Справа № 806/229/17
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року Житомир справа № 806/229/17

категорія 6.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Шимоновича Р.М., суддів: Попової О.Г., Черноліхова С.В.,

секретар судового засідання Духновська В.О., Степанчук С.В.,

за участю: представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради до Державної архітектурно-будівельної інспекції України про визнання протиправними та скасування наказів,

встановив:

Департамент містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати протиправними та скасувати накази Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 № 976 та від 25.11.2016 № 877. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що спірні накази прийняті з порушенням норм чинного законодавства та підлягають визнанню протиправними та скасуванню. Зокрема, вказує, що у перевіреному періоді діяв мораторій на проведення перевірок, встановлений пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи". А тому, вважає, що у відповідача не було правових підстав для проведення позапланової перевірки на підставі оспорюваних наказів.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Пояснила, що наказ Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 № 976 "Про удосконалення роботи із здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю" не порушує права позивача, оскільки є внутрішнім документом та спрямований на реалізацію державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю. Щодо наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 25.11.2016 № 877 "Про проведення позапланової перевірки" пояснила, що враховуючи завдання Державної архітектурно-будівельної інспекції України та її територіальних органів, відповідач у цій справі не є контролюючим органом доходів і зборів у розумінні вимог пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України. А тому, приписи пункту 3 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" на спірні правовідносини не розповсюджуються.

Вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог, з огляду на наступне.

Встановлено, що у період з 29.11.2016 по 19.12.2016 головним інспектором будівельного нагляду відділу нагляду за діяльністю уповноважених органів з питань архітектури та містобудування управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області ОСОБА_3 проведено позапланову перевірку департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради під час провадження містобудівної діяльності, а саме: надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки від 28.09.2016 № 56/16, № 57/16 та від 06.05.2016 № 26/16, 27/16, 28/16.

Позапланова перевірка проведена на підставі наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 № 976, пп. 3 п. 15 "Порядку здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду", затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 № 698, листа відокремленого підрозділу громадської організації "Військово-патріотичний клуб "Айдар" у м. Житомир" від 23.11.2016 № 12 та наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 25.11.2016 № 877.

Вважаючи, що у відповідача не було правових підстав для проведення позапланової перевірки, позивач звернувся до суду з позовом про скасування наказів від 08.09.2015 № 976 та від 25.11.2016 № 877.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходив з наступних мотивів.

Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 № 976.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", до органів державного архітектурно-будівельного контролю належать:

1) структурні підрозділи з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій;

2) виконавчі органи з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад.

Органом державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Згідно пункту 1 Положення про Державну архітектурно-будівельну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 09.07.2014 N 294, Державна архітектурно-будівельна інспекція України (Держархбудінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства і який реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду.

Відповідно до пункту 3 Положення N 294, основними завданнями Держархбудінспекції є реалізація державної політики з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, а саме:

внесення на розгляд Віце-прем'єр-міністра України - Міністра регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства пропозицій щодо забезпечення формування державної політики з питань, що належать до сфери діяльності Держархбудінспекції;

здійснення державного контролю та нагляду за дотриманням вимог законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил;

виконання дозвільних та реєстраційних функцій у будівництві, ліцензування у визначених законодавством випадках.

Пунктом 7 Положення N 294 передбачено, що Держархбудінспекція здійснює свої повноваження безпосередньо та через свої територіальні органи.

Згідно із пунктом 3 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 N 563, завданням територіальних органів є реалізація повноважень міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Встановлено, що відповідно до наказу Держархбудінспекції від 10.10.2014 № 272, управління Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області забезпечує здійснення функцій та повноваження територіального органу, утвореного як структурний підрозділ апарату Держархбудінспекції, на території Житомирської області з 15.10.2014 (а.с. 42).

Відповідно до пункту 9 Положення N 294, Держархбудінспекція в межах повноважень, передбачених законом, на основі і на виконання Конституції та законів України, актів Президента України та постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, актів Кабінету Міністрів України та наказів міністерств видає накази організаційно-розпорядчого характеру, організовує та контролює їх виконання.

У свою чергу, організаційно-розпорядчий документ - це вид письмового документа, у якому фіксують рішення адміністративних і організаційних питань, а також питань управління, взаємодії, забезпечення і регулювання діяльності органів влади, установ, підприємств, організацій, їх підрозділів і посадових осіб.

Так, наказом Держархбудінспекції від 08.09.2015 № 976 уповноважено керівників (їх заступників) територіальних органів - структурних підрозділів апарату Держархбудінспекції - департаментів Державної архітектурно-будівельної інспекції у Вінницькій, Дніпропетровській, Донецькій, Запорізькій, Київській, Луганській, Львівській, Одеській, Полтавській, Харківській областях та у місті Києві, а також управлінь Державної архітектурно-будівельної інспекції у Волинській, Житомирській, Закарпатській, Івано-Франківській, Кіровоградській, Миколаївській, Рівненській, Сумській, Тернопільській, Херсонській, Хмельницькій, Черкаській, Чернівецькій, Чернігівських областях направляти головних інспекторів будівельного нагляду на проведення планових та позапланових перевірок на території відповідної адміністративної територіальної одиниці, а також підписувати направлення на проведення планових та позапланових перевірок, на період утворення (визначення) відповідних структурних підрозділів з питань державного архітектурно-будівельного контролю Київської та Севастопольської міських державний адміністрацій та виконавчих органів з питань державного архітектурно-будівельного контролю сільських, селищних, міських рад і затвердження акта спеціальної комісії відповідно до Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо децентралізації повноважень у сфері архітектурно-будівельного контролю та удосконалення містобудівного законодавства" (а.с. 43-44).

Аналізуючи зміст спірного наказу, суд, з урахуванням наведених вище положень нормативних актів, констатує, що останній є документом організаційно-розпорядчого характеру та виданий керівникам територіальних підрозділів, яким делеговані повноваження щодо направлення інспекторів на проведення планових та позапланових перевірок, а відтак, обовязковий для виконання, зокрема, управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області.

Враховуючи, що Держархбудінспекція відповідно до наведених норм законодавства здійснює повноваження через територіальні органи, суд вважає, що оскаржуваний наказ, яким уповноважено керівників (їх заступників) територіальних органів направляти головних інспекторів будівельного нагляду на проведення планових та позапланових перевірок на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, а також підписувати направлення на проведення перевірок, прийнято на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Також, суд враховує, що відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно зі частиною першою статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Рішення суб'єкта владних повноважень у контексті положень Кодексу адміністративного судочинства України необхідно розуміти як нормативно-правові акти, так і правові акти індивідуальної дії.

Нормативно-правові акти - рішення, дію яких поширено на невизначене або визначене загальними ознаками коло осіб, які призначені для неодноразового його застосування щодо цього кола осіб.

Правові акти індивідуальної дії - рішення, які є актом одноразового застосування норм права і дію яких поширено на конкретних осіб або які стосуються конкретної ситуації. За своєю природою правові акти індивідуальної дії, на відміну від нормативних, встановлюють не загальні правила поведінки, а конкретні приписи, звернені до окремого індивіда чи юридичної особи та застосовуються одноразово й після реалізації вичерпують свою дію.

Згідно зі частиною другою статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Таке ж правило має застосовуватись і до правових актів індивідуальної дії.

Зважаючи на те, що спірний наказ є документом організаційно-розпорядчого характеру, суд вважає, що відсутність у позивача прав чи обов'язків у зв'язку із оскарженим наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 08.09.2015 № 976 "Про удосконалення роботи із здійснення заходів державного архітектурно-будівельного контролю" не породжує для останнього і права на звернення із цим адміністративним позовом, а тому позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про визнання протиправним та скасування наказу Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 25.11.2016 № 877.

Відповідно до частини другої статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності", державний архітектурно-будівельний нагляд - сукупність заходів, спрямованих на дотримання уповноваженими органами містобудування та архітектури, структурними підрозділами Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій та виконавчими органами сільських, селищних, міських рад з питань державного архітектурно-будівельного контролю, іншими органами, що здійснюють контроль у сфері містобудівної діяльності (далі - об'єкти нагляду), вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил під час провадження ними містобудівної діяльності.

Державний архітектурно-будівельний нагляд здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань державного архітектурно-будівельного контролю та нагляду, через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві і Севастополі у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Механізм здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду визначено Порядком здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.08.2015 N 698 (далі - Порядок).

Відповідно до пункту 2 Порядку N 698, нагляд здійснюється Держархбудінспекцією через головних інспекторів будівельного нагляду в Автономній Республіці Крим, областях, мм. Києві і Севастополі (далі - головні інспектори будівельного нагляду) шляхом проведення планових, позапланових, документальних і камеральних перевірок.

Частиною одинадцятою статті 41 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" передбачено, що з метою здійснення державного архітектурно-будівельного нагляду головні інспектори будівельного нагляду:

1) перевіряють законність рішень у сфері містобудівної діяльності, прийнятих об'єктами нагляду;

2) витребовують від органів державної влади, фізичних та юридичних осіб документи і матеріали щодо предмета нагляду, одержують інформацію з автоматизованих інформаційних і довідкових систем, реєстрів та баз даних, створених органами державної влади;

3) мають право безперешкодного доступу до місць будівництва об'єктів, приміщень, документів та матеріалів, необхідних для здійснення нагляду;

4) вимагають від органів державного архітектурно-будівельного контролю проведення перевірок у разі наявності ознак порушення вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил;

5) залучають у разі потреби до здійснення нагляду фахівців підприємств, установ, організацій, контрольних і фінансових органів.

Встановлено, що наказом Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 25.11.2016 № 877 наказано управлінню Державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області провести позапланову перевірку департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради під час провадження містобудівної діяльності, а саме: надання містобудівних умов і обмежень забудови земельної ділянки від 28.09.2016 № 56/16, № 57/16 та від 06.05.2016 № 26/16, 27/16, 28/16; оформити в установленому порядку направлення для проведення перевірки (а.с. 45).

Відповідно до пункту 14 Порядку N 698, позаплановою перевіркою вважається перевірка, яка не передбачена квартальним планом роботи Держархбудінспекції. Позапланова перевірка проводиться з виїздом на об'єкт нагляду.

Згідно пунктів 15, 16 Порядку N 698, підставами для проведення позапланової перевірки є:

1) подання об'єктом нагляду письмової заяви про проведення перевірки щодо нього;

2) перевірка виконання об'єктом нагляду припису головного інспектора будівельного нагляду;

3) обґрунтоване звернення фізичної чи юридичної особи про порушення їх прав, визначених законодавством, об'єктом нагляду під час виконання ним повноважень у сфері містобудівної діяльності;

4) письмова вимога правоохоронних органів про проведення перевірки;

5) виявлення за результатами камеральної чи документальної перевірки відомостей про порушення об'єктом нагляду вимог законодавства під час виконання ним повноважень у сфері містобудівної діяльності.

Позапланова перевірка проводиться на підставі наказу Держархбудінспекції та направлення на проведення перевірки.

Встановлено, що підставою для проведення позапланової перевірки департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради стало письмове звернення відокремленого підрозділу громадської організації "Військово-патріотичний клуб "Айдар" у м. Житомир" від 23.11.2016 № 12.

Зважаючи, що обґрунтоване звернення юридичної особи є безумовною підставою для проведення позапланової перевірки, суд дійшов висновку, що відповідач при прийнятті спірного наказу діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, суд не приймає до уваги посилання позивача про існування мораторію на проведення перевірок у 2016 році, з огляду на наступне.

Так, пунктом 3 Прикінцевих положень Закону України від 28.12.2014 № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" установлено, що у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України. Зазначене обмеження не поширюється:

з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари, на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість;

з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи - підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібнороздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу XX "Перехідні положення" Податкового кодексу України, з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Слід зазначити, що указаний Закон направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів та передбачає внесення змін до податкового законодавства, і за своєю метою та змістом покликаний врегулювати саме податкові, а не будь-які інші правовідносини.

За визначенням пункту 41.1 статті 41 Податкового кодексу України, контролюючими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Таким чином, обмеження на проведення перевірок підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами, встановлений Законом № 71-VІІІ, стосується виключно контролюючих органів, визначених у підпункті 41.1 статті 41 Податкового кодексу України, до яких відповідач не віднесений.

За такого правового врегулювання, суд вважає, що пункт 3 Прикінцевих положень Закону України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи" на спірні правовідносини не поширюється.

Разом з цим, слід зауважити, що законодавцем прийнято два нормативно-правових акти, якими запроваджено мораторії на проведення перевірок суб'єктів господарювання, а саме:

Закон України від 28 грудня 2014 року № 71-VIII "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", згідно з пунктом 3 Прикінцевих положень якого у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами Кримінального процесуального кодексу України;

Закон України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", згідно з пунктом 8 Прикінцевих положень якого перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня-червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

З наведеного вбачається, що норми Закону № 76-VІІІ стосуються всіх контролюючих органів, крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України, тоді як норми Закону № 71-VІІІ стосуються контролюючих органів, що забезпечують формування єдиної державної податкової, державної митної політики щодо адміністрування податків, тобто Державної фіскальної служби України та її територіальних органів, адже критеріями визначення переліку суб'єктів господарювання, на яких такі обмеження не поширюються, є, зокрема, обсяг доходу за попередній календарний рік, а також певний вид діяльності чи імпорт певного виду товарів.

Такі положення вказаних нормативних актів роблять послідовною позицію законодавчого органу, яким в один день прийняті різні за змістом норми щодо одних і тих самих правовідносин, зокрема, щодо обмеження повноважень контролюючих органів у проведенні перевірок суб'єктів господарювання.

Відтак, правовідносини, пов'язані з встановленням обмеження на проведення перевірок Держархбудінспекції України, регулювались саме Законом № 76-VIII, а не Законом № 71-VIII, та в часовому вираженні тривали протягом січня-червня 2015 року і закінчились 01 липня 2015 року.

Натомість, перевірка, на підставі спірного наказу, проведена у листопаді-грудні 2016 року, тобто не порушує обмеження на проведення перевірок, встановлені Законом № 76-VIII.

Правова позиція суду узгоджується із правовою позицією Вищого адміністративного суду України, викладеної в ухвалі від 22.03.2017 у справі №К/800/3715/16.

Також, суд не приймає до уваги посилання позивача у позовній заяві на постанову Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 № 408 "Питання запровадження обмежень на проведення перевірок державними інспекціями та іншими контролюючими органами", з огляду на наступне.

Так, зазначена постанова прийнята у зв'язку із запровадженням обмежень на проведення перевірок, встановлених статтею 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік".

Однак, пунктом 24 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України передбачено, що закон про Державний бюджет України - закон, який затверджує Державний бюджет України та містить положення щодо забезпечення його виконання протягом бюджетного періоду.

Згідно зі частиною першою статті 3 Бюджетного кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року. Неприйняття Верховною Радою України закону про Державний бюджет України до 1 січня відповідного року не є підставою для встановлення іншого бюджетного періоду.

Аналіз наведених правових норм дає підставу дійти висновку, що стаття 31 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" та постанова Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 № 408 "Питання запровадження обмежень на проведення перевірок державними інспекціями та іншими контролюючими органами" вважаються такими, що не діють після 31.12.2014 у зв'язку із закінченням бюджетного періоду.

За загальним правилом, що випливає з принципу змагальності, кожна сторона повинна подати докази на підтвердження обставин, на які вона посилається, або на спростування обставин, про які стверджує інша сторона.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На виконання цих вимог, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, довів належними та допустимими доказами правомірність оспорюваних наказів.

Водночас, докази подані позивачем, не підтверджують обставини, на які він посилається в обґрунтування позовних вимог та були спростовані доводами відповідача.

З огляду на зазначене та беручи до уваги достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що викладені у позовній заяві доводи позивача є не обґрунтованими, а його вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 94, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог департаменту містобудування та земельних відносин Житомирської міської ради відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя Р.М.Шимонович

Судді: О.Г. Попова

ОСОБА_4

Повний текст постанови виготовлено: 19 травня 2017 р.