Справа № 497/2435/16-а
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

17 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 497/2435/16-а

Категорія: 10.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Кодінцева С.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Ізмаїльського обєднаного управління Пенсійного фонду України Одеської області (правонаступник Управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області) про визнання дій неправомірними та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області (далі Управління ПФУ у Болградському районі Одеської області), правонаступником якого є Ізмаїльське обєднане управління Пенсійного фонду України Одеської області, про визнання протиправним порушення з боку відповідача вимог ст. 22 та ст. 46 Конституції України, згідно яких відповідач призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, які здійснюються за рахунок державного бюджету України, а також зобовязання Управління ПФУ у Болградському районі Одеської області поновити з 1 листопада 2011 року право позивача на отримання державної пенсії як інваліда-ліквідатора ЧАЕС 2-ї групи в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком.

В обґрунтування позову зазначалось, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченнями від 30 вересня 2009 року серії А № 108430 та від 10 квітня 2013 року серії Є № 012001, у звязку з чим має паво на отримання пенсії в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком. Проте, з 1 листопада 2011 року позивач отримує пенсійні виплати в значно меншому розмірі. 25 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ у Болградському районі Одеської області із заявою про нарахування та виплату належних йому сум пенсії у розмірі, встановленому законом. Проте, листом відповідача від 9 грудня 2016 року за № 30/Б-3/0 позивачу відмовлено в проведенні нового розрахунку розміру пенсії. На думку позивача, названа відмова є протиправною.

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції неповно зясовано обставини, що мають значення для справи, а також порушено норми матеріального та процесуального права, а саме положення ст. 46 Конституції України. На думку апелянта, висновок суду порушує принцип законності, визначений ст. 9 КАС України, та основи державності, визначені ст. ст. 3, 8 та 22 Конституції України. У звязку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити оскаржене судове рішення без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, виступи позивача та його представника в підтримку апеляційної скарги, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про необхідність її часткового задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи та інвалідом 2 групи, що підтверджується посвідченнями від 30 вересня 2009 року серії А № 108430 та від 10 квітня 2013 року серії Є № 012001.

25 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Управління ПФУ у Болградському районі Одеської області із заявою про нарахування та виплату належних йому сум пенсії у розмірі, встановленому Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Листом відповідача від 9 грудня 2016 року за № 30/Б-3/0 позивачу відмовлено в проведенні нового розрахунку розміру пенсії.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що відмова Управління ПФУ у Болградському районі Одеської області у новому розрахунку розміру пенсії є законною та обґрунтованою.

Разом з цим, судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми процесуального права.

Так, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 107 Кодексу адміністративного судочинства України суддя після одержання позовної заяви зясовує, чи подано адміністративний позов у строк, установлений законом (якщо адміністративний позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду 27 грудня 2016 року з позовом до Управління ПФУ у Болградському районі Одеської області про визнання протиправним порушення з боку відповідача вимог ст. 22 та ст. 46 Конституції України, а також зобовязання Управління ПФУ у Болградському районі Одеської області поновити з 1 листопада 2011 року право позивача на отримання державної пенсії як інваліда-ліквідатора ЧАЕС 2-ї групи в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком.

Проте, протягом 2011 - 2016 років ОСОБА_1 щомісяця отримував пенсію, а тому повинен був дізнатись про порушення свого права у листопаді грудні 2011 року.

Згідно частинам 1 та 2 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частинами 1 та 2 ст. 100 КАС України визначено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Таким чином, з урахуванням наведених норм процесуального права, позовні вимоги ОСОБА_1 за період з 1 листопада 2011 року по 27 червня 2016 року підлягають залишенню без розгляду.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 за період з 28 червня 2016 року апеляційний суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про пенсійне забезпечення» умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-ІІІ, що набрав чинності з 1 січня 2015 року, внесено зміни до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зокрема, з 1 січня 2015 року визначення розмірів пенсій ліквідаторам наслідків аварії на ЧАЕС віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України.

Вказані зміни Конституційним Судом України в установленому порядку неконституційними не визнавалися.

Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у звязку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Саме на підставі названого Порядку відповідачем обчислено розмір пенсії позивача, призначеної за нормами Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, як постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

При цьому, апеляційний суд зазначає, що згідно п. 3 резолютивної частини рішення Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 95, частини другої статті 124, частини першої статті 129 Конституції України, пункту 5 частини першої статті 4 Бюджетного кодексу України та пункту 2 частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України в системному звязку з положеннями статті 6, частини другої статті 19, частини першої статті 117 Конституції України треба розуміти так, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції‚ на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, органи Пенсійного фонду України визначають розміри пенсій відповідно до зазначених нормативно-правових актів та з урахуванням інших вимог, передбачених чинним законодавством.

Апеляційний суд відхиляє посилання апелянта на те, що відповідно до ст. 22 Конституції України відмова пенсійного органу у здійсненні перерахунку пенсії позивача призводить до звуження змісту та обсягу його конституційних прав на пенсійне забезпечення, виходячи з наступного.

Так, у п. 2.2 рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (п. п. 2, 3 ст. 116 Конституції України).

В Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 2-рп/99 у справі про комунальні послуги, Конституційний Суд України вказав, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, забезпечення її проведення, відповідно до п. 3 ст. 116 Конституції України, здійснюється Кабінетом Міністрів України. Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади наділений конституційними повноваженнями спрямовувати і координувати діяльність міністерств, інших органів виконавчої влади, до яких належить і Пенсійний фонд України. Відповідно до Положення про Пенсійний фонд України бюджет Пенсійного фонду України затверджує Уряд України.

Таким чином, Кабінет Міністрів України є органом, який забезпечує проведення державної політики у соціальній сфері, а Пенсійний фонд України - органом, який реалізує таку політику, в тому числі за рахунок коштів Державного бюджету України.

Апеляційний суд також враховує, що Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України. Отже, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Наведена правова позиція Конституційного Суду України повністю узгоджується з правовою позицію Європейського суду з прав людини, викладеною в ухвалі від 3 червня 2014 року за заявою № 43331/12 ОСОБА_3 проти України.

Крім того, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

За таких даних, враховуючи те, що Закон України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року є чинним, та те, що згідно ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» визначення розмірів пенсій ліквідаторам наслідків аварії на ЧАЕС віднесено до компетенції Кабінету Міністрів України, беручи до уваги позицію Конституційного Суду України, колегія суддів вважає посилання позивача на звуження його прав та соціальних гарантій - помилковими, оскільки саме Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходи щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту, а наслідки внесення змін до законодавства, що врегульовували правовідносини, повязані з пенсійним забезпеченням ліквідаторів наслідків аварії на ЧАЕС, не відносяться до компетенції відповідача.

Із врахуванням викладеного, апеляційний суд приходить до висновку, що відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 від 25 листопада 2016 року, Управління ПФУ в Болградському районі Одеської області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені названими вище нормами законодавства та Конституції України, що виключає можливість задоволення вимог позивача.

Оскільки судом першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 28 червня 2016 року повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає постанову суду першої інстанції у вказаній частині без змін.

При цьому, як зазначено вище, на підставі ч. 1 ст. 203 КАС України постанова суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 1 листопада 2011 року по 27 червня 2016 року підлягає скасуванню, а позовні вимоги у вказаній частині залишенню без розгляду.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 за період з 1 листопада 2011 року по 27 червня 2016 року скасувати, а позовні вимоги у вказаній частині залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 22 травня 2017 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

ОСОБА_4