Справа № 161/5243/17
Суддя: Кирилюк В. Ф.
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 161/5243/17
Провадження № 2-а/161/610/17
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 р. Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі: головуючого - судді Кирилюк В.Ф.,

при секретарі - Турук І.Р.,

розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Луцьку справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання протиправними дій та зобов'язання поновити виплату пенсії,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області про визнання протиправними дій та зобов'язання поновити виплату пенсії.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона працює на посаді судді господарського суду Волинської області та з 24.10.2014 року перебуває на обліку в Луцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як одержувач пенсії по 3-й групі інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", яка виплачувалася їй з жовтня 2014 року по березень 2015 року. З 01 квітня 2015 року відповідач неправомірно призупинив виплату їй пенсії та на даний час, на її звернення, відмовляється відновити виплату вказаної пенсії. Зазначає, що відмова відповідача у поновленні виплати їй пенсії по інвалідності викликана тим, що вона працює на посаді судді.

Додатково вказує, що про неправомірність вищевказаних дій відповідача свідчать висновки рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016, які і спонукали її звернення до суду.

З врахуванням наведеного, просить суд визнати протиправними дії Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови у поновленні виплати пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", як працюючому інваліду ІІІ групи, та зобов'язати Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області поновити їй виплату пенсії по ІІІ групі інвалідності з 01 квітня 2015 року на весь час інвалідності.

Позивач в судове засідання не з'явилася, подала суду заяву про слухання справи за її відсутності, просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав суду письмові заперечення, в яких позов не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях. Просив в позові відмовити.

Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявних матеріалах справи.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на даний час працює суддею господарського суду Волинської області.

Позивач з 24.10.2014 року перебуває на обліку у Луцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Волинської області як отримувач пенсії по 3-й групі інвалідності.

З 01.04.2015 року виплата призначеної позивачу пенсії по інвалідності була призупинена відповідачем на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIIІ.

27.01.2017 року позивач звернулася до Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області із заявою про поновлення виплати пенсії по інвалідності.

Листом Луцького об'єднаного управління ПФУ Волинської області від 09.02.2017 року позивачу відмовлено у поновленні виплати пенсії з посиланням на набрання чинності Законом від 02.03.2015 року №213-УІІІ, яким було тимчасово, з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи на посадах, які дають право на призначення пенсії, довічного грошового утримання на умовах, передбачених, зокрема Законом України "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, не виплачується. Також зазначено, що Законами України від 24.12.2015 року №911-УІІІ, від 06.12.2016 року №1774-VIII обмеження, в частині виплати пенсії працюючим на зазначених посадах пенсіонерам, продовжені до 31.12.2017 року.

На думку суду, вказана відмова відповідача у поновленні виплати позивачу пенсії по інвалідності є неправомірною, виходячи з наступного.

01 квітня 2015 року набрав чинності Закон України №213-УІІІ, яким внесено зміни до статті 47 Закону № 1058-1У та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року, у період роботи особи (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених в тому числі і Законом № 2453-УІ, пенсії, призначені відповідно до Закону № 1058-ІУ, не виплачуються.

Пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-УІІІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки, Закон №213-УІІІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 01.06.2015року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону № 2453-УІ.

Таким чином, з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом № 2453-УІ, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і їм повинна бути відновлена виплата пенсії по інвалідності, призначена відповідно до Закону № 1058-ІУ.

Саме такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України щодо аналогічних правовідносин від 24 травня 2016 року у справі №333/6710/15а. Дана постанова Верховного Суду України згідно вимог ст. 244-2 КАС України є обов'язковою при застосуванні судами норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Крім цього, 08.06.2016 року Конституційним Судом України прийнято рішення №4-рп/2016 (справа №1-8/2016), яким визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 року №2453-УІ у редакціях Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-УІІІ, Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24.12.2015 року №911-УІІІ.

Вказаним рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 року №4- рп/2016 було визнано неконституційною заборону виплати з 01.04.2015 року і з 01.01.2016 року пенсій, призначених відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 року №1058-ІУ особам, які працюють па окремих посадах, у тому числі на посаді судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Також, 20 грудня 2016 року Конституційним Судом України прийнято рішення у справі за № 7-рп/2016 щодо відповідності Конституції України положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ (Відомості Верховної Ради України, 1992 р., № 29, ст. 399) зі змінами.

Вказаним рішенням КСУ визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами, зокрема, першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про Прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень Законів України, визнаних неконституційними.

Згідно статей 22, 64 Конституції України право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене Законами України, є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян. У рішеннях Конституційного Суду України зазначалося, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за ст. 22 Конституції України не допускається (Рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99, від 20 березня 2002 року N 5- рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

Правовідносини, що виникають у процесі реалізації права на поновлення призначеної пенсії основані на принципі юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Згідно ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Не залежно від відсутності відповідного рішення Конституційного Суду України, саме суд повинен дати правову оцінку спірним правовідносинам на основі законодавства та здійснити захист порушеного права позивача з врахуванням положень ст. ст. 3, 5, 8, 9, 11 КАС України, норм міжнародного права та урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Із системного аналізу ч.1 ст.7 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року №1058-ІУ вбачається рівноправність застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Обмеження у виплаті зачіпає саму сутність права на отримання пенсії та є перепоною в реалізації закріпленого ст. 22 Конституцією України, що всі люди є рівні у своїй гідності та правах. Отже, своїм рішенням та діями відповідач порушив вимоги ст. 21 Конституції України, що є нормою прямої дії.

Пов'язуючи виплату чи невиплату пенсії з місцем роботи, допущено дискримінацію за ознакою роду занять, що є порушенням вимоги ст.24 Конституції України.

Виходячи із правової, соціальної природи пенсій, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як місце роботи; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де працює особа, якій призначена пенсія.

За правилами ч.2 ст. 49 Закону України "Про загальнообов'язкове пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

Частиною 2 статті 46 Закону № 1058-ІУ передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. Нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Суд звертає увагу на те, що законами, на які послався відповідач, призупинено виплату пенсії, а не її нарахування, що також підтверджується довідкою Луцького об'єднаного УПФ Волинської області від 26.04.2017р. /4384., наданою позивачу.

Отже, в цьому випадку, до даних правовідносин мають застосовуватись положення ч.2 ст.87 Закону України «Про пенсійне забезпечення», в силу яких нараховані суми пенсії, не затребувані пенсіонером своєчасно, виплачуються за минулий час не більше як за три роки перед зверненням за одержанням пенсії.

Суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на отримання безпідставно зупинених пенсійних нарахувань з 01 квітня 2015 року.

Враховуючи наведені обставини, суд вважає за необхідне визнати протиправними дії відповідача щодо призупинення виплати позивачу пенсії по інвалідності з 01.04.2015 року та зобов'язати відповідача відновити з 01.04.2015 року виплату позивачу пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Доводи відповідача щодо пропуску позивачем передбаченого ст.99 КАС України строку звернення до суду суд вважає безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до частин 1 та 2 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Листом від 09.02.2017 року №50/С-01 Луцьке об'єднане УПФ Волинської області відмовило позивачу, як працюючому на посаді судді, інваліду ІІІ групи, в поновленні виплати пенсії, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", чим порушило права позивача на отримання пенсії по інвалідності.

Оскільки рішення про відмову в поновленні виплати пенсії по інвалідності прийнято управлінням Пенсійного фонду 09.02.2017 року, а до суду позивач звернувся 31.03.2017 року, позивачем не пропущено строку звернення до суду з адміністративним позовом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити повністю.

Суд приходить до висновку також, що на користь позивача слід стягнути понесені нею витрати по оплаті судового збору в розмірі 640грн.

Керуючись ст.ст. 9, 10, 11, 94, 159, 160, 162, 163, 167 КАС України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 9 липня 2003 року, суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області щодо відмови ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у поновленні виплати пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Зобов'язати Луцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Волинської області відновити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1, виплату пенсії по інвалідності, призначеної відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", з 1 квітня 2015 року на весь час інвалідності.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Луцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Волинської області на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 грн. ( шістсот сорок грн. 00 коп.)

Постанова може бути оскаржена до Львівського адміністративного апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду В.Ф. Кирилюк