Справа № 826/9155/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 травня 2017 року № 826/9155/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Добрянської Я.І., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу та додані до неї матеріали:

за позовом ОСОБА_1,

до відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві,

про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Головного управління Національної поліції у місті Києві про визнання протиправним наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги позивач мотивує тим, що звільнення його з посади є незаконним, зазначає, що відповідно до ст. 49-3 КЗпП, не пізніше ніж за два місяці до вивільнення керівник органу внутрішніх справ (підприємства, установи, організації) зобов'язаний персонально попередити працівників органів внутрішніх справ, які можуть бути звільнені у результаті реалізації змін в організаційно-штатній структурі органу, про наступне вивільнення (скорочення) під розписку.

Однак, як зазначає позивач, відповідачем не дотримано вказаної норми та з наказом про скорочення посади, яку займав позивач, останній не був ознайомлений. Позивач вважає, що він має переважне право на залишення на роботі в силу ст. 42 КЗпП, разом з тим, відповідно до ст. 49-2 КЗпП одночасно з попередженням про звільнення через зміни в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівнику іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. Керівництво органів внутрішніх справ іншу роботу чи переведення позивачу в іншу місцевість не пропонувало. Таким чином, ОСОБА_1 вважає, що відповідач звільнив його без законної на те підстави, а тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов'язаний поновити його на попередній роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Позивач та уповноважений представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю, просили задовольнити адміністративний позов у повному обсязі.

Представник відповідача Головного управління Національної поліції у місті Києві в судовому засіданні 02.08.2016 позовні вимоги не визнала, зазначила, що процедура звільнення позивача через скорочення штатів була дотримана. Так, позивача ознайомлено з наказом Національної поліції України № 6 від 17.03.2016 про зміни у штатах за два місяці до можливого вивільнення, а отже в силу вимог Закону України «Про Національну поліцію» позивача звільнено правомірно за скороченням штатів. На підставі викладеного вище, уповноважений представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Так, дослідивши наявні у справі матеріали, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду даної справи у порядку письмового провадження на підставі ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 проходив службу у відділенні № 1 взводу № 1 оперативної роти № 2 Полку міліції громадської безпеки особливого призначення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві.

Згідно з п. 9 розділу ХІ Закону України «Про національну поліцію» та відповідно до Положення про проходження служби рядовими і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнений 07.11.2015 в запас Збройних Сил України.

Наказом № 66о/с від 07.11.2015 прийнятий до полку поліції особливого призначення № 1 Головного управління Національної поліції у м. Києві.

17.05.2016 наказом № 463 о/с на підставі наказу Національної поліції україни від 24.02.2016 № 164 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції у м. Києві» та наказу Головного управління Національної поліції у м. Києві від 17.03.2015 № 6 дск «Про організаційно-штатні зміни в ГУНП у м. Києві», відповідно до Закону України «Про національну поліцію», ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції відповідно до п. 4 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію».

Вважаючи наказ № 463 о/с від 17.05.2016 в частині звільнення таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд виходив із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч. 3 ст. 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Зазначені критерії є вимогами для суб'єкта владних повноважень, який приймає відповідне рішення, вчиняє дії чи допускається бездіяльності.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина та їх гарантії, основні обов'язки громадянина визначаються виключно законами України, згідно з ч.6 ст.43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією із правових гарантій захисту громадян від незаконного звільнення з роботи є встановлений законами України вичерпний перелік підстав для звільнення працівників.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI «Про Національну поліцію» (далі - Закон України № 580-VІІІ від 02.07.2015) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114.

Так, у відповідності до статті 1 Закону України «Про Національну поліцію» Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку. Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до ст. 59 Закону України № 580-VІІІ від 02.07.2015 служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. (ч. 1) Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. (ч. 3) Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України. (ч.4) Порядок підготовки та видання наказів щодо проходження служби в поліції встановлює Міністерство внутрішніх справ України. (ч.5)

Ст. 60 Закону України № 580-VІІІ від 02.07.2015 визначає правове регулювання служби в поліції, а саме, що проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами ч. 1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» визначено підстави звільнення зі служби в поліції, а саме, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється:

1) у зв'язку із закінченням строку контракту;

2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції;

3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції;

4) у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів;

5) через службову невідповідність;

6) у зв'язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України;

7) за власним бажанням;

8) у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій);

9) у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі;

10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов'язаного з корупцією, або кримінального правопорушення;

11) у зв'язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Разом з тим ст. 68 Закону України «Про національну поліцію» передбачено порядок призначення поліцейських на посади під час здійснення реорганізації, що у разі здійснення реорганізації, внаслідок якої на підставі відповідного наказу скорочуються посади в органі чи окремому підрозділі органу (закладу, установи) поліції, поліцейський, посада якого буде скорочена, має бути персонально письмово попереджений про можливе наступне звільнення зі служби в поліції за два місяці до такого звільнення. (ч.1)

Поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.(ч.2)

Поліцейський, посада якого була скорочена і якого не призначено на іншу посаду в поліції відповідно до частини другої цієї статті, після закінчення двомісячного строку з дня попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції має бути звільнений зі служби в поліції на підставі пункту 4 частини першої статті 77 цього Закону. (ч.3)

Переважне право на залишення на службі в поліції при реорганізації надається поліцейським з більш високими кваліфікацією та досягненнями у службовій діяльності. За рівних умов щодо кваліфікації та досягнень у службовій діяльності перевага в залишенні на службі надається особам, які мають таке право відповідно до вимог законодавства. (ч.5)

Як вбачається із матеріалів справи, наказом № 6 від 17.03.2016 Головного управління Національної поліції в м. Києві визначено, що на виконання вимог наказу Національної поліції України від 24.02.2016 № 164дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управліні Національної поліції України в м. Києві» вирішено оголосити штати Головного управління Національної поліції у м. Києві згідно з 14 додатками, що додаються, та оголосити перелік змін у штатах Національної поліції згідно з додатком, що додається.

За наслідком оголошення наказу № 6 від 17.03.2016 ОСОБА_1 було підписано попередження про можливе наступне вивільнення із займаної посади із 17.05.2016 згідно з п. 1 ст. 40 та ст. 49-2 КЗпП України та п.п. 4 п. 1 ст. 77 (у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів) Закону України «Про національну поліцію».

Із витягу з наказу № 6 від 17.03.2016, а саме з штату окремих підрозділів Головного управління Національної поліції у м. Києві вбачається, що в Полку поліції особливого призначення (м. Київ, проспект Червонозоряний, буд. 152) за категоріями посад скорочено середній склад поліції у кількості 133 посади, молодший склад поліції у кількості 488 посади, цивільний персонал у кількості 13 посад.

Однак, як встановлено судом із наявних матеріалів справи, наказ № 6 від 17.03.2016 з яким було ознайомлено позивача, не містить переліку конкретних посад, що підлягають скороченню, тобто відповідачем не надано до суду доказів ознайомлення позивача саме із скороченням його посади.

Крім того, наказом не передбачається звільнення поліцейських в зв'язку зі скороченням та не міститься будь-якого попередження конкретних осіб про наступне можливе звільнення. Сам лише факт скорочення посад не тягне безумовного звільнення, оскільки ст. 65 закону України "Про Національну поліцію" скорочення посади, яку обіймає поліцейський є однією з підстав його переведення на рівнозначну або нижчу посаду, а ч. 2 ст. 68 цього закону передбачено можливість призначення поліцейського, посада якого скорочена, за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції, а не тільки в тому, де він проходив службу.

Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що оголошення про організаційно-штатні зміни в Головному управління Національної поліції у м. Києві та про скорочення посад суд до уваги не приймає, оскільки такі дії суперечать вимогам ч. 1 ст. 68 закону України "Про Національну поліцію" та не є особистим письмовим попередженням про звільнення.

Згідно до ст. 492 Кодексу законів про працю - про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці, при вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

Норми Закону України «Про національну поліцію» визначають, а саме ч. 2 ст. 68, що поліцейський, посада якого скорочена, може бути призначений за його згодою з урахуванням досвіду роботи, освітнього рівня, стану здоров'я, ставлення до виконання службових обов'язків на іншу посаду в будь-якому органі (закладі, установі) поліції до закінчення двомісячного строку з дня його персонального попередження про можливе подальше звільнення зі служби в поліції відповідно до частини першої цієї статті.

При цьому, відмова від переведення на запропоновану посаду має наслідком звільнення лише у випадку попередження про можливе наступне звільнення, як передбачено ч.ч. 2-3 ст. 68 закону України "Про Національну поліцію".

Однак, суд звертає увагу на те, що правовідносини у сфері державної служби регулюються Законом, який є спеціальним актом вищої юридичної сили в системі законодавства про державну службу та визначає особливості правового регулювання у цій сфері, а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

Статтею 9 Закону України "Про державну службу" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що регулювання правового становища державних службовців, що працюють в апараті органів прокуратури, судів, дипломатичної служби, митного контролю, служби безпеки, внутрішніх справ та інших, здійснюється відповідно до цього Закону, якщо інше не передбачено законами України.

Так, спеціальним актом вищої юридичної сили в системі загального законодавства та визначає особливий порядок звільнення у межах спірних правовідносин, є Закон України "Про Національну поліцію", а тому його положенням у процесі правозастосування надається перевага над положеннями Кодексу законів про працю України. При цьому, положення Кодексу законів про працю України застосовуються лише у випадку не урегульованості або неповної урегульованості трудових правовідносин осіб, які мають статус державного службовця.

З огляду на викладене, застосуванню у межах спірних правовідносин підлягають саме положення Закону України "Про Національну поліцію", а вони в свою чергу дублюють норми ст. 492 Кодексу законів про працю.

Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду докази того, що Головне управління Національної поліції в м. Києві ознайомило ОСОБА_1 із переліком вакантних посад, на які останній міг претендувати на виконання вимог ч. 2 ст. 68 Закону України «Про національну поліцію».

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, особливістю адміністративного судочинства є те, що обов'язок (тягар) доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати докази, що свідчать про правомірність його дій, законність прийнятих рішень. Відповідач, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не довів законність та обґрунтованість власного рішення.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем не виконаний обов'язок щодо персонального письмового попередження позивача про можливе наступне звільнення зі служби в поліції та не доведено до відома ОСОБА_1 із переліком вакантних посад на виконання вимог ч. 2 ст. 68 Закону України «Про національну поліцію» та ст. 492 Кодексу законів про працю, відповідно, як наслідок, рішення про звільнення позивача зі служби з підстав, передбачених пунктом 4 ч.1 ст.77 Закону України «Про національну поліцію», без дотримання вимог, визначених у частині 1 ст.68 цього Закону є протиправним та підлягає скасуванню, позивач має бути поновлений на службі, на посаді, яку займав. Окрім того, вирішивши питання про поновлення на відповідача, суд вважає за необхідне покласти на відповідача обов'язок по виплаті позивачу грошового забезпечення за час вимушеного прогулу з 17.05.2016 по день фактичного поновлення на службі.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за необхідне звернути до негайного виконання рішення суду в частині поновлення позивача на посаді.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати наказ заступника голови - начальника Головного управління Національної поліції в м. Києві № 463 о/с від 17.05.2016 в частині звільнення ОСОБА_1 зі служби в поліції.

Поновити ОСОБА_1 на посаді поліцейського полку поліції особливого призначення № 1 Головного управління Національної поліції України в м. Києві з 17.05.2016.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в м. Києві на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.05.2016 по день поновлення на роботі.

Допустити негайне виконання постанови суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.

Постанова набирає законної сили у порядку, встановленому в ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, визначені ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Я.І. Добрянська