Справа № 2-а-/1570/2095/2011
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-11-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 листопада 2011 р.Справа № 2-а-/1570/2095/2011

Категорія:12.3Головуючий в 1 інстанції: Глуханчук О.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Потапчука В.О.,

ОСОБА_1,

при секретарі Журкіній І.І.,

за участю: представника апелянта ОСОБА_2,

позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_2 адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про скасування наказів № 20 о/с від 18.01.2011 року, № 40 о/с від 31.01.2011 року, поновлення на посаді ,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до ГУМВС України в Одеській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог,- просив скасувати накази № 20 о/с від 18.01.2011 року, № 40 о/с від 31.01.2011 року та поновити його на посаді старшого лейтенанта міліції, командира Одеського взводу дорожньо-патрульної служби №1 УДАІ ГУМВС України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 12.07.2011 року позов задоволений частково. Накази № 20 о/с від 18.01.2011 року, № 40 о/с від 31.01.2011 року скасовані; ОСОБА_3 поновлено на рівнозначній посаді командира Одеського взводу дорожньо-патрульної служби № 1 УДАІ ГУМВС України в Одеській області з 19 січня 2011 року. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою в задоволенні позову відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони були сповіщені належним чином про час і місце судового засідання, представники в судове засідання зявилися та надали відповідні пояснення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача та вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з п.3 ч.1 ст.198 та п.4 ч.1 ст.202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач проходив службу в органах внутрішніх справ. Остання посада, яку займав позивач старший лейтенант міліції, командир Одеського взводу дорожньо-патрульної служби №1 УДАІ ГУМВС України. 31.12.2010 року позивач написав рапорт про звільнення за власним бажанням, посилаючись на низьку заробітну плату та ненормований робочий день, наполягав на його звільненні. На підставі поданого рапорту, наказом ГУ МВС України в Одеській області № 20 о/с від 18.01.2011 року ОСОБА_3 звільнений у запас Збройних сил за п. 64 «ж»(за власним бажанням) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом № 40 о/с від 31.01.2011 року в наказ № 20 о/с від 18.01.2011 року внесені зміни, відповідно до яких вважати ОСОБА_3 звільненим з 19.01.2011 року.

Колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов виходив із того, що бажання позивача звільнитися не було його вільним волевиявленням, а поважні причини, що перешкоджали б йому виконувати свої службові обовязки були відсутні.

Однак судова колегія не може погодитися із таким обґрунтуванням для часткового скасування оскаржуваних наказів та поновлення позивача на раніше займаній посаді, у звязку з наступним.

Суд першої інстанції в даній категорії справ обгрунтовано перевіряв доводи позивача про те, що його примусили подати заяву про звільнення за власним бажанням. В основу вищезазначених висновків суду першої інстанції покладені показання опитаних, під час судового провадження, свідків: ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ОСОБА_7 зазначені особи достовірно показали тільки факти своєї обізнаності щодо написання ОСОБА_3 рапорту про звільнення, його поточного пригніченого стану, та не підтвердили ту суттєву обставину, що відносно позивача дійсно вчинялися заходи психологічного впливу, та що вони були свідками таких подій.

Судова колегія враховує, що ОСОБА_3 подав рапорт про звільнення в грудні 2011 року, а 04 січня 2011 року зазначив про свою згоду зі змістом та висновком атестаційного листа (а.с. 37 зворот). Позивачем не надано доказів, у розумінні ст. 69 КАС України, які б підтвердили обставину щодо примусового написання рапорту про звільнення та на яку позивач посилається в обґрунтування позовних вимог, зокрема не зазначено конкретних осіб які гіпотетично могли здійснювати тиск на позивача.

Відповідно до п. 64 «ж»Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ України N 1432 від 08.12.2009р.) встановлено, що особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Відносно посилань суду першої інстанції на порушення строків звільнення особи за власним бажанням слід зазначити наступне.

Згідно з п. 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ України N 1432 від 08.12.2009р.) встановлено, що особи які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніше, як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

Отже, зазначена норма закріплює право керівництва (роботодавця) дізнатися про намір особи звільнитися з ОВС, але жодним чином не закріплює обовязку про звільнення саме тієї дати коли спливає тримісячний термін. В свою чергу, вказана норма встановлює обовязок для службовця щодо строку попередження про звільнення та зобовязує роботодавця звільнити службовця не пізніше тримісячного терміну, але не позбавляє роботодавця права зробити це до закінчення зазначеного строку. До речі, такий висновок робить і суд першої інстанції при розгляді даної справи (а.с. 140).

При цьому колегія суддів звертає увагу на відповідну судову практику в якій міститься аналогічна позиція, що вимоги пункту 68 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ України N 1432 від 08.12.2009 р.) встановлюють лише граничний термін видання наказу про звільнення, а не обов'язковий строк перебування особи, яка виявила бажання звільнитися, в органах внутрішніх справ перед звільненням.

Колегія вважає що в іншому випадку мало би місце закамуфльоване гарантоване 3-и місячне утримання особи яка висловила намір на звільнення за власним бажанням на посаді при тому що особа працювати наміру немає і у неї є поважні причини, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Згідно практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції, право - це гарантована законом міра свободи (можливості) особи, яка відповідно до досягнутого рівня еволюції людства в змозі забезпечити її існування і розвиток та закріплена у вигляді міжнародного стандарту як загальна і рівна для всіх. Існують політичні, економічні, соціальні, культурні та інші види прав, зокрема, право не працю, а обмеження будь-яких прав є - дискримінацією.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підстави для відмови у задоволенні рапорту про звільнення законодавством не передбачені, оскільки це є невід'ємною частиною безумовного права особи на працю.

Вищевказане дає змогу зробити висновок, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ГУМВС України в Одеській області необгрунтовані та нічим не підтверджені.

Чинним законодавством передбачено проведення співбесіди безпосереднім керівником із особою, що подала такий рапорт, в ході якої зясовуються причини звільнення.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія прийшла до висновку, що процедура звільнення ОСОБА_3 здійснена у відповідності до законодавства, що регулює спірні правовідносини, підстави для скасування наказу про звільнення відсутні, а позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не підтвердженні фактичними обставинами.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач був звільнений з органів внутрішніх справ за власним бажанням з 19.01.2011 року. Як вбачається з матеріалів справи, (зокрема позивач про це зазначає в позові) з наказом про звільнення позивач ознайомлений 19.01.2011 року та на службу в подальшому не виходив. До суду з адміністративним позовом позивач звернувся тільки 14.03.2011 року. Згідно постанови Пленуму ВС України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів»(із послідуючими змінами та доповненнями ) встановлені статтями 238, 233 КзПП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобовязаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків , а також навести у рішенні мотиви чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Таким чином позивачем необґрунтовано пропущено строк для звернення до суду з адміністративним позовом щодо поновлення на посаді, а суд першої інстанції необґрунтовано залишив поза увагою зазначену обставину, чим порушив норми процесуального права. Колегія суддів вважає, що зазначена обставина є також окремою підставою для скасування постанови суду першої інстанції, яка винесена з порушенням норм процесуального права.

На думку колегії судів апеляційної інстанції, відповідно вимог ст.ст. 70, 71 КАС України збоку ГУ МВС України в Одеській області надано належні докази, що підтверджують ті обставини та заперечення на які спирається відповідач щодо правомірності прийняття рішень про звільнення ОСОБА_3, які у свою чергу, позивачем як у позові, так і у судовому засіданні не спростовані.

Колегія суддів вважає, що виклад обставин позивачем є бездоказовим, взаємоспростовуючим та непослідовним. Так, позивач мав тривалий час для відкликання свого рапорту про звільнення, однак цим не скористався і доказів протилежного не навів. При цьому, під час проведення атестації, з'ясовування підстав написання позивачем рапорту про звільнення, та оголошення результатів атестування ще 4.01.2011 позивач не зазначав про обставини написання ним рапорту, зокрема психологічного тиску, а навпаки, підтвердив своє бажання та висловив згоду ( а.с. 37 зворот).

Згідно з приписами ч. 1 ст. 70 КАС України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Отже, позивачем не надано належних доказів у підтвердження обставин, на які позивач посилається в обґрунтування позову, а саме те що звільнення було не за власним бажанням. Оскільки зазначене не доведено, особою яка спирається на це, як на підставу задоволення позову, - можливо вважати спірні накази законними та такими, правомірність яких не спростована.

Виходячи з положень зазначених вище законів, Кодексу та з контексту Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, у тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Згідно з частиною третьою статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Керуючись ст. 196, п.3 ч.1 ст. 198, ст.ст.202, 207, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Міністерства внутрішніх справ в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2011 року задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 12 липня 2011 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про скасування наказів № 20 о/с від 18.01.2011 року, № 40 о/с від 31.01.2011 року, поновлення на посаді скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області про скасування наказів № 20 о/с від 18.01.2011 року, № 40 о/с від 31.01.2011 року, поновлення на посаді.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий суддя: /ОСОБА_8/

Суддя: /ОСОБА_9/

Суддя: /ОСОБА_1/