Справа № 2а-16615/10/2670
Суддя: Пасічник С.С.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м. Київ К/9991/66611/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі :

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

Швеця В.В.,

за участю секретаря Лопушенко О.В.,

за участю представників позивача Васильківської Н.І., Васильківського Б.Г., представника відповідача Мусієнка С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2012 року у справі за позовом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві до Військово-медичного управління Служби безпеки України про скасування актів про визнання нещасного випадку пов'язаним з виробництвом,

В С Т А Н О В И Л А :

В квітні 2009 року Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві звернулось до суду з позовом (з врахуванням заяви про зміну позовних вимог) до Військово-медичного управління Служби безпеки України про скасування актів за формами Н-5 та Н-1 від 12.03.2009р. про визнання нещасного випадку пов'язаним з виробництвом, а також визнання даного нещасного випадку таким, що не пов'язаний з виробництвом.

Обґрунтовуючи позов, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві зазначало, що 19.01.2009р. з медичною сестрою фізіотерапевтичного відділення госпіталю Військово-медичного управління Служби безпеки України ОСОБА_7 стався нещасний випадок, внаслідок якого вона отримала забійну травму голови, у зв'язку з чим відповідачем проведено розслідування та складено акти за формами Н-5 та Н-1, проте, на думку позивача, зазначений нещасний випадок безпідставно визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, оскільки він стався після закінчення робочого часу, за межами території підприємства, у момент події потерпіла не виконувала своїх трудових обов'язків чи інших розпоряджень (доручень) роботодавця; крім того, не всі члени комісії, що проводила розслідування й складала акти, погодились з таким висновком.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.03.2011р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2012р., в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судами норм матеріального і процесуального права, просив рішення судів скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позовних вимог.

Обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши за матеріалами справи правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 19.01.2009р. з медичною сестрою фізіотерапевтичного відділення госпіталю ОСОБА_7 стався нещасний випадок, в зв'язку з чим розпорядженням начальника Військово-медичного управління Служби безпеки України від 14.02.2009р. №13-Р призначено комісію з його розслідування в складі 5 осіб.

12.03.2009р. начальником Військово-медичного управління Служби безпеки України затверджено акти форми Н-1 та Н-5, згідно з якими цей випадок визнано таким, що пов'язаний з виробництвом.

Акти підписані всіма членами комісії, проте один із них - страховий експерт з охорони праці відділу по роботі з страхувальникам та потерпілими Печерського району управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у місті Києві Романюк В.С. висловив окрему думку з цього приводу (яка є невід'ємною частиною акту Н-5), в якій зазначив, що нещасний випадок, що стався з ОСОБА_7, не є пов'язаним з виробництвом та підлягає розслідуванню відповідно до Порядку розслідування та обліку нещасних випадків невиробничого характеру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.03.2001р. №270.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що з'ясування обставин і причин нещасного випадку, визначення чи пов'язаний нещасний випадок з виробництвом, та складання відповідних актів є спеціальною компетенцією комісії з розслідування нещасного випадку (а не суду), проте позивачем не було дотримано встановленої чинним законодавством процедури узгодження та документального оформлення висновку комісії з розслідування нещасного випадку; до того ж, правомірність та дотримання комісією з розслідування нещасних випадків порядку розслідування нещасного випадку на виробництві має перевірятись органами Держнаглядохоронпраці; крім того, позивач та відповідач не перебувають у публічно-правових відносинах, а оскаржувані акти не є рішеннями суб'єкта владних повноважень у розумінні положень Кодексу адміністративного судочинства України.

Колегія ж суддів Вищого адміністративного суду України зазначає наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав: фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

Згідно із ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції, на час звернення з позовом у даній справі; далі - КАС України) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення (ч.2 ст.4 КАС України).

У пунктах 1 та 7 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За змістом ст.17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на: 1) спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності; 2) спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби; 3) спори між суб'єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень, а також спори, які виникають з приводу укладання та виконання адміністративних договорів; 4) спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законом; 5) спори щодо правовідносин, пов'язаних з виборчим процесом чи процесом референдуму.

Частинами 1 та 2 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства.

В той же час, згідно зі ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999р. №1105-XIV акт про розслідування нещасного випадку є одним з документів, необхідних для розгляду Фондом соціального страхування від нещасних випадків справ про страхові виплати.

При цьому, процедуру проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій, що сталися на підприємствах, в установах та організаціях незалежно від форми власності визначено Порядком розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.08.2004р. №1112.

Відповідно до пунктів 10 та 11 зазначеного Порядку роботодавець, одержавши повідомлення про нещасний випадок, зобов'язаний негайно утворити наказом комісію з розслідування нещасного випадку у складі не менше ніж три особи та організувати розслідування. До складу комісії включаються керівник (спеціаліст) служби охорони праці або посадова особа, на яку роботодавцем покладено виконання функцій спеціаліста з питань охорони праці (голова комісії), керівник структурного підрозділу підприємства, на якому стався нещасний випадок, представник робочого органу виконавчої дирекції Фонду за місцезнаходженням підприємства (за згодою), представник первинної організації профспілки, членом якої є потерпілий, або уповноважена найманими працівниками особа з питань охорони праці, якщо потерпілий не є членом профспілки, інші особи.

Також, виходячи зі змісту вказаного Порядку, в акті (форми Н-5) розслідування нещасного випадку (аварії), що стався (сталась), зазначаються відомості про потерпілого (потерпілих), характеристика об'єкта, дільниці та місця, де стався (сталася) нещасний випадок (аварія), обставини, за яких стався (сталася) нещасний випадок (аварія), причини нещасного випадку (аварії), заходи щодо усунення причин виникнення нещасного випадку (аварії), висновок комісії.

В акті ж про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом (форма Н-1), вказуються дані і відомості про дату і час настання нещасного висновку, найменування підприємства, працівником якого є потерпілий, про потерпілого, проведення навчання та інструктажу з охорони праці, проходження медичного огляду, обставини, за яких стався нещасний випадок, причини нещасного випадку, діагноз потерпілого, осіб, що допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, свідків нещасного випадку, заходів щодо усунення причин нещасного випадку.

До складу комісії, яка проводила розслідування нещасного випадку, що стався 19.01.2009р. з медичною сестрою фізіотерапевтичного відділення госпіталю Військово-медичного управління Служби безпеки України ОСОБА_7, увійшли: інженер з охорони праці Військово-медичного управління Служби безпеки України, заступник начальника Військово-медичного управляння Служби безпеки України, начальник госпіталю Військово-медичного управління Служби безпеки України, член профспілкового комітету №1 Служби безпеки України та страховий експерт з охорони праці відділу по роботі з страхувальникам та потерпілими Печерського району управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві у місті Києві, тобто не лише представники органів державної влади, але й інші особи.

При цьому, комісія у складі зазначених осіб не здійснювала владні управлінські функції на основі законодавства, а розслідувала нещасний випадок на виробництві та склала відповідні акти за формами Н-5 та Н-1, які не є рішенням суб'єкта владних повноважень, а тому не можуть бути предметом оскарження в адміністративному суді.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 26.04.2016р. у справі №805/3980/15-а.

За правилами ч.1 ст.228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Відповідно ж до п.1 ч.1 ст.157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч.2 ст.157 КАС України).

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про скасування рішень судів попередніх інстанцій та закриття провадження у справі, роз'яснюючи, що розгляд останньої має здійснюватись в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 157, 210, 221, 222, 223, 228, 230, 231 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в місті Києві задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 березня 2011 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2012 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України і може бути переглянута Верховним Судом України в порядку та строки, передбачені главою 3 розділу IV КАС України.

Судді: Пасічник С.С.

Стародуб О.П.

Швець В.В.