Справа № 200/16381/16-а(2а/200/640/16)
Суддя: Круговий О.О.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

16 травня 2017 рокусправа № 200/16381/16-а(2а/200/640/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Кругового О.О.

суддів: Божко Л.А. Лукманової О.М.

за участю секретаря судового засідання: Сонник А.В.

за участю представника відповідача: ОСОБА_1.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі

на постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року у справі №200/16381/16-а (2а/200/640/16) за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

26 вересня 2016 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулись до суду з адміністративним позовом в якому просили: визнати протиправними дії відповідача по відмові у поновленні виплати пенсій за віком починаючи з 01.06.2013 року, зобовязати відповідача поновити виплату пенсії, з урахуванням надбавки дітям війни, відповідно до ст. 42 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку та поновлення виплати пенсій, як непрацюючим особам, з урахуванням матеріалів пенсійної справи, з виплатою компенсації втрати доходу у звязку з несвоєчасною виплатою пенсій та доплат як дітям війни з 01.06.2013 року на день фактичної виплати, та здійснювати виплати в подальшому з урахуванням змін в пенсійному законодавстві на банківський рахунок починаючи з 01.06.2013 року.

Адміністративний позов обґрунтовано тим, що після виїзду громадян України ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за кордон на постійне місце проживання відповідачем було протиправно припинено їм виплату раніше призначених пенсій. З метою поновлення виплати пенсій позивачі звернулись до пенсійного органу із заявою про поновлення виплати пенсій, з урахуванням доплат як дітям війни, та проведення виплат за минулий час, однак відповідач відмовив у поновлення виплати пенсій посилаючись на те, що чинним законодавством не визначено порядок виплати пенсій особам, які проживають в Ізраїлі. Позивачі вважають, що право на пенсію не залежить від місця постійного проживання особи, воно гарантується Законами та Конституцією України, а тому позивачі не можуть бути позбавлені права на пенсію.

Постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено: визнано протиправною бездіяльність Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України у м. Дніпропетровську щодо поновлення виплати пенсії за віком починаючи з 01.06.2013 року, зобовязано Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити позивачам виплату пенсії за віком включаючи надбавки як дітям війни, з проведенням всіх перерахунків та індексацій пенсії, відповідно до ст. 42 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у розмірі, визначеному законодавством на момент проведення перерахунку та поновлення виплати пенсії як непрацюючим особам, з урахуванням матеріалів пенсійної справи, з виплатою компенсації втрати частини доходу в звязку з несвоєчасною виплатою пенсії та підвищення до пенсії як дитині війни, за період з 01.06.2013 року на день фактичної виплати, та виплачувати в подальшому, з урахуванням змін в пенсійному законодавстві, на банківський рахунок, починаючи з 01.06.2013 року.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом вимог норм матеріального та процесуального права просить оскаржувану постанову суду скасувати та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що поновлення виплати пенсії здійснює лише на підстав особисто поданої заяви за наявності документу, що посвідчує особу на території України, а також місце проживання на території юрисдикції відповідного територіального органу Пенсійного фонду України. Оскільки позивачами не було надано паспорту громадян України разом з заявою про поновлення виплати пенсії, підстави для прийняття рішення про поновлення виплати пенсії із усіма надбавками у відповідача були відсутні. Також, відповідач звертає увагу на те, що право на поновлення виплати пенсії може виникати в особи лише з моменту подання відповідної заяви. Із заявами про поновлення виплати пенсії позивачі звернулись в серпні 2016 року, відтак, суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість поновлення виплати пенсії позивачам з 01.06.2013 року. Також, відповідач наголошує, що право на компенсацію виплати пенсії за минулий час мають громадяни, пенсію яким нараховано, але не виплачено з вини пенсійного органу, в даному випадку судом таких обставин не встановлено, відтак неправомірно зобовязано відповідача нарахувати позивачам компенсацію втраченого доходу за минулий час.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального права, надану правову оцінку досліджених судом доказів по справі, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 19.12.2012 року постійно проживають в Ізраїлі.

З 01.06.2013 року у звязку з виїздом за кордон їм було припинено виплату раніше призначеної пенсії.

31 серпня 2016 року позивачі через свого представника звернулись до Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі із заявою про перерахунок та поновлення виплати пенсії за віком та надбавок як дітям війни починаючи з 01.06.2013 року.

02 вересня 2016 року відповідач відмовив позивача в поновленні та перерахунку пенсії в Україні з посиланням на те, що під час перербування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Між Україною та Ізраїлем не укладено договору щодо пенсійного забезпечення, тому підстави для поновлення та перерахунку пенсій позивачам відсутні.

Правомірність та обґрунтованість відмови пенсійного органу в поновленні виплати та перерахунку пенсій позивачів є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спір між сторонами та задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачі мають право на отримання пенсії яке не залежить від місця проживання особи, також чинним законодавством визначено порядок подання заяв про поновлення виплати та перерахунку пенсії через повноважного представника пенсіонера, відтак суд дійшов висновку про можливість задоволення позовних вимог про поновлення виплати позивачам пенсії разом із доплатою як дітям війни, виплати компенсації за несвоєчасно виплачений дохід, проведення виплат в подальшому.

Суд апеляційної інстанції вирішуючи спір між сторонами виходить з наступного.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.92 Закону України Про пенсійне забезпечення, який регулював правовідносини на момент виїзду позивача за кордон, громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються. Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачувались тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 01.01.2004 року набрав чинності Закон України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, відповідно до п.2 ч.1 ст. 49 якого, виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 51 вказаного Закону, у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 р. N25-рп/2009 визнано неконституційними положення п.2 ст. 49 та друге речення ст. 51 Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Отже, виходячи із чинного пенсійного законодавства, особа має право на отримання заробленої та призначеної пенсії незалежно від місця її проживання.

В свою чергу, суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно Рішення №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато роківв своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України у справі №21-180а15 від 12.05.2015 року, та у справі №608/1189/14-а від 06.10.2015 року.

Перерахунок пенсій із заробітної плати, отриманої після призначення пенсії чи попереднього перерахунку та збільшеного страхового стажу регулюється статтею 42 Закону України Про загальнообовязкове пенсійне страхування № 1058 від 9 липня 2003 року, частина 4 якої передбачає, що у разі якщо застрахована особа після призначення пенсії продовжувала працювати, провадиться перерахунок пенсії з урахуванням страхового стажу після призначення пенсії. Кожний наступний перерахунок пенсії провадиться не раніш як через 2 роки після попереднього перерахунку з урахуванням страхового стажу після призначення пенсій. Перерахунок пенсій здійснюється із заробітної плати (доходу), з якої була обчислена пенсія, або за періоди страхового стажу зазначені в частині 1 статті 40 цього Закону.

За приписами ст. 44 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», перерахунок та поновлення виплати пенсії здійснюється на підставі особисто поданої пенсіонером заяви, також, заяву про перерахунок та поновлення виплати пенсії може бути подано пенсіонером через свого повноважного представника.

Позивачами в серпні 2016 року було використано своє право на звернення за перерахунком та поновленням виплати пенсії через свого представника ОСОБА_4.

Отже, з урахуванням вищенаведеного, та з огляду на дату припинення виплати пенсії позивачам, а саме 01.06.2013 року, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про достатність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 про перерахунок та поновлення виплати пенсії та надбавок як дітям війни з 01.06.2013 року дати припинення виплати пенсії.

Щодо вимог позивачів виплати компенсації втрати частини доходу за минулий час, суд зазначає, що у відповідності до приписів ч. 2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та ст. 1 ЗУ «Про компенсацію громадян втрати частини доходів у звязку порушенням строків її виплати», право на компенсацію втрати частини пенсії на підставі Закону у звязку з порушенням строків її виплати безпосередньо повязане з фактом нарахування пенсії та її невиплатою протягом 1 календарно місяця і більше з вини пенсійного органу.

Встановлені обставини справи свідчать, що з 01.06.2013 року пенсія позивачам була припинена, тобто не нараховувалась та не виплачувалась, у звязку з їх виїздом за кордон, відтак, відсутніми є законні підстави для проведення компенсації втрати частини пенсії та задоволення позовних вимог в цій частині.

Щодо вимог позивачів здійснювати нарахування та виплату пенсій та доплат як дітям війни в подальшому, суд зазначає, що у відповідності до ст. 6 КАС України, захисту в судовому порядку підлягають лише порушені права та оспорювані законні інтереси особи, захист прав та інтересів на майбутнє не допускається.

Відтак, вимоги позивачів щодо зобовязання відповідача здійснювати виплати пенсії та доплат до неї в майбутньому задоволенню не підлягають, оскільки обовязок відповідача по довічному здійсненню пенсійних виплат позивачам є безумовним, він виникає в силу Закону, натомість право позивачів на виплату пенсій за майбутні періоди не є порушеним і тому не потребує судового захисту станом на час розгляду справи.

Щодо вимог позивачів про вжиття судом заходів судового контролю та встановлення порядку виконання рішення суду у відповідності до ст. 167, 257 КАС України, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Стаття 163 КАС України передбачає, що питання встановлення строку для подання суб'єктом владних повноважень звіту про виконання постанови, вирішується при постановленні судового рішення, про що зазначається в резолютивній частині постанови.

Крім того, відповідно до ст. 257 КАС України, у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб'єктів владних повноважень можуть бути покладені обов'язки щодо забезпечення виконання рішення.

Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а також порядок їх виконання, зокрема подання звіту про виконання судового рішення, покладення на відповідача або його посадову особу обовязку по виконанню судового рішення, здійснюється в порядку та в спосіб встановлений ст. 267, 257 КАС України, та не може бути використано як спосіб захисту порушеного права. Судовий контроль за виконанням судових рішень в адміністративних справах, а також встановлення судом порядку виконання судового рішення покликані забезпечити повне та своєчасне виконання рішень в адміністративних справах, використання вказаних заходів є правом, а не обовязком суду, який ухвалив рішення, тому суд використовує вказані заходи на власний розсуд з урахуванням наявності обставин, що зумовлюють необхідність забезпечення контролю за виконанням судового рішення або встановлення порядку виконання рішення суду.

Суд зазначає, що позивачами в адміністративному позові не наведено підстав, які б свідчили про намір відповідача ухилитися від виконання рішення суду, не вказано обставин, що свідчили б про утруднення або неможливість виконання рішення суду, тому відсутніми є підстави для застосування заходів судового контролю та встановлення порядку виконання рішення суду.

В той же час, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 КАС України, негайно виконуються постанови про присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць, тому суд апеляційної інстанції вважає за можливе допустити негайне виконання рішення суду в межах суми стягнення за 1 місяць.

Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідно до ст. 116 КАС України, суд може своєю ухвалою об'єднати в одне провадження кілька однорідних позовних вимог за позовами одного й того ж позивача до того ж відповідача чи до різних відповідачів або за позовними заявами різних позивачів до одного й того самого відповідача, а також роз'єднати одну чи декілька поєднані в одне провадження позовні вимоги у самостійні провадження, якщо їхній спільний розгляд ускладнює чи сповільнює вирішення справи.

Тобто, в одному провадженні можуть бути розглянуті декілька позовних вимог одного або декількох позивачів до одного або декількох відповідачів, вказані позовні вимоги мають бути обєднані за предметною ознакою, тобто мають виникати з одних і тих самих спірних відносин.

В даному випадку, судом першої інстанції було розглянуто в одному провадженні фактично різні за своєю природою вимоги, які не становлять один предмет доказування та є похідними від різних спірних відносин, оскільки стосуються різних осіб заявників позову та призначених ним пенсій. Отже, фактично судом було розглянуто два різні адміністративні позови, що обєднані в одному, вказане є обставиною, що ускладнює та сповільнює розгляд справи, та є безумовною підставою для розєднання вимог кожного з позивачів в різні провадження.

Отже, під час розгляду справи судом першої інстанції було допущено порушення вимог норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, вказане у відповідності до приписів ст. 202 КАС України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції приходить до висновку про необхідність скасування постанови Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року та прийняття нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст. 160, ст. 195, 196, 202, 205, 207 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі задовольнити частково.

Постанову Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2017 року у справі №200/16381/16-а (2а/200/640/16) скасувати та прийняти нову постанову.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі щодо не проведення перерахунку та не поновлення виплати пенсії за віком та доплати як дитині війни ОСОБА_2 неправомірними.

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити виплату пенсії за віком та доплати як дитині війни ОСОБА_2, та здійснити перерахунок пенсії та доплат як дитині війни ОСОБА_2 як непрацюючій особі, на підставі матеріалів пенсійної справи та додатково наданих документів, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01 червня 2013 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати дії Центрального обєднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі щодо не проведення перерахунку та не поновлення виплати пенсії за віком та доплати як дитині війни ОСОБА_3 неправомірними.

Зобовязати Центральне обєднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити виплату пенсії за віком та доплати як дитині війни ОСОБА_3, та здійснити перерахунок пенсії та доплати як дитині війни ОСОБА_3 як непрацюючій особі, на підставі матеріалів пенсійної справи та додатково наданих документів, відповідно до ст. 42 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» починаючи з 01 червня 2013 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовити.

Звернути постанову суду апеляційної інстанції до негайного виконання в межах суми стягнення пенсії ОСОБА_2, ОСОБА_3 за один місяць.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: О.О. Круговий

Суддя: Л.А. Божко

Суддя: О.М. Лукманова