Справа № 812/1225/16
Суддя: С.М. Чиркін
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛУГАНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

15 травня 2017 рокуСєвєродонецькСправа № 812/1225/16

Луганський окружний адміністративний суд

у складі головуючого судді Чиркіна С.М.,

за участю

секретаря судового засідання Ларіної П.Є.,

та

представників сторін:

від позивача - не прибув,

від відповідача - ОСОБА_1,

від третьої особи - не прибув,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області, про стягнення невиплаченого грошового забезпечення, стягнення компенсації втрати частини доходів, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

10 жовтня 2016 року до Луганського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_2 (далі - Позивач) до Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка (далі - Відповідач), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області, про стягнення невиплаченого грошового забезпечення, стягнення компенсації втрати частини доходів, стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що Позивач працював на посаді старшого інженера-програміста інформаційно-технічного відділу навчально-методичного центру Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка (звання - капітан міліції).

Відповідно до пункту 64 «ж» Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 № 114 (зі змінами та доповненнями) та наказу Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка від 28 листопада 2014 № 209 о/с звільнений з посади за власним бажанням.

На дату звільнення Позивача (28 листопада 2014 року) в Луганському державному університеті внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка рахувалася заборгованість по невиплаченій заробітній платі за період з липня по листопад 2014 року. Відповідно до пункту 1 «л», абзацу 3 пункту 2-4, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями) та розрахунково-платіжної відомості, наданої Відповідачем, за розрахунками наведеними Позивачем, заборгованість по заробітній платі становить 14012,77 грн (за липень 2014 року - 3562,57 грн, вересень 2014 року - 3562,57 грн, жовтень 2014 року - 3562,57 грн, листопад 2014 року (28 робочих днів) - 3325,06 грн). При звільненні заборгованість по заробітній платі Позивачу не було виплачено.

Оскільки з дня звільнення Відповідач не сплатив заробітну плату, то відповідно до ст. 2, 3 Закону України від 19.10.2000 № 2050 «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та п. 3 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159 «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати», вважає, що йому належить стягнути з Відповідача суму компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати становить 6925,83 грн.

Також Позивач вважає, що внаслідок протиправної поведінки Відповідач заподіяв йому і моральну шкоду, яку він оцінює в 5000,00 грн. Вона полягає у душевних стражданнях, яких я зазнав у зв'язку із втратою частини доходів для утримання сім'ї, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, виникненням матеріальних труднощів з утримання сім'ї, що ускладнювалася проведенням АТО в Луганській області, посилається на те, що був змушений нервуватися, уся ця ситуація з невиплаченою заборгованістю по заробітній платі є для нього стресовою.

Таким чином, вважає, що всього на його користь належить стягненню 14012,77 грн + 6925,83 грн + 5000,00 грн = 25938,60 грн.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату час та місце судового розгляду повідомлений належним чином (а.с. 187), в позовній заяві серед іншого просив провести розгляд справи без його участі (а.с. 5).

Відповідач адміністративний позов визнав частково (а.с. 158), в частині стягнення грошового забезпечення до 19 жовтня 2014 року всього в сумі 4952,96 грн та компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати у сумі 3025,38 грн. Проти задоволення позову в іншій частині позовних вимог заперечував, про що подав заперечення на позовну заяву (а.с. 95-99, 136-140) та пояснення на позовну заяву (а.с. 188-191, 193-194).

Щодо не визнання позовних вимог в частині невиплати грошового забезпечення за період з 20.04.2014 по 28.11.2015 пояснив, що наказом від 06.10.2014 № 1025 навчальний заклад було тимчасово передислоковано до м. Суми, а наказом по особовому складу від 20.10.2014 № 1000 постійний та перемінний особовий склад визнано таким, що переведений разом з університетом до нового місця дислокації. Таким чином Позивач повинен був приступити до виконання своїх обовязків у м. Суми. Наказом від 27.11.2014 № 1007/1 Позивачу припинено виплату грошового забезпечення з 20.10.2014 по день звільнення.

Щодо не виплати грошового забезпечення в іншій частині пояснив, що наказом МВС України від 06 жовтня 2014 року № 1025 «Про тимчасову передислокацію ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка» університет був тимчасово передислокований на базу Сумської філії Харківського національного університету внутрішніх справ. Відповідач у грудні 2014 року неодноразово звертався до Головного управління Державної казначейської служби України у Сумській області із листами щодо проведення платежів по виплаті заробітної плати та грошового забезпечення перед особовим складом університету, у тому числі перед позивачем. Головне управління Державної казначейської служби України у Сумській області відмовило в проведенні розрахунків щодо погашення заборгованості перед працівниками університету, які не були переведені разом з університетом до нового місця дислокації та не продовжили виконувати свої обовязки.

Відносно моральної шкоди зазначив, що Відповідач вважає, що будь-яких доказів, які б підтверджували факт заподіяння Позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру не надано, як і не надано з чого він при цьому виходив оцінюючи моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Разом з тим, Позивач в позовній заяві вказує, що ситуація з невиплатою грошового забезпечення ускладнювалась проведенням в Луганській області АТО. З огляду на викладене є незрозумілим, яким чином у позивача в умовах проведення АТО не могло бути порушення нормальних життєвих звязків та як він міг продовжувати активне громадське життя та на чиїй стороні. Вважає, що наведене у позовній заяві вираження моральних страждань Позивачем не доведене та не має прямого зв'язку із обставинами, на які посилається Позивач в адміністративному позові.

Просив у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав доводи, викладені в запереченнях та додаткових поясненнях, просив частково задовольнити позовні вимоги.

Представник третьої особи в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином (а.с. 186), причини не прибуття суду не повідомив.

З урахуванням вимог статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) суд вирішив розглядати справу за відсутності позивача та представника третьої особи, повідомлених належним чином про дату, час та місце судового розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог і наданих доказів, оцінивши докази відповідно до вимог ст.ст. 69-72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), суд дійшов наступного.

Позивач ОСОБА_2, наказом Луганського інституту внутрішніх справ МВС України від 02.04.2010 № 79 о/с прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України, що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці (а.с. 15).

Відповідно до наказу МВС України від 06.10.2014 № 1025 «Про тимчасову передислокацію ЛДУВС ім. Е.О. Дідоренка» університет тимчасово передислокований на базу Сумської філії Харківського національного університету внутрішніх справ за адресою: м. Суми, вул. Миру, 24 (а.с. 146).

Наказом ректора Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка від 20.10.2014 № 1000 на виконання наказу МВС України від 06.10.2014 № 1025 постійний та перемінний особовий склад переведений до нового місця дислокації разом з університетом (а.с. 147).

Наказом ректора Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка від 01.11.2014 № 1000/1 наказано провести службове розслідування за фактом порушення Позивачем службової дисципліни стосовно не прибуття з 20.10.2014 по 01.11.2014 до тимчасового місця дислокації університету у м. Суми та не став до виконання своїх службових обовязків (а.с. 152).

31.10.2014 т.в.о проректора з кадрового забезпечення та міжнародних звязків ОСОБА_3 подав рапорт на імя ректора, в якому зазначив, що на виконання наказу від 20.10.2014 № 1000 старший інженер програміст ІТВ НМЦ капітан міліції ОСОБА_2 не зявився на робочому місці з 20.10.2014 по теперішній час не приступив до виконання службових обовязків (а.с. 195).

Висновком службового розслідування встановлено, порушення Позивачем службової дисципліни, що виявилось у відсутності на службі без поважних причин з 20.10.2014 у звязку з чим Позивач заслуговує на звільнення, однак враховуючи вимоги листа Міністерства соціальної політики України від 08.07.2014 № 7302/3/14-14/13 «Про збереження місця роботи працівників, які переміщуються з районів проведення антитерористичної операції або залишаються в таких районах», та беручи до уваги, те що останнім подано рапорт про звільнення за власним бажанням, заходи дисциплінарного впливу не застосовувати, дні невиходу на службу вважати прогулами, грошове забезпечення за ці дні не нараховувати та не сплачувати (а.с. 196-198).

Наказом від 27.11.2014 № 1007/1 визначено припинити виплату грошового забезпечення з 20.10.2014 до моменту звільнення Позивачу, беручи до уваги те, що останнім було подано рапорт про звільнення за власним бажанням, обмежитись цим, заходи дисциплінарного впливу не застосовувати (а.с. 154-155).

Наказом від 28.11.2014 № 209 о/с Позивача звільнено з органів внутрішніх справ з посади старшого інженера програміста інформаційно-технічного відділу навчально-методичного центру відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ за пунктом 64 «ж» (за власним бажанням) (а.с. 16).

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Щодо стягнення невиплаченого грошового забезпечення в сумі 14012,77 грн за період липень 2014 року, вересень листопад 2014 року.

Відповідно до пункту 1.15. Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 (далі Інструкція № 499), виплата грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу здійснюється щомісяця з 20 до 25 числа за поточний місяць.

Відповідно до пункту 2.2.5. Інструкції № 499 у разі звільнення зі служби виплата посадового окладу за займаною посадою припиняється з дня, наступного за днем виключення особи рядового чи начальницького складу зі списків особового складу органу, підрозділу, закладу чи установи органів внутрішніх справ.

При звільненні грошове забезпечення Позивачу виплачене не було.

Відповідно до довідки від 15.03.2017 № 218, наданої Відповідачем, грошове забезпечення Позивача за липень 2014 року складає 1861,65 грн, за вересень 2014 року - 1861,65 грн, за жовтень 2014 року 1229,66 грн (а.с. 157).

Відповідно до пунктів 3, 4 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595, заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи за період, коли установа розміщувалася на тимчасово неконтрольованій території, а у подальшому територія була повернута під контроль органів державної влади, або установа була переміщена в населений пункт, на території якого органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі (далі - контрольована територія), виплачується у повному обсязі за рахунок кошторису (плану використання бюджетних коштів) установи. Заробітна плата (грошове забезпечення, суддівська винагорода) виплачується та виплати за час щорічної відпустки працівникам (військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу) установи, яка переміщена на контрольовану територію, здійснюються, якщо установа продовжує функціонувати і працівники (військовослужбовці, особи рядового і начальницького складу) виконують свої обов'язки.

Стаття 1 Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» передбачає, що метою цього Закону є встановлення додаткових гарантій щодо захисту житлових та майнових прав громадян, які проживають на територіях, де проводиться антитерористична операція, та громадян, які тимчасово переселені в інші населені пункти України з територій, на яких проводиться антитерористична операція. До 31 грудня 2015 року цим громадянам має бути погашена заборгованість із виплат заробітної плати, стипендій, пенсій, що утворилася внаслідок проведення антитерористичної операції, а також встановлено додаткові гарантії захисту житлових та майнових прав громадян, звільнених на підставі зазначених обставин, до моменту їх працевлаштування, за умови отримання ними статусу зареєстрованого безробітного.

Станом на день розгляду справи по суті заборгованість з виплати грошового забезпечення Відповідачем залишається не погашеною.

У свою чергу, Інструкцією № 499, встановлено обов'язок Відповідача виплатити Позивачу грошове забезпечення за період з 01.07.2014 по 31.07.2014, та з 01.09.2014 по 19.10.2014 при звільненні з органів внутрішніх справ, який Відповідач не виконав.

Відповідно до інформації, зазначеної в наказах Міністерства внутрішніх справі від 06.10.2014 № 1025, Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка від 20.10.2014, особовий склад Відповідача є переміщеним разом з установою 20.10.2014 (а.с. 146, 147).

Таким чином, Позивач мав прибути до установи та приступити до виконання своїх службових обовязків.

Позивач з 20.10.2014 до 27.11.2014 на роботу не вийшов, про причини своєї відсутності на роботі керівництво не повідомив, документів на підтвердження поважності причин не виходу на роботу не надав.

Невихід на роботу Позивача з 20.10.2014 по 27.11.2014 підтверджується інформацією, зазначеною у висновку та матеріалах службового розслідування (а.с. 195-202), та не оспорюється Позивачем.

Наказом від 27.11.2014 № 1007/1 встановлено невихід Позивача на службу без поважних причин, тобто прогул, наказано припинити виплату грошового забезпечення з 20.10.2014 до моменту звільнення.

Абзацом другим пункту 1.6 Інструкції № 499 встановлено, що за час відсутності особи рядового чи начальницького складу органів внутрішніх справ на службі без поважних причин (прогул) грошове забезпечення не виплачується.

Суд зазначає, що подання Позивачем рапорту на звільнення (а.с. 145), не звільняло Позивача приступити до роботи з 20.10.2014 після завершення простою підприємства.

З огляду на викладене у суду відсутні правові підстави для задоволення вимоги Позивача про стягнення з Відповідача грошового забезпечення за період з 20.10.2014 по 27.11.2014.

Щодо вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати у сумі 6925,83 грн суд зазначає наступне.

Правове регулювання порядку нарахування та виплати громадянам компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати врегульовано Законом України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» (далі - Закон № 2050).

Відповідно до статті 1 Закону № 2050 підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші (стаття 2 Закону № 2050).

Статтею 3 Закону № 2050 встановлено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Відповідно до статті 4 Закону № 2050 виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Аналогічні вимоги містяться в Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що підставою для здійснення компенсації громадянам втрати частини доходів є дотримання таких основних умов: нарахування належних доходів (заробітної плати, пенсії, соціальних виплат, стипендії); порушення встановлених строків їх виплати (як з вини так і без вини підприємств всіх форм власності і господарювання); затримка виплати доходів на один і більше календарних місяців; зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги; доходи не повинні носити разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендії, заробітна плата).

У постанові від 18.11.2014 (справа № 21-518а14) Верховний Суд України акцентував увагу на тому, що основною умовою для виплати громадянину компенсації є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в постанові від 07.11.2012 по справі № 6-131цс12.

При цьому необхідною ознакою при вирішенні спору, є встановлення факту нарахування доходу, про що вказано в статті 3 № 2050 (сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться)).

З матеріалів справи вбачається, що грошове забезпечення Позивачу за спірний період не нараховувалось, що і є предметом розгляду в даній справі.

Системний аналіз зазначених норм та позиції Верховного суду України свідчить про необхідність стягнення компенсації разом із несвоєчасно нарахованим грошовим забезпеченням.

При цьому враховуючи приписи частини третьої статті 112 КАС України, відповідно до яких у разі часткового визнання адміністративного позову відповідачем і прийняття його судом може бути прийнята постанова суду про задоволення визнаних відповідачем позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути на користь Позивача з Відповідача компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в розмірі визнаному останнім, а саме: 3025,38 грн.

Щодо стягнення відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, пункту 1 частини третьої статті 2 та частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи має керуватися принципом законності, відповідно до якого має перевіряти чи діяли органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи лише на підставі закону в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Згідно зі статтею 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Згідно пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов'язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Статтею 1173 Цивільного кодексу України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно з пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що вимоги Позивача про відшкодування моральної шкоди ґрунтуються винятково на поясненнях останнього, будь-які докази на підтвердження наявності такої шкоди в матеріалах справи відсутні, будь-які інші докази на підтвердження наявності такої шкоди Позивачем не надані.

З огляду на це вимога Позивача про стягнення з Відповідача 5000,00 грн як відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні, беручи до уваги, що ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду про часткове задоволення позовних вимог не спростовують.

В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частинами першою та третьою статі 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Позивачем сплачено судовий збір за позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 551,20 грн.

Враховуючи, що суд дійшов висновку про відмову у задоволені зазначеної позовної вимоги, судові витрати Позивачу не відшкодовуються.

На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у судовому засіданні 15 травня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Складення постанови у повному обсязі відкладено, про що згідно вимог частини другої статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України повідомлено після проголошення вступної та резолютивної частин постанови у судовому засіданні.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 9, 10, 11, 17, 18, 23, 69-72, 87, 94, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Луганській області, про стягнення невиплаченого грошового забезпечення, стягнення компенсації втрати частини доходів, стягнення моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка (, місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Донецька, буд. 1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: м. Луганськ, кв. ОСОБА_4АДРЕСА_1) не виплачене грошове забезпечення в загальному розмірі 4952 (чотири тисячі девятсот пятдесят дві) гривні 96 копійок, в тому числі за липень 2014 року 1861 (одна тисяча вісімсот шістдесят одну) гривню 65 копійок, за вересень 2014 року 1861 (одну тисячу вісімсот шістдесят одну) гривню 65 копійок, за жовтень 2014 року 1229 (одну тисячу двісті двадцять девять) гривень 66 копійок.

Стягнути з Луганського державного університету внутрішніх справ ім. Е.О. Дідоренка (, місце знаходження: 93400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вул. Донецька, буд. 1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце реєстрації: м. Луганськ, кв. ОСОБА_4АДРЕСА_1) компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати в сумі 3025 (три тисячі двадцять пять) гривень 38 копійок.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено та підписано 22 травня 2017 року.

Суддя ОСОБА_5