Справа № 805/773/17-а
Суддя: Компанієць Ірина Дмитрівна
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Аляб'єв І.Г.
Суддя-доповідач - Компанієць І.Д.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 травня 2017 року справа №805/773/17-а

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

судді-доповідача Компанієць І.Д., суддів Сухарька М.Г., Ястребової Л.В.,

секретар судового засідання Терзі Д.А.,

за участю позивача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4.,

представника відповідача Дудушко М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року у справі №805/773/17-а за позовом ОСОБА_3 до Обласного центру медико соціальної експертизи в Донецькій області про визнання рішення протиправними, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач з урахуванням остаточно уточнених позовних вимог (а.с.12-13,24,45) просив:

визнати протиправним рішення Центру щодо не встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності;

зобов'язати Центр провести повторну медіко-соціальну експертну комісію для визначення інвалідності та прийняття рішення відповідно до закону;

зобов'язати Центр розробити для позивача індивідуальну програму реабілітації інваліда;

зобов'язати відповідача виплатити на користь ОСОБА_3 суму матеріальної шкоди (упущену вигоду) у розмірі 6 229,10 гривень;

зобов'язати відповідача виплатити на користь позивача суму моральної шкоди у розмірі 178 885 гривень.

В обгрунтування позову зазначив, що відповідач, в порушення положень нормативно-правових актів щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, реабілітації інвалідів в Україні, встановлення інвалідності не прийняв рішення про встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності. Вважає, що травма отримана ним 13 серпня 2014 року має стійкий характер, що призводить до порушень функцій організму. Оскільки, відповідачем не прийнято рішення щодо встановлення позивчу ІІІ групи інвалідності позивач зазнав значних матеріальних втрат та моральних страждань.

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з судовим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову, прийняти нову, якою задовольнити позов.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги на відсутність підпису голови комісії та печатки в акті МСЕК , що свідчить про недійсність акту.

Суд помилково прийшов до висновку, що обмеженість життєдіяльності може бути такого ступеню, який не тягне настання інвалідності.

Суд першої інстанції, зазначаючи про дискреційні повноваження відповідача, не звернув уваги на приписи КАСУ, відповідно до яких передбачені інші засоби захисту порушеного права позивача.

Стан здоров'я позивача відповідає критеріям встановлення третьої групи інвалідності, на що суд першої інстанції уваги не звернув.

Відповідач порушив свої обов'язки, оскільки не оцінював стан здоров»я позивача відповідно до того, чи відповідає він інвалідності.

Також відповідач протиправно не визначив позивачу індивідуальну програму реабілітації інваліда.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників судового процесу, перевіривши доводи апеляційної скарги за матеріалами справи, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, встановила наступне.

01 грудня 2015 року постановою Військово-лікарської комісії ГУМВС України в Донецькій області по встановленню причинного зв'язку поранення, визнано наявність у колишнього начальника відділу ДАЇ з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району ОСОБА_3 вогнепального поранення, отриманого 13 серпня 2014 року лівої гомілки з наявністю чужорідних тіл, яке пов'язано із службовими обов'язками (а.с.81)

Відповідно до пункту 14 Акту № 14 «Про нещасний випадок», нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні ОСОБА_3 службових обов'язків (а.с.79-80)

06 листопада 2015 року позивачу надане направлення на проходження медико соціальної експертної комісії для встановлення ступені втрати працездатності (а.с.77-78)

15 грудня 2015 року, позивач пройшов обласну медико-соціальну експертну комісію з приводу встановлення йому групи інвалідності та відсотка втрати працездатності у зв'язку із отриманим у зоні антитерористичної операції поранення. (а.с.17)

Актом огляду медико соціальною експертною комісією № 1368, зокрема у, пункті 30.4 Акту вказано про відсутність встановлення групи інвалідності. Цим же актом, позивачу встановлено 25 відсотків втрати працездатності (а.с.90-94)

Як вбачається з консультаційного висновку № 559 при обстеженні ОСОБА_3 ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» дані для зміни рішення МСЕК щодо встановлення 25 відсотків втрати працездатності відсутні (а.с.65-66)

Питання надання особі статусу інваліда врегульовані наступними нормативно-правовими актами: Законом України від 21 березня 1991 року № 875 «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон № 875); Законом України від 06 жовтня 2010 року № 2961 «Про реабілітацію інвалідів в Україні» (далі Закон № 2961); Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, які затверджені постановою КМУ від 3 грудня 2009 року № 1317; Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 вересня 2011 року № 561; Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, затвердженого Наказ Міністерства охорони здоровя України 05 червня 2012 року № 420 (далі Порядок № 420).

На підставі ч.1 ст.2 Закону №875 інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону №2961 інвалідність - це міра втрати здоров'я у зв'язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Обмеження життєдіяльності - це помірно виражена, виражена або значно виражена втрата особою внаслідок захворювання, травми (її наслідків) або вроджених вад здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності нарівні з іншими громадянами.

Як визначено ч.1 ст.3 Закону №875 інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Згідно ч.1 ст.1 Закону №2961 медико-соціальна експертиза це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи.

Згідно з ч.2 ст.6 Закону № 875 громадянин має право в судовому порядку оскаржувати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його інвалідом.

Оскільки вирішення питань щодо визначення міри втрати здоров»я та ступеня обмеження життєдіяльності особи є дискреційними повноваженнями відповідних комісій, бо вимагає наявності медичної освіти та спеціальних знань, тому суд не може перебирати на себе ці повноваження.

Тому при розв'язанні зазначеного спору суд перевіряє дотримання медико-соціальною експертною комісією порядку проведення експертизи та відповідність дій та рішень відповідача положенням ч.2 ст.19 Конституції України, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Позивач в підтвердження своїх доводів зазначав наступне:

- будь-яке обмеження життєдіяльності особи є підставою для надання статусу інваліда, оскільки законодавство визначає лише три ступені обмеження життєдіяльності (помірно виражений, виражений або значно виражений), які відповідають трьом групам інвалідності. Тому у спірному випадку МСЕК протиправно визначила ступінь обмеження життєдіяльності позивача як незначний.

- обмеження життєдіяльності позивача полягає у тому, що він почав більше часу витрачати на пересування, що є критерієм для встановлення ІІІ групи інвалідності. При цьому, МСЕК не здійснило перевірку цієї обставини шляхом проведення спеціальних клінічних досліджень;

- діагноз «помірний млявий парез» відповідає помірному, а не незначному ступеню втрати життєдіяльності.

Відповідно до п.3 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з п.17 Положення медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 18 цього Положення визначено, що відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я.

На підставі п.11 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності ступінь втрати професійної працездатності працівників (у відсотках), ушкодження здоров'я яких пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків, та потреба у медичній і соціальній допомозі визначаються на підставі направлення лікувально-профілактичного закладу, роботодавця або уповноваженого ним органу чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, суду чи прокуратури.

Огляд потерпілого проводиться комісією за участю представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами та висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології або його відділення) про професійний характер захворювання.

Згідно з п.26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров'я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Відповідно до п.27 Положення підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров'я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Інваліди III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

На підставі п. 2.2 Інструкції про встановлення груп інвалідності здатність до пересування - це можливість ефективно пересуватися у своєму оточенні (ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом). Параметри оцінки - характер ходьби, темп пересування, відстань, яку долає хворий, здатність самостійно користуватись транспортом, потреба у допомозі інших осіб при пересуванні.

Системний аналіз вищезазначених нормативно-правових актів дає підстави прийти до висновків, що:

- ступінь обмеження життєдіяльності є загальним критерієм як при встановленні інвалідності так і при визначенні ступеня стійкої втрати професійної працездатності;

- законодавство допускає можливість визначити особі ступінь стійкої втрати професійної працездатності, при цьому, не встановлюючи інвалідність.

Таким чином, обмеження життєдіяльності особи може мати такий ступінь, який не тягне встановлення інвалідності, а лише визначає ступінь стійкої втрати професійної працездатності, що і мало місце у спірному випадку.

На підставі викладеного судова колегія не приймає доводи позивача, що будь-яке обмеження життєдіяльності (в тому числі щодо швидкості пересування) автоматично означає необхідність надання особі статусу інваліда.

Судова колегія також зазначає, що п.3.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності визначено перелік захворювань, які тягнуть надання особі ІІІ групи інвалідності. У цьому переліку відсутнє захворювання, яке діагностовано у позивача.

На підставі п.1.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з п.1.10 цієї ж Інструкції при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об'єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

Таким чином, під час проведення медико-соціальної експертизи комісія не проводить власних досліджень, а лише проводить огляд особи та вивчає медичні документи, які складені лікувальним закладом, що направив особу на експертизу.

Тому судова колегія вважає помилковими доводи позивача, що МСЕК протиправно не здійснило досліджень обсягу збільшення витрат часу на пересування.

Згідно пп.2.13.4 Порядку № 420 при помірно виражених порушеннях функцій організму (ІІІ група інвалідності), якщо потерпілий може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з вираженим зниженням кваліфікації або із зменшенням обсягу виконуваної роботи або якщо він втратив здатність продовжувати професійну діяльність внаслідок помірного порушення функцій організму, але може у звичайних виробничих умовах продовжувати професійну діяльність нижчої кваліфікації, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється в межах 30 - 60 відсотків.

Пунктом 2.13.5. цього ж Порядку визначено, що при невстановленні інвалідності потерпілому на виробництві, якщо він може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи, або при зміні умов праці, що призводять до зниження заробітку, або якщо виконання його професійної діяльності вимагає більшого навантаження, ніж раніше, відсотки втрати професійної працездатності не повинні перевищувати 25 відсотків, а при поєднанні декількох травм або професійних захворювань - 40 відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу встановлено 25 відсотків втрати працездатності, який встановлюється особам, що не визнані інвалідом.

На підставі викладеного є необґрунтованими доводи апелянта про невідповідність діагнозу «помірний млявий парез» та визначеного МСЕК незначного ступеня втрати життєдіяльності, оскільки позивача помилково ототожнює ступень конкретного захворювання та ступень обмеження життєдіяльності, яке визначається більш системно та враховує не тільки захворювання, але і його потенційні наслідки.

В зв'язку з відсутністю медичних показань військово-лікарська комісія обґрунтовано відмовила позивачу в повторному направленні його для проходження експертизи.

Судова колегія не приймає посилання позивача не недійсність акту Центрального МСЕК, оскільки в рішенні МСЕК №1368 від 15.12.2015 року, щодо висновків якого виник спір, наявні підписи як голови МСЕК, так і членів комісії, акт завірений печаткою.

Також судова колегія зазначає, що після проходження МСЕК, рішення якої оскаржується, ОСОБА_3 проходив переогляд в ДЗ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності», за результатами якого оскаржуване рішення про відмову в наданні статусу інваліда було залишено без змін.

Оскільки позивача не визнано інвалідом ІІІ групи, відсутні підстави для зобов'язання відповідача встановити йому програму реабілітації інваліда.

На підставі викладеного, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та скасування постанови.

Враховуючи викладене, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року у справі №805/773/17-а - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року у справі №805/773/17-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі.

У повному обсязі ухвала складена 23 травня 2017 року.

Суддя-доповідач І.Д. Компанієць

Судді М.Г. Сухарьок

Л.В. Ястребова