Справа № 815/6638/16
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6638/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Вишневській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ДМС України в Одеській області про скасування наказу № 223 від 22.11.2016 року та зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірного наказу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості даного позову та відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про звернення за захистом в Україні.

29.11.2016 року наказом № 223 від 22.11.2016 року у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийняте рішення про відмову в оформленні документів позивачу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, підставою для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, подані позивача документи для оформлення зазначеним критеріям не відповідають, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 22 листопада 2016 року позивач повідомив, що не був членом організації "Хізб ут-Тахрір". Під час судових спорів щодо відстоювання своїх прав на приватний будинок, його сім'я зазнавала певного дискомфорту з боку представників влади (арк. 7-8 протоколу співбесіди від 22.11.2016 року). Так на питання: "Що трапилося в Судані з Вашим будинком? Як сталося, що Ви були вимушені покинути Судан?" позивач повідомив наступне: "До нас приходили правоохоронці та хтось з архітекторського бюро, сказали, що хочуть забрати в нас будинок. Мати судилася з ними і сталося так, що вони змогли забрати в нас тільки половину будинку. Забрали дві кімнати та великий коридор. Потім постійно нас турбували, цікавилися про мене та батька, це доставляло нам дискомфорт. Після всіх поневірянь мій сусід порадив мені їхати з Судану. Я поїхав до Сирії, де прожив 1 рік, потім здійснив оформлення візи до України, у візі вказав що їду на навчання. Запрошення вислав мій друг. Після чого літаком вилетів до України" (арк 7-8 протоколу співбесіди від 22.11.2016 року).

Позивач зазначив, що на момент його знаходження в Судані було неспокійно, його сім'я зазнала свавілля з боку держави. Позивач разом з батьками проживав у Судані, м. Ваді-Хальфа в приватному будинку. Приблизно в 1992-1997 роках у сім'ї позивача розпочались певні проблеми пов'язані з тим, що органи державної влади виявляли наміри відібрати частину будинку, який належав сім'ї позивача, це було пов'язано з розбудовою інфраструктури міста. Зі слів позивача у його сім'ї забрали частину будинку.

Після цього батько позивача на установчі дані ОСОБА_1, приблизно 1953 р.н., намагався відстояти права на власність з правової юридичної точки зору. Коли батько розпочав цим займатися до нього та безпосередньо до позивача приходила особа, ім'я якої він не пам'ятає, яка працювала в правоохоронних органах Судану та погрожувала запроторити позивача та його батька до в'язниці.

Позивач зазначив, що приблизно в 1995-1996 році одного разу о п'ятій годині ранку його забрали з власного будинку правоохоронці та утримували протягом 45 днів в управлінні за гратами. Після цього його матір на ім'я ОСОБА_8, приблизно 1955 р.н. з кимось домовилась і його відпустили. Позивач вирішив переїхати до Єгипту (м. Каїр), де проживала сестра матері на ім'я ОСОБА_9, де він прожив протягом одного року. За захистом не звертався.

Приблизно в 1997 році позивач повернувся до Судану оскільки його матір сумувала. Під час перебування в Судані проживав у власному будинку. Позивач зазначив, що під час перебування на території Судану йому ніхто не погрожував тільки його друг, який проживав по сусідству порадив йому їхати з Судану, так як начебто шукача захисту могли б запроторити за грати (арк. 5 анкети від 17.11.2016 року).

За результатами аналізу матеріалів особової справи позивача було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення шукача захисту містять в собі суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою.

Враховуючи інформацію, яку позивач повідомив у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, щодо його членства у політичній організації Судану і побоювань переслідування з боку держави через факт такого членства, перед позивачем було поставлено питання: "Вкажіть політичні, релігійні, військові або громадські організації, в яких перебували Ви або члени Вашої сім'ї, в країні постійного проживання?". Позивач надав відповідь: "Мій батько був членом партії Хізбут-Тахрір "Судан демократія" та був великим начальником". Будь-яких документів підтверджуючих членство батька в зазначеній партії позивач надати не зміг. За словами позивача його мати теж була членом цієї організації, однак будь-яких переслідувань через факт членства в цій організації його батьки не зазнавали (арк. 5 анкети від 17.11.2016 року).

Разом з цим, під час проведення протоколу співбесіди від 22.11.2016 року позивач вирішив змінити свої свідчення і вказав що у батька були деякі проблеми з поліцією, він постійно з ними судився та вступав у суперечки, можливо через те, що був членом організації "Хізбут-Тахрір".

На поставлене перед позивачем питання щодо суперечностей наданої ним інформації під час анкетування від 17.11.2016 року та протоколу співбесіди від 22.11.2016 року позивач зазначив, що партія була офіційною і він не знає деталей.

Директива Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту" від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника: заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше: встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Аналізом проведених інтерв'ю, а саме: анкети від 17.11.2016 року та протоколу-співбесіди від 22.11.2016 року в рамках особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Судану з позиції надання міжнародного захисту в Україні.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Слід також зазначити, що позивач не належав до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій.

Жодних документальних доказів щодо свого переслідування на території Судану позивач надати не зміг (арк. 8 протоколу-співбесіди від 22.11.2016 р.).

Приблизно 23-25 серпня 1998 року літаком позивач прибув до України (м. Миколаїв) та направився до м. Одеса (арк. 4 анкети від 17.11.2016 року).

Згідно з матеріалів особової справи позивач звертався за захистом в 1999 році в м. Одеса та отримав відмову у визнанні біженцем.

З 09.07.1999 по 08.07.2000 роки позивач відбував покарання за скоєний злочин на території України за ст. 194 ч. 1 КК (підробка посвідчення біженця).

Крім того, позивач у 2010 році отримав паспорт громадянина Судану № С 0684004 в м. Хартум (Судан) дійсний до 2020 року.

Отже, позивач не зазнає жодних переслідувань на території громадянського походження.

Відповідно до ст. 99,100 "Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців": що слід розуміти під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернуться на свою територію), то зазвичай надаються його співгромадянам, то не може розцінюватися як відмова у захисті згідно з визначенням. Термін "не бажає" відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності, його сенс розкриває фразою "в слідстві таких побоювань". Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

З 08.07.2000 року по 14.11.2016 року позивач знаходився на території України нелегально.

Цим самим позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме "особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

11.11.2016 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до міграційної служби.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 зазначено, що судам варто зважати на те. що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з особової справи позивача, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Так на питання: "Чи зазнавали Ви переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в Судані?", позивач надав відповідь: "ні, ніколи не було такого" (арк. 8 протоколу-співбесіди від 22.11.2016 року).

Згідно отриманих матеріалів разом із ІКП можливо підтвердити відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання особі додаткового захисту в Україні (п.13 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту"). Так на питання: "Чи може бути застосовано в Судані щодо Вас смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства?", позивач надав відповідь: "Ні, не може такого бути" (арк. 8 протоколу співбесіди від 22.11.2016 року).

Інформацією по країні громадянської належності встановлено, що в Судані з боку влади приймаються активні дії щодо проведення національного діалогу. Нещодавно генеральний секретар ООН вітав з підписанням "дорожньої карти", націленої на закінчення конфлікту який відбувався в окремих регіонах Судану.

При таких обставинах, суд вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Аналогічна правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 820/3421/15.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість даного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Частиною 1 ст. 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 6 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу № 223 від 22.11.2016 року та зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/