Справа № 823/346/17
Суддя: С.М. Гарань
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року справа № 823/346/17 м. Черкаси

11 год. 10 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гараня С.М.,

секретаря - Тараненка М.О.,

за участю представника відповідача ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області - Коваленко А.П. (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся в Черкаський окружний адміністративний суд з вищезазначеним позовом, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність ліквідаційної комісії УМВС України в Черкаській області щодо відмови у проведенні розслідування нещасного випадку, який стався 13.12.1980, у період проходження служби в органах внутрішніх справ України та під час якого ним були отримані тілесні ушкодження;

- зобов'язати ліквідаційну комісію УМВС України в Черкаській області провести розслідування нещасного випадку, який стався 13.12.1980, у період проходження служби в органах внутрішніх справ України, під час якого ним були отримані тілесні ушкодження та оформити його результати з урахуванням вимог Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС, затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 №1346.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначив, що 13.12.1980, під час його служби в ОВС та виконання службових обов'язків, з ним стався нещасний випадок, внаслідок чого були отримані тілесні ушкодження. Оскільки на час його служби в ОВС розслідування вищевказаного нещасного випадку не проводилось з невідомих причин, то в листопаді 2016 року позивач звернувся з відповідною заявою до відповідача, який листом від 01.12.2016 № 16/1-1098 витребував документи, які підтверджували б втрату працездатності, а в подальшому листом від 15.02.2017 № 16/1-5 відмовив в проведенні розслідування з посиланням на те, що відсутні правові підстави для проведення службового розслідування ліквідаційною комісією УМВС України в Черкаській області.

Позивач до зали судового засідання не прибув, заявою від 10.05.2017 просив проводити розгляд справи за його відсутності, на підставі наявних матеріалів.

Представник відповідача позов не визнала, проти заявленого адміністративного позову заперечила та наголосила, що нормативно-правовим актом в системі МВС, що регулює порядок розслідування нещасних випадків є наказ МВС від 27.12.2002 № 1346, яким затверджено «Порядок розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України». Оскільки, нещасний випадок з позивачем стався у 1980 році, а закон відповідно до ст.58 Конституції України не має зворотної дії в часі, то на спірні правовідносини не поширюється Порядок № 1346, так само як і «Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях» від 10.08.1993 № 623, яке було введено в дію з 01.01.1994 та діяло до 2002 року.

Заслухавши пояснення та доводи представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

З позовної заяви суд встановив, що 13.12.1980 під час роботи позивача в ОВС, в ході рейду з пошуку вкраденого автотранспорту з ним стався нещасний випадок - він отримав тілесні ушкодження внаслідок протиправних дій гр. ОСОБА_3

14.11.2016 позивач звернувся до відповідача із письмовою заявою щодо проведення розслідування нещасного випадку, що стався 13.12.1980 з працівником органів внутрішніх справ ОСОБА_2 та просив оформити його результати з урахуванням вимог «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС», затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 № 1346.

Листом від 01.12.2016 № 16/1-1098 відповідач зазначив, що ОСОБА_2 до своєї заяви від 14.11.2016 не надав медичні документи, які підтверджували втрату працездатності, що настала внаслідок нещасного випадку, який стався 13.12.1980, в зв'язку з чим відсутні правові підстави для проведення такого розслідування.

26.01.2017 позивачем були направлені на адресу відповідача документи, які підтверджували втрату ним працездатності від нещасного випадку, який стався 13.12.1980.

В подальшому, ліквідаційна комісія УМВС України в Черкаській області листом від 15.02.2017 № 16/1-5 повідомила позивача, що відсутні правові підстави для проведення службового розслідування ліквідаційною комісією УМВС України в Черкаській області.

Вважаючи таку відповідь суб'єкта владних повноважень протиправною, ОСОБА_2 звернувся з відповідним позовом до суду.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд враховує, що основні положення щодо реалізації конституційного права працівників на охорону їх життя і здоров'я у процесі трудової діяльності, на належні, безпечні і здорові умови праці, регулює за участю відповідних органів державної влади відносини між роботодавцем і працівником з питань безпеки, гігієни праці та виробничого середовища і встановлює єдиний порядок організації охорони праці в Україні врегульовані Законом України "Про охорону праці" від 14.10.1992 № 2694-ХІІ (надалі - Закон №2694).

Статтею 1 Закону №2694 визначено поняття охорони праці - як система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоров'я і працездатності людини у процесі трудової діяльності.

Відповідно до ст. 14 вказаного Закону, працівник зобов'язаний: дбати про особисту безпеку і здоров'я, а також про безпеку і здоров'я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; знати і виконувати вимоги нормативно-правових актів з охорони праці, правила поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, користуватися засобами колективного та індивідуального захисту; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Відповідно до п. 2.1 Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС України, затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.12.2002 (надалі - Порядок №1346) розслідуванню підлягають раптові погіршення стану здоров'я, поранення, травми, у тому числі отримані внаслідок тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою, гострі професійні захворювання і гострі професійні та інші отруєння, теплові удари, опіки, обмороження, утоплення, ураження електричним струмом, блискавкою та іонізуючим випромінюванням, інші ушкодження, отримані внаслідок аварій, пожеж, стихійного лиха (землетруси, зсуви, повені, урагани та інші надзвичайні події), контакту з тваринами, комахами та іншими представниками фауни і флори, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше або до необхідності переведення потерпілого на іншу (легшу) роботу терміном не менш як на один робочий день, а також випадки смерті в підрозділі.

Згідно з п. 2.2 Порядку №1346 за результатами розслідування складаються акти за формою Н-1* і беруться на облік нещасні випадки (у тому числі поранення), які сталися з працівниками в період проходження служби при виконанні службових обов'язків.

Пунктом 3.4 Порядку №1346 лікувально-профілактичний заклад системи МВС про кожне звернення потерпілого з посиланням на нещасний випадок (у тому числі поранення) повинен протягом доби повідомити керівника підрозділу, де працює потерпілий, а в разі виявлення гострого професійного захворювання (отруєння) - відповідну СЕС системи МВС, терміново надсилаючи відповідне повідомлення про кожного потерпілого за встановленою формою.

Відповідно п. 3.5 Порядку №1346, керівник підрозділу, одержавши повідомлення про нещасний випадок (у тому числі поранення), крім випадків зі смертельним наслідком та групових випадків травматизму, наказом або розпорядженням організовує його розслідування комісією не менше ніж три особи, до складу якої включаються: керівник (спеціаліст) служби охорони праці підрозділу (голова комісії), керівник (безпосередній або прямий начальник) структурного підрозділу, де працює потерпілий, інші посадові особи, а в разі гострих професійних захворювань (отруєнь) - також спеціаліст СЕС. До складу комісії не може входити керівник, що безпосередньо керував проведенням робіт, при виконанні яких стався нещасний випадок (у тому числі поранення).

Положеннями п. 3.8 Порядку № 1346 визначено, що комісія з розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) зобов'язана протягом трьох діб після утворення комісії: обстежити місце події, опитати свідків і осіб, причетних до неї, і одержати пояснення потерпілого, якщо це можливо; визначити відповідність умов служби (праці, навчання) вимогам нормативно-правових актів про охорону праці; з'ясувати обставини і причини, що призвели до нещасного випадку (у тому числі поранення), визначити осіб, які припустилися порушення нормативно-правових актів, а також розробити заходи щодо запобігання подібним випадкам; визначити, чи трапився нещасний випадок (у тому числі поранення) у період проходження служби при виконанні службових обов'язків (не пов'язаний з виконанням службових обов'язків); скласти акт розслідування нещасного випадку (у тому числі поранення) за формою Н-5* (додаток 4) у трьох примірниках, а також акт за формою Н-1* (НТ*) у п'яти примірниках і передати їх на затвердження керівнику підрозділу, який призначив комісію. У разі необхідності встановлений термін розслідування може бути продовжений керівником, який призначив комісію.

З аналізу наведених положень Порядку №1346 вбачається, що підставами для проведення розслідування нещасного випадку є:

- раптові погіршення стану здоров'я, поранення, травми, у тому числі отримані внаслідок тілесних ушкоджень, що призвели до втрати працівником працездатності на один робочий день чи більше;

- звернення до лікувально-профілактичного закладу системи МВС з посиланням на нещасний випадок (у тому числі поранення);

- повідомлення про нещасний випадок.

Як встановлено судом, в матеріалах адміністративної справи відсутні докази звернення позивача до лікувально-профілактичного закладу системи МВС з повідомленням про нещасний випадок, який стався з ним 13.12.1980 під час виконання службових обов'язків, а також докази повідомлення відповідача впродовж 37 років щодо тілесних ушкоджень, заподіяних іншою особою під час проходження служби.

Крім того, суд звертає увагу, що станом на 13.12.1980 не було нормативно-правового акту, який би регулював порядок проведення розслідування нещасного випадку з працівниками органів МВС. Оскільки нещасний випадок з позивачем стався в 1980 році, а закон відповідно до ст.58 Конституції України не має зворотної дії в часі, то на спірні правовідносини не поширюється Порядок № 1346, який затверджений наказом Міністерства внутрішніх справ України від 27.12.2002 так само як і «Положення про розслідування та облік нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на підприємствах, в установах і організаціях» від 10.08.1993 № 623, яке було введено в дію з 01.01.1994 та діяло до 2002 року.

Дослідження матеріалів справи, а також аналіз положень чинного законодавства дає суду підстави зробити висновок про те, що у відповідача відсутні, станом на час розгляду справи, підстави для проведення розслідування нещасного випадку, що стався 13.12.1980 з колишнім працівником органів внутрішніх справ ОСОБА_2 у відповідності до положень «Порядку розслідування та обліку нещасних випадків, професійних захворювань та аварій, що сталися в органах і підрозділах системи МВС», затвердженого наказом МВС України від 27.12.2002 № 1346.

Згідно з ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених ст. 72 цього Кодексу.

У адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23 лютого 2006 року №3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В пункті 42 рішення "Бендерський проти України" від 15.11.2007 Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи (рішення "Руїз Торійа проти Іспанії" від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Конвенція не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (рішення "Артіко проти Італії" від 13.05.1980).

Представник відповідача обґрунтував свою позицію з посиланням на норми законодавства України.

Натомість позивач вмотивованих доводів на підтвердження позову не навів.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні адміністративного позову.

На підставі викладеного, керуючись статтями 159 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка підлягає поданню до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня складення постанови в повному обсязі. У разі застосування судом частини 3 статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною 4 статті 167 Кодексу адміністративного судочинства України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя С.М. Гарань

Повний текст постанови виготовлений 19.05.2017 року