Справа № 816/1120/16
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 р. Справа № 816/1120/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Чалого І.С. , Пянової Я.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

представника позивача та Державної міграційної служби України

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ОСОБА_2 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2017р. по справі № 816/1120/16

за позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2

до Державної міграційної служби України , Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області

про скасування рішення та наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

20.07.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області, в якій просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.06.2016р. №32-16;

- скасувати наказ УДМС в Полтавській області від 11.03.2016р. №27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_1 ОСОБА_2.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, ОСОБА_1 ОСОБА_2, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №816/1120/16 та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.06.2016р. №32-16; скасувати наказ УДМС в Полтавській області від 11.03.2016р. №27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області прийняти рішення про прийняття заяви про визнання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_1 ОСОБА_2.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином ОСОБА_3, за національністю араб, сповідує іслам (суніт), одружений. Прибув в Україну у 2005 році, легально, на підставі компетентного дозволу з метою навчання.

Відповідно до постанови Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 року по справі №820/10056/15, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2015 року, вбачається, що 19.03.2009 року позивач (вперше) звертався до ГУ ДМС України в Харківській області з заявою про надання статусу біженця.

За результатами розгляду заяви та доданих до неї матеріалів, встановлено, що заява не обґрунтована та є підстави вважати, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 видає себе за іншу особу.

Головним управління Державної міграційної служби України в Харківській області 08.04.2009 року на адресу позивача надіслано повідомлення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця №17/01-04-30 на підставі наказу №54-о.

Зазначене рішення позивачем оскаржено до суду та ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 07.07.2010 року у справі №2а-1818/10/2070 позовну заяву залишено без розгляду.

19.01.2015 року позивач (вдруге) звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до ГУ ДМС України в Харківській області.

За результатом розгляду заяви 12.08.2015 року ДМС України було прийнято рішення №516-15 про відмову у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту .

Не погоджуючись із позицією та рішенням ДМС України від 12.08.2015 року №516-15, позивач звернувся до суду. За результатом судового розгляду постановою Харківського окружного адміністративного суду від 26.10.2015 року у справі №820/10056/15, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 01.12.2015 року , у задоволенні позову було відмовлено.

10.03.2016 року позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 року № 27 відмовлено в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 ОСОБА_6 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з відмовою йому ДМС України у визнані біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

16.03.2016 року позивач звернувся до ДМС Україні зі скаргою на вказане рішення УДМС України в Полтавській області, в якій просив скасувати наказ УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 №27 та зобовязати УДМС України в Полтавській області прийняти заяву ОСОБА_1 ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 30.06.2016 року № 32-16 скаргу громадянина ОСОБА_3 ОСОБА_6 ОСОБА_2 від 16.03.2016 року відхилено.

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 30.06.2016 № 32-16 та наказом УДМС України в Полтавській області від 11.03.2016 року № 27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач звернувся до суду.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не навів нових фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань зазнати шкоди в ОСОБА_3 внаслідок загальнопоширеного насильства у ситуації внутрішнього збройного конфлікту та які впливають на наслідки прийнятих відповідачами рішень при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.

Відповідно до пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно положень частин 1 і 5 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно підпункту е) п. 2.1 розділу II Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджені наказом МВС України № 649 від 07.09.2011р. (далі-Правила) - уповноважена посадова особа органу міграційної служби, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом одного робочого дня здійснює перевірку наявності підстав, за яких заявнику може бути відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Перевірка здійснюється в тому числі з урахуванням оновленої інформації по країні походження заявника на момент подачі заяви, та загальнопоширеного насильства.

Відповідно п. 8.2 Правил у разі надходження до ДМС України скарги на рішення органу міграційної служби структурний підрозділ з питань біженців ДМС України, готує письмовий засновок за результатами розгляду скарги, в якому обовязково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, досилання на електронну адресу, якщо звіти були опубліковано в Інтернеті, та їх співвідношення зі змістом заяви та відомостями. Отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Колегія суддів зазначає, що у висновку Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області щодо прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви щодо визнання біженцем або особою, яка потребує захисту від 11.03.2016р. та висновку ДМС України за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує податкового захисту від 29.06.2016р. відсутні посилання на інформацію по країні походження, яка б свідчила про наявність чи відсутність у ОСОБА_1 ОСОБА_2 підстав для набуття статусу біженця чи додаткового захисту. Крім того, доводи відповідачів по справі про те, що актуальна інформація по країні заявника не підсилює рівня обґрунтованості його заяви та не створює нових умов для її повторного розгляду по суті є помилковими, оскільки вказана інформація може мати суттєве значення під вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, повязаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 року №1, зі змінами: Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

Відповідно до п. 1.2. Правил інформація про країну походження - інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підготовлені Міністерством закордонних справ України, Державною міграційною службою України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі по тексту - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів.

Так, у доповідях Генерального секретаря від 18.02.2015р., 21.01.2016р., 11.12.2015р., 11.11.2015р. про виконання резолюції 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014) та 2258 (2015) Ради Безпеки ООН вказується, що на всій території ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5 триває конфлікт і відзначається високий рівень насилля. Зокрема у цих доповідях відзначаються військові дії у муфахазі Ідліб, де раніше проживав позивач по справі.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015р. зазначено, що примусове повернення заявників в ОСОБА_3 призведе до порушення статей 2 та (або) 3 Конвенції.

На офіційному веб - сайті посольства України у ОСОБА_4 Арабській ОСОБА_5, у розділі «Поради подорожуючим» вказано, що «Наразі на всій території ОСОБА_3 зберігається складна безпекова ситуація... Враховуючи зазначене, Посольство України в ОСОБА_4 Арабській ОСОБА_5 наполегливо рекомендує утриматись від поїздок в ОСОБА_3 до закінчення громадянського конфлікту ...3 29.02.2016 Посольство України в ОСОБА_3 буде евакуйоване в м. Бейрут, Ліван».

В Резолюції Генеральної Асамблеї ООН А/К.Е8/70/234 «Положення в області прав людини в ОСОБА_4 Арабській ОСОБА_5», яка прийнята та опублікована 9 березня 2016 року, зокрема вказано, що Генеральна асамблея виражає співчуття з приводу систематичних порушеннях прав людини та основних свобод, а також всіх порушень міжнародного гуманітарного права та самим рішучим чином засуджує ці порушення, яку продовжує скоювати сирійська влада і пов'язані з урядом повстанські формування "шаббіха", а також ті, хто воює на їх боці, в тому числі порушення, пов'язані з застосуванням тяжкого озброєння, бомбардування з повітря, касетних боєприпасів, балістичних ракет, "бочкових" бомб, хімічної зброї, а також інше застосування сили у відношенні цивільного населення.

Крім того, в Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають ОСОБА_4 Арабську ОСОБА_5 Редакція ІV від 01.11.2015 року, зокрема вказано, що ситуація в плані забезпечення в ОСОБА_3 поступово та значно погіршилася. За словами Генерального секретаря ООН, "конфлікт, як і раніше характеризується кричущими порушеннями міжнародного гуманітарного права та прав людини, з повною зневагою до принципів гуманності". УВКБ ООН вважає, що більшість громадян ОСОБА_3, які звертаються за міжнародною допомогою, скоріш за все, відповідають критеріям визначення "біженець", приведеного в ст. 1 А (2) Конвенції 1951 р. про статус біженців, оскільки в них будуть цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за одною з ознак, вказаних в Конвенції.

Колегія суддів зазначає, що Державна міграційна служба України та Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області не врахували того, що під час повторного звернення ОСОБА_1 ОСОБА_2 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту існувала оновлена інформація щодо ОСОБА_4 Арабської ОСОБА_5, яка свідчила про наявність у позивача побоювання стати жертвою переслідувань, тортур, принижуючих гідність тортур та існування існування в країні його громадянської належності ситуації загальнопоширеного насильства та систематичного насильства і порушення прав людини.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особі зобов'язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Проте, всупереч наведеним положенням, відповідачами по справі не було доведено правомірності ухвалених ними рішень.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, щодо правомірності вимог позивача про скасування рішення Державної Міграційної служби України від 30.06.2016р. №32-16 та скасування наказу Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області від 11.03.2016р. №27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи, що вищевказані рішення відповідачів підлягають скасуванню, колегія суддів вважає, що належним способом захисту прав позивача по справі є зобов'язання Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_1 ОСОБА_2 для розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 22.02.2017р. по справі №816/1120/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.06.2016р. №32-16.

Скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області від 11.03.2016р. №27 про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобов'язати Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області прийняти заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від ОСОБА_1 ОСОБА_2 для розгляду.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_7
Судді ОСОБА_8 ОСОБА_9
Повний текст постанови виготовлений 22.05.2017 р.