбулося протягом 12 місяців з дня народження дитини. Таким чином, позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Відмовивши позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач послався на фактичну відсутність її за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Право на соціальний захист рівною мірою забезпечене всім громадянам України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Матеріалами справи підтверджується, що позивач і її син є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Позивачем доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - ОСОБА_4 № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_2 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Також, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Крім того, колегія суддів вказує на те, що з рішення про відмову позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини від 07.10.2016, відповідач при відмові керувався п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365. Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України,в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не довів в суді правомірність своєї відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини, не навів даних, які б превалювали у своїй законній силі над тими, що встановлені судом, тому позовні вимоги підлягають задоволенню вказану відмову належить визнати протиправною, а відповідача слід зобов'язати призначити та виплатити допомогу при народженні дитини за зверненням позивача від 23.06.2016.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Судом встановлено, що про відмову у призначенні допомоги позивач дізналася з листа відповідача від 12.12.2016 року, надісланого за адвокатський запит представника позивача адвоката ОСОБА_7, при цьому з цієї відповіді не вбачається, що до неї додавалася копія рішення про відмову у призначенні допомоги від 07.10.2016 року, відповідь не містить прямого посилання на факт наявності цього рішення. Таким чином, позивачу було відомо саме про незадоволення її заяви, але не про конкретний документ, прийнятий за наслідками вирішення вимог. З цих підстав, переслідуючи мету повного захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду, який вважав за необхідне визнати протиправними дії щодо відмови Управління у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини, скасувати рішення Управління від 07.10.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язати відповідача призначити та здійснити виплату позивачеві допомоги при народженні дитини за її заявою від 23.06.2016.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статями 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 22 березня 2017 року у справі № 226/70/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя: Г.М. Міронова

Судді:

ОСОБА_8

ОСОБА_9