Справа № 807/200/16
Суддя: Онишкевич Тарас Володимирович
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4415/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Онишкевича Т.В.,

суддів Клюби В.В., Іщук Л.П.,

з участю секретаря судових засідань Гелецького П.В.,

позивача ОСОБА_2,

представника позивача ОСОБА_3,

представників відповідачів Гладинця О.І., Грамарчук Н.Г.,

Казиброда І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі за його позовом до Закарпатського обласного центу зайнятості, Міжгірського районного центру зайнятості про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ :

11 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом, у якому після уточнення своїх вимог просив:

визнати протиправним та скасувати наказ № 34-К від 29 січня 2016 року начальника Закарпатського обласного центру зайнятості (далі - ОЦЗ);

поновити його на роботі на посаді провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення Міжгірського районного центру зайнятості (далі - РЦЗ);

стягнути з РЦЗ зайнятості на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 січня 2016 року.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 807/200/16 у задоволенні позову ОСОБА_2 було відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить вказану постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову, якою задовольнити позов у повному обсязі.

Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що наказом ОЦЗ № 34-К від 29 січня 2016 року його було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням штатів згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з порушення його переважного права на залишенні на роботі через вищу кваліфікацію, а також з порушенням процедури отримання згоди на звільнення від профспілкової організації без дотримання вимог ст. 252 КЗпП України та ст. 41 Закону України «Про професійні спілки їх права та гарантії діяльності».

Наполягає на упередженому ставленні до себе зі сторони директора РЦЗ через принципову позицію у відстоюванні прав і законних вимог працівників.

Позивач та його представник у ході апеляційного розгляду підтримали вимоги, викладені у апеляційній скарзі. Просили скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позову ОСОБА_2 у повному обсязі.

Представники відповідачів у судовому засіданні апеляційного суду заперечили обґрунтованість доводів апелянта. Просили залишити постанову суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача та учасників процесу, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких мотивів.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача було проведено без порушення норм трудового законодавства, що регулюють порядок звільнення за скороченням штатів та встановлюють додаткові гарантії для працівника.

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам апелянта, що викладені у апеляційній скарзі, апеляційний суд виходить із таких міркувань.

Вирішуючи даний спір між сторонами, суд першої інстанції виходив із того, що він носить публічно-правовий характер та повинен розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Суд апеляційної інстанції вважає такий висновок суду першої інстанції помилковим, виходячи із таких міркувань.

Приписами п. 1 ч. 1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) передбачено, що справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 3 КАС України адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах.

Пунктом 15 ч. 1 ст. 3 КАС України встановлено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Разом із тим, приписами п. 1 ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 червня 1994 року № 410-р було віднесено посади працівників державної служби зайнятості до відповідних категорій посад державних службовців міністерств і місцевих органів державної виконавчої влади.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14 серпня 2013 року № 703 «Про віднесення деяких посад працівників органів державної влади, інших державних органів, установ до відповідних категорій посад державних службовців та визнання такими, що втратили чинність, деяких актів Кабінету Міністрів України» було визнано таким, що втратило чинність Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 червня 1994 року № 410-р.

Відповідно до запису у трудовій книжці ОСОБА_2 від 02 травня 2015 року (а.с. 12 зворот) проходження позивачем державної служби припинено у зв'язку із втратою чинності розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04 червня 1994 року № 410-р про віднесення посад працівників державної служби зайнятості до відповідних категорій посад державних службовців (наказ № 81-к від 30 квітня 2015 року).

Позивачем ОСОБА_2 у рамках даної справи оскаржено наказ № 34-К від 29 січня 2016 року начальника ОЦЗ про своє звільнення.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що оскільки на час виникнення спірних правовідносин позивач не перебував на державній службі, то такі правовідносини між сторонами регулюються трудовим законодавством і спір належить розглядати за правилами цивільного, а не адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Частиною 1 ст. 203 КАС України передбачено, що постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Виходячи з наведеного, оскільки при вирішенні даного публічно-правового спору судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, що призвело до вирішення справи неповноважним судом, оскаржувана постанова підлягає скасуванню із закриттям провадження у адміністративній справі.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року у справі № 807/200/16 та закрити провадження у адміністративній справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.В.Онишкевич

Судді В.В.Клюба

Л.П.Іщук

Ухвала у повному обсязі складена 19 травня 2017 року.