Справа № 815/2558/16
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 травня 2017 року м. Київ К/800/15656/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У травні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача від 12 серпня 2015 року № 495-15 та зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у 2001 році, працюючи військовим лікарем в місті Багдад (Ірак), змінив релігію з ісламу на християнство. Про це стало відомо сусідам і його життю та здоров'ю стала загрожувати небезпека, його звільнили з роботи, зазнавав нападів з боку представників ісламської релігії, був заарештований і протягом шести місяців знаходився у в'язниці. Після звільнення із в'язниці перебувати у Іраку стало небезпечно, оскільки мусульмани переслідують представників інших релігій.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, положень Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) та Конвенції про статус біженців 1951 року. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи, зокрема, доводам позивача про те, що у випадку повернення до країни походження, існує ризик переслідувань позивача за ознаками віросповідання.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За визначенням, наведеним у пункті 1 статті 1 Закону № 3671-VІ біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VІ додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів, 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Судами встановлено, що позивач є громадянином Іраку, уродженець АДРЕСА_1. За національністю араб, за віросповіданням православний християнин. Рідна мова арабська, володіє російською. За сімейним станом не одружений. Родичів на батьківщині та поза її межами не має. Повну вищу освіту здобув на батьківщині протягом 1987 - 1993 років, навчаючись у медичному коледжі, після чого проходив строкову службу лікарем у піхотних військах Іраку. На Батьківщині працював лікарем - терапевтом у лікарні «Асадам» (місто Багдад, Ірак).

Після приїзду до України заявник влаштувався працювати до мережі швидкого харчування кухарем де і працює по теперішній час. Членом політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині не був.

На територію України позивач прибув нелегально. Вибув з Іраку у вересні 2001 року рейсовим автобусом до міста Амман (Йорданія), де проживав 6 місяців, після чого вибув рейсовим автобусом до міста Дамаск (Сирія) де проживав 2 тижні, чекаючи на оформлення візи до РФ.

З Сирії вибув повітряним шляхом, авіарейсом Дамаск-Москва, на підставі національного паспорту та візи до РФ. У місті Москва (РФ) заявник пробув один тиждень після чого вибув автобусом у напрямку кордону з Україною. Кордон перетнув нелегально поза пунктом пропуску, місце та час перетину кордону невідомі.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону № 3671-VІ , не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Щодо причин виїзду в Україну, під час першого звернення (матеріали особової справи ОDS 04/121 анкетування від 17 липня 2002 року) іноземець зазначав, що був вимушений залишити Батьківщину у зв'язку з переслідуванням своїми колегами-медиками з ціллю фізичної розправи. Позивач працював лікарем однієї з лікарень міста Багдад, 14 лютого 2001 року колеги його підставили, внаслідок чого позивач потрапив за грати на 6 місяців. Ніяких документів, які б могли підтвердити розповідь іноземця до Управління надано не було, внаслідок вказаного заявник отримав відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Щодо причин виїзду в Україну, під час повторного звернення (матеріали особової справи ОDS 04/464 анкетування від 29 жовтня 2012 року) іноземець зазначав, що за релігійною ознакою мусульманин - суніт, не підтримав владу у той час діючого президента ОСОБА_3 та внаслідок військових дій в країні був змушений залишити країну. Під час проведення інтерв'ю 19 листопада 2012 року, позивач надав зовсім іншу інформацію щодо своїх релігійних переконань, стверджуючи, що він ще на території Іраку змінив мусульманство на православне християнство, що є основним фактором виїзду з Батьківщини так як за зміну релігії у Іраку карають стратою.

29 жовтня 2012 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

17 квітня 2015 року за результатами розгляду особової справи № ODS 12/464 Головне управління ДМС України в Одеській області на підставі абзацу 4 частини першої статті 6 Закону № 3671-VІ дійшло висновку щодо відмови позивачу у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою звернення до суду стало Рішення ДМС України від 12 серпня 2015 року № 495-15, яким підтримано висновок Головного управління ДМС України в Одеській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що позивач під час звернення до міграційної служби не надав жодного доказу на підтвердження переслідування щодо нього з боку ісламських організацій. Також, позивач не зміг відповісти на запитання чому раніше не звернувся за захистом на території Йорданії, Сирії та РФ.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить мотивів, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 квітня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук