Справа № 825/462/17
Суддя: Лобан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/462/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Лобана Д.В.,
за участю секретаря Скугоревої Н.О.,
позивача ОСОБА_1 ,
представника відповідача Зайця М.Й.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 (військової частини польової-пошти НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовом про визнання дій командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) (далі ВЧ НОМЕР_1 (ПП В 0941), відповідач) щодо штучного створеної заборгованості юридичної особи перед фізичною особою протиправними, зобов`язання командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) відшкодувати ОСОБА_1 кошти, витрачені за його власний рахунок в сумі 6199,79 грн та стягнення з військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 10 мінімальних заробітних плат громадян.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідно до наказів командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) призначений до виконання обов`язків помічника командира полку з правової роботи начальника юридичної групи військової частини ( НОМЕР_1 ) польова пошта НОМЕР_2 . Організація претензійно позовної роботи визначена вимогами наказу Міністра Оборони України від 14.12.2007 № 686 «Про затвердження Інструкції з організації представництва інтересів Міністерства оборони України, органів військового управління, армійських корпусів, повітряних командувань, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, ведення претензійно-позовної роботи та виконання рішень судів».
Відповідно до вимог в п.3.5 наказу Міністра Оборони України від 14.12.2007 № 686 до позовної роботи серед іншого належить захист інтересів військових частин під час розгляду спорів у судах загальної юрисдикції; здійснення організаційно-технічних заходів (реєстрація, облік, зберігання та відправка претензійно- позовних матеріалів).
Для виконання покладених на позивача обов`язків та завдань він неодноразово за дорученням командира представляв інтереси військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) в судових інстанціях, у зв`язку з чим доводилося направляти поштову кореспонденцію ВЧ НОМЕР_1 (ПП В 0941) до тих чи інших установ. Крім того, у зв`язку з відсутністю на рахунках військової частини коштів для оплати поштової кореспонденції та судового збору при поданні позовних заяв військовою частиною НОМЕР_1 позивачем за особисті кошти неодноразово відправлялася поштова кореспонденція військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) рекомендованими повідомленнями (на загальну суму 602 (шістсот дві) грн 29 коп.) та сплачувалися судові витрати на судовий збір (загальна сума складає 5461 (п`ять тисяч чотириста одна) грн 00 коп.), в тому числі на вимогу судів, що підтверджується копіями платіжних документів доданих до позовної заяви. Проте командуванням військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) суми витрат, поданих після проведення грошових розрахункових операцій, під час надання чеків та квитанцій до фінансової служби частини (які поверталися з посиланням на проведення розрахунків з надходженням коштів на відповідні статті), позивачу відшкодовані не були.
Також, позивач зауважв, що фінансові розрахунки за направлення поштової кореспонденції в суди та інших установ, також судові витрати за сплату судового збору проводилися ним особисто за власний рахунок, про що свідчать відмітки на квитанціях з позначкою «через ОСОБА_1 ».
Таким чином в результаті неправомірних дій з боку командування військової частини позивачу на його думку завдано матеріальної шкоди на суму 6063 (шість тисяч шістдесят три) гривні 29 копійок.
Крім того позивач зауважує, що в порушення вимог чинного законодавства з боку командування військової частини не відшкодовано йому також витрати на відрядження, які позивач відбував згідно посвідчень на відрядження від 16.09.2016 № 247 та від 23.09.2016 № 251. Витрати на відрядження позивач підтвердив відповідними документами, а саме: квитанціями на проїзд, авансовим звітом від 17.09.2016, квитанціями на міський та міжміський транспорт (реверс) та авансовим звітом від 26.09.2016, які додаються до позовної заяви.
У грудні 2016 року зазначені документи було повернуто позивачу начальником фінансово-економічної служби та в усній формі зазначено, що вони подані не вчасно, при цьому жодних письмових роз`яснень, на повернутих документах не було. Таким чином, в порушення пункту п.1.13 наказу Міністра Оборони України від 29.08.2011 року № 530, яким визначено, що після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження, кошти на відрядження позивачу не видавалися та відшкодовані не були.
Таким чином, на думку позивача в діях командування військової частини ( НОМЕР_1 ) польова пошта НОМЕР_2 простежуються протиправні дії, щодо невідшкодування відповідних витрат на відрядження в розмірі 136 (сто тридцять шість) гривень 50 копійок.
Також позивач зазначає, що кошти яких його позбавлено (через не відшкодування) призвели до дестабілізації сімейного становища, обмеження в плані поліпшення житлових умов, нанесенні душевно-психологічних стражданнях, яких ми зазнали з дружиною. Так як він розраховував на це грошове забезпечення, але був його позбавлений. Таким чином, позивачу та його родині було нанесено окрім матеріальної ще й моральної шкоди. Нанесення матеріальної шкоди призвело до певних ускладнень, що відповідно вплинуло на погіршення морального стану, тяжких душевних хвилювань, в певній мірі погіршенню стану здоров`я, а відповідно, до вимог, ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Вважаючи дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав та інтересів.
У додаткових поясненнях позивача, поданих через канцелярію суду 16.05.2017, зазначено також про порушення його права на розгляд звернення громадян, передбачене вимогами Закону України «Про звернення громадян». Саме порушено вимоги ст. 15 зазначеного Закону яка зобов`язує керівників та посадових осіб підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань) об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки. Також, позивач наголошує на порушенні командуванням ВВ А 1048 (ПП В 0941) статей 19, 20 вказаного Закону, яка говорить про терміни прийняття рішення щодо розгляду заяв (клопотань).
Позивач у судовому засіданні позов підтримав повністю з підстав, викладених у адміністративному позові та додаткових письмових поясненнях.
Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позовних вимог заперечував та просив у їх задоволенні відмовити зважаючи на наступне.
ОСОБА_1 згідно посвідчень на відрядження від 16.09.2016 № 247 та від 23.09.2016 № 251 відбував у відрядження. Після повернення з відряджень начальнику фінансово-економічної служби позивач надав відповідні документи для відшкодування коштів, витрачених на відрядження, а саме: посвідчення на відрядження від 16.09.2016 № 247 та від 23.09.2016 № 251, квитанції на проїзд, авансові звіти від 17.09.2016 та від 26.09.2016.
У грудні 2016 року зазначені документи були повернуті позивачу та усно повідомлено, що вони подані не вчасно, а тому позивач не має права на відшкодування коштів, витрачених на відрядження.
Що стосується коштів, витрачених позивачем на сплату від ВВ А 1048 судового збору та на поштові послуги, відповідач зазначає наступне. На рахунках військової частини кошти на компенсацію ОСОБА_1 витрат на судовий збір та на поштові послуги, які він здійснював за власний рахунок, відсутні. Для оформлення належним чином витребування коштів для сплати судового збору є необхідним підкріплення копії всіх підтверджуючих документів по кожній справі, а саме - судових рішень по кожній квитанції, наданої майором ОСОБА_1 . Після надання всіх необхідних документів помічником командира полку з правової роботи майором ОСОБА_1 до фінансово- економічної служби, негайно буде оформлена та подана заявка до забезпечуючого фінансового органу (ФЕУ КСВ ЗСУ) щодо фінансування. Після надходження відповідного фінансування кошти будуть перераховані на картковий рахунок майора ОСОБА_1 , проте, з метою законності проведення даної операції майору ОСОБА_1 необхідно скласти та подати до фінансово-економічної' служби авансові звіти на кожну сплачену суму судового збору. Витрати на поштові послуги не проводилися, оскільки відправку документів, пов`язаних з розглядом судових справ необхідно здійснювати через нетаємне діловодство військової частини.
Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Так, судом встановлено, що відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) від 12.06.2015 № 145 та від 17.08.2015 № 206 майора ОСОБА_1 заступника начальника циклової комісії загальновійськових дисциплін зі службовою необхідністю допущено до тимчасового виконання обов`язків помічника командира полку з правової роботи начальника юридичної групи (а.с. 15, 16).
ОСОБА_1 згідно посвідчень на відрядження від 16.09.2016 № 247 та від 23.09.2016 № 251 відбував у відрядження (а.с. 39, 41).
Витрати на відрядження позивач підтвердив відповідними документами, а саме: посвідченнями на відрядження від 16.09.2016 № 247 та від 23.09.2016 № 251, в яких маються відмітки про дату прибуття та вибуття з місця відрядження та підписи уповноважених осіб, квитанціями на проїзд, авансовим звітом від 17.09.2016, квитанціями на міський та міжміський транспорт (реверс) та авансовим звітом від 26.09.2016 (а.с. 39, 40, 41, зв. бік а.с. 41, 42).
Вказані документи були подані позивачем до відділу фінансово-економічної служби, що підтверджується відмітками на авансових звітах від 17.09.2016 та 26.09.2016 (а.с. 40, 42), для відшкодування коштів, витрачених на відрядження.
У грудні 2016 року зазначені документи було повернуто позивачу начальником фінансово-економічної служби та в усній формі зазначено, що вони подано не вчасно, при цьому жодного письмового вмотивованого рішення щодо задоволення або відмови у відшкодуванні витрат позивачу надано не було, вказаний факт, підтверджується сторонами.
Протокольною ухвалою суду від 16.05.2017 було задоволено клопотання представника відповідача про допит в якості свідка ТВО начальника командира полку з ФЕР-НФЕС ст. лейтенанта ОСОБА_2 .
В судовому засіданні 16.05.2017 свідок був допитаний та з його пояснень підтверджено той факт, що кошти, витрачені ОСОБА_1 на відрядження, відшкодовані йому не були у зв`язку із пропуском строків подання авансових звітів про витрачання котів. Також свідок повідомив той факт, що повідомлення про пропуск термінів подання авансових звітів було усним та письмової вмотивованої відмови позивачу не надавалось.
Також, судом встановлено, що для виконання покладених на позивача обов`язків та завдань він неодноразово за дорученням командира представляв інтереси військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) в судових інстанціях у зв`язку з чим доводилося направляти поштову кореспонденцію ВЧ НОМЕР_1 (ПП В 0941) до тих чи інших установ, вказаний факт сторонами не заперечується.
У зв`язку з відсутністю на рахунках військової частини коштів для оплати поштової кореспонденції та судового збору при поданні позовних заяв військовою частиною НОМЕР_1 позивачем за особисті кошти неодноразово відправлялася поштова кореспонденція військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) рекомендованими повідомленнями (на загальну суму 602 (шістсот дві) грн 29 коп.) та сплачувалися судові витрати на судовий збір (загальна сума складає 5461 (п`ять тисяч чотириста одна) грн 00 коп.), в тому числі на вимогу судів, що підтверджується копіями платіжних документів, фіскальних чеків, описів вкладення до листів (а.с. 21 - 38).
Фінансові розрахунки за сплату судового збору проводилися позивачем особисто за власний рахунок, про що свідчать відмітки на квитанціях з позначкою «через Шморгуненка» та історія по картковому рахунку позивача (а.с. 23, 24, 25, 37).
30.12.2016 позивачем до командира ВЧ НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_2 ) подано рапорт (а.с. 17-20), в якому зазначено, що з метою захисту прав та інтересів військової частини, державних інтересів ведення, процесуальних справ надання відповідних документів до судових установ та інших органів влади, захисту прав і свобод військовослужбовців як громадян України, для більш якісної організації і проведення претензійної та позовної роботи юридичної групи ВЧ ПП НОМЕР_2 в період з 25.11.2015 по день подання рапорту було відпрацьовано та направлено до суду ряд процесуальних документів. Для прийняття справ до розгляду в судових установах, направлення процесуальних документів до суду, іншій стороні процесу та третім особам позивачем особисто за власні кошти було проведено фінансово-розрахункові операції на суму 6063 (шість тисяч шістдесят три) грн 29 коп. До рапорта було додано докази витрачання коштів на вказані заходи, а саме: платіжні документи, фіскальні чеки, описи вкладення до листів, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с. 21 - 38).
З пояснень представника відповідача вбачається, що рапорт ОСОБА_1 розглянуто командиром ВЧ ПП НОМЕР_2 , про що позивача повідомлено, але письмового рішення про розгляд рапорту винесено не було.
В матеріалах справи міститься рапорт ТВО помічника командира полку з ФЕР-НФЕС ст. лейтенанта Кондратюка В.Ю. від 27.01.2017 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 30.12.2016, в якому зазначено наступне. Для оформлення належним чином витребування коштів для сплати судового збору є необхідним підкріплення копії всіх підтверджуючих документів по кожній справі, а саме - судових рішень по кожній квитанції, наданої майором ОСОБА_1 . Після надання всіх необхідних документів помічником командира полку з правової роботи майором ОСОБА_1 до фінансово- економічної служби, негайно буде оформлена та подана заявка до забезпечуючого фінансового органу (ФЕУ КСВ ЗСУ) щодо фінансування. Після надходження відповідного фінансування кошти будуть перераховані на картковий рахунок майора ОСОБА_1 , проте, з метою законності проведення даної операції майору ОСОБА_1 необхідно скласти та подати до фінансово-економічної' служби авансові звіти на кожну сплачену суму судового збору. Витрат на поштові послуги, то вони не проводилися, оскільки відправку документів, пов`язаних з розглядом судових справ необхідно здійснювати через нетаємне діловодство військової частини (а.с. 98).
Протокольною ухвалою суду від 03.05.2017 було задоволено клопотання представника відповідача про допит в якості свідка провідного бухгалтера ВЧ ПП НОМЕР_2 ОСОБА_3 .
В судовому засіданні 03.05.2017 свідок був допитаний, з його пояснень підтверджено той факт, що кошти, витрачені ОСОБА_1 на відправлення рекомендованими повідомленнями листів та справляння судових витрат на судовий збір від імені ВЧ ПП НОМЕР_2 , не були відшкодовані у зв`язку з тим, що позивачем не було подано копії всіх підтверджуючих документів по кожній справі, а саме - судових рішень по кожній квитанції, наданої майором ОСОБА_1 .
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.
Відповідно до ст. 2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20.12.1991 № 2011-XII, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
Відповідно до ч. 6 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", при виконанні службових обов`язків, пов`язаних з відрядженням в інші населені пункти, військовослужбовцям відшкодовуються витрати на відрядження в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 13 Постанови Кабінету Міністрів України "Про суми та склад витрат на відрядження державних службовців, а також інших осіб, що направляються у відрядження підприємствами, установами та організаціями, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів" від 02.02.2011 № 98 визначено, що особливості направлення у відрядження військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, а також інших працівників органів внутрішніх справ, осіб рядового і начальницького складу, які проходять службу в Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації, органах і підрозділах цивільного захисту, визначаються за погодженням з Міністерством фінансів відповідно Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, а осіб начальницького складу Державної фельд`єгерської служби - Міністерством інфраструктури, працівників дипломатичної служби України, направленим у довготермінове відрядження, - Міністерством закордонних справ.
Згідно п. 1.1 Інструкції про порядок відшкодування військовослужбовцям Збройних Сил України витрат на службові відрядження в межах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 29.08.2011 № 530 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.09.2011 за № 1115/19853) визначено, що службовим відрядженням (далі - відрядження) вважається поїздка військовослужбовця за розпорядженням командира або начальника на певний строк в іншу місцевість для виконання службового завдання поза пунктом постійного або тимчасового розквартирування військової частини (підрозділу), у якій військовослужбовець проходить службу.
Для покриття особистих витрат під час відрядження військовослужбовцям здійснюються виплата добових та відшкодування витрат на наймання житлового приміщення, а також на проїзд до місця відрядження та назад.
Відрядженому військовослужбовцю відшкодовуються також витрати на оплату податку на додану вартість за придбані проїзні документи та користування в поїздах постільними речами.
Відповідно до п. 1.13 вказаної Інструкції, військовослужбовцю перед вибуттям у відрядження видається аванс у межах сум, передбачених на виплату добових та відшкодування витрат на проїзд та наймання житлового приміщення. Після повернення з відрядження військовослужбовець зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем повернення до місця проходження військової служби, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню військовослужбовцем до каси або зарахуванню на відповідний рахунок військової частини. Разом із звітом подаються посвідчення про відрядження, оформлене в установленому порядку, і оригінали документів, що підтверджують вартість понесених у зв`язку з відрядженням витрат.
Витрати на відрядження відшкодовуються лише за наявності оригіналів документів, що підтверджують вартість цих витрат, а саме: транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, рахунків, отриманих з готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання відрядженого військовослужбовця, у тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо. Витрати у зв`язку з відрядженням, що не підтверджені документально (крім добових витрат), військовослужбовцю не відшкодовуються.
Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи позивачем всі оригінали документів, що підтверджують вартість витрат на відрядження були надані, але витрати відшкодовані не були. Вказані документи були повернуті позивачу без вмотивованого рішення про відмову у відшкодуванні витрат на службові відрядження. Позивачу лише в усній формі було повідомлено про пропуск терміну подачі авансових звітів про витрачання коштів.
У відповідності до пп. 170.9.2. ст. 170 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку завершує таке відрядження.
Вказане представником відповідача та свідком не було спростовано, та навіть підтверджено 5-ти денний термін подання авансового звіту.
З матеріалів справи вбачається, що авансові звіти із зазначенням документів, які підтверджують витрати на відрядження, були подані позивачем до відділу фінансово-економічної служби, що підтверджується відмітками на авансових звітах від 17.09.2016 та 26.09.2016 (а.с. 40, 42), для відшкодування коштів, витрачених на відрядження. У відрядження, згідно посвідчень на відрядження від 16.09.2016 № 247 та від 23.09.2016 № 251, позивач відбував 16.09.2016 та 23.09.2016 (а.с. 39, 41).
Відповідно до вимог в п.3.5 наказу Міністра оборони України від 14.12.2007 № 686 «Про затвердження Інструкції з організації представництва інтересів Міністерства оборони України, органів військового управління, армійських корпусів, повітряних командувань, об`єднань, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України під час розгляду справ судами загальної юрисдикції, ведення претензійно-позовної роботи та виконання рішень судів» до позовної роботи серед іншого належить захист інтересів військових частин під час розгляду спорів у судах загальної юрисдикції; здійснення організаційно-технічних заходів (реєстрація, облік, зберігання та відправка претензійно- позовних матеріалів).
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Спеціальним законом, який регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів, забезпечувати громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення є Закон України від 02.10.1996 № 393/96-ВР Про звернення громадян (далі - Закон № 393/96-ВР).
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону № 393/96-ВР громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
Статтею 3 Закону № 393/96-ВР передбачено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Згідно частини 1 статті 7 Закону № 393/96-ВР звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об`єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п`яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі, якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз`ясненнями (частина 3 статті 7 Закону № 393/96-ВР).
Відповідно до статті 15 Закону № 393/96-ВР органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).
Частина 1 статті 20 Закону № 393/96-ВР закріплює, що звернення громадян розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
У свою чергу, відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов`язковому порядку дається тим органом, який отримав ці заяви і до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов`язки (частина четверта статті 15 Закону № 393/96-ВР).
В даному випадку зверненням громадян вважається рапорт позивача до командира ВЧ ПП В 0941 про відшкодування йому витрат на сплату судового збору та поштових послуг.
Отже, повідомлення позивача про результати розгляду його рапорту (звернення), у письмовій формі за підписом командира ВЧ ПП НОМЕР_2 або особи, яка виконує його обов`язки, згідно вищевказаних статей, є обов`язком відповідача.
Як вбачається з пояснень сторін, свідків та матеріалів справи вмотивованого рішення про розгляд рапорту ОСОБА_4 не було.
У свою чергу, одними з позовних вимог позивача є визання дій командування ВЧ ПП НОМЕР_2 щодо штучного створення заборгованості юридичної особи перед фізичною особою протиправними, зобов`язання командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) відшкодувати ОСОБА_1 кошти, витрачені за його власний рахунок в сумі 6199,79 грн.
Однак, вищевказані вимоги не відповідають матеріально-правовому способу захисту порушеного права, оскільки, як встановлено судом вище, жодного рішення про розгляд рапорту (звернення) та документів на відшкодування витрат на відрядження ОСОБА_1 командиром ВЧ ПП НОМЕР_2 стосовно позивача не приймалося.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що у задоволенні вищевказаних позовних вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Що стосується вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди суд зазначає слідуюче.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Враховуючи те, що позивачем не надано жодних доказів завдання йому моральної шкоди у будь-якій з зазначених форм, суд дійшов висновку, що у задоволенні вказаної позовної вимоги ОСОБА_1 необхідно відмовити.
Водночас, відповідно до частини 2 статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.
При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з загальними засадами права бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень, яка може мати вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи.
У свою чергу, як встановлено у судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, відповідачем у оскаржуваних правовідносинах була допущена саме бездіяльність (не прийняття рішення про розгляд рапорту (звернення) та документів на відшкодування витрат на відрядження ОСОБА_1 командиром ВЧ ПП НОМЕР_2 стосовно позивача).
А тому, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог і визнати протиправною бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) щодо неприйняття рішення про відшкодування ОСОБА_1 коштів, витрачених за його власний рахунок в сумі 6199,79 грн, згідно статей 15, 19, 20 Закону України Про звернення громадян.
Так, Верховний Суд України у постанові від 18.03.2014 (справа № 21-11а14) зазначив, що оскільки звернення позивача відповідач не розглядав, та відповідного рішення не приймав, то суд повинен був зобов`язати останнього розглянути це звернення згідно з вимогами чинного законодавства України, а не підміняти орган, на який покладено вирішення цього питання.
У відповідності до частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.
За таких обставин та з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, яка є обов`язковою для врахування судами загальної юрисдикції, суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов`язання та зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) прийняти одне з передбачених статтею 15 Закону України Про звернення громадян рішень щодо відшкодування ОСОБА_1 коштів, витрачених за його власний рахунок в сумі 6199,79 грн.
Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Обов`язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визнана джерелом права.
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру....
У п. 29 Рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 Справа Руїз Торіха проти Іспанії (серія А, № 303А) суд повторює, що згідно з його установленою практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтованості рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
За змістом частин 4, 5 статті 11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.
Відповідно до статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
У відповідності до ч. 3 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог.
У задоволенні позовної вимоги, за яку позивачем понесено судові витрати, судом відмовлено, отже, вказані судові витрати з відповідача не стягуються.
Керуючись статтями 94, 122, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П ОС Т А Н О В И В:
Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати бездіяльність командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) щодо неприйняття рішення про відшкодування ОСОБА_1 коштів, витрачених за його власний рахунок в сумі 6199,79 грн, згідно статей 15, 19, 20 Закону України Про звернення громадян, протиправною.
Зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 (польової-пошти НОМЕР_2 ) прийняти одне з передбачених статтею 15 Закону України Про звернення громадян рішень щодо відшкодування ОСОБА_1 коштів, витрачених за його власний рахунок в сумі 6199,79 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Відповідно до статей 186, 254 КАС України апеляційна скарга подається через Чернігівський окружний адміністративний суд, а її копія надсилається апелянтом до суду апеляційної інстанції, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, або її подано з пропуском строку, у поновленні якого було відмовлено, а у разі вчасного подання апеляційної скарги, з набранням законної сили рішенням апеляційної інстанції, якщо оскаржувану постанову не скасовано.

Суддя Д.В. Лобан