Справа № 813/3480/16
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4784/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Яворського І.О.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представника позивача: ОСОБА_1

представника третьої особи: Антонюк І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року за позовом ОСОБА_3 до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка Віктора Станіславовича, Управління державної реєстрації Львівської міської ради (за участю третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») про визнання дій протиправними та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 ОСОБА_3 звернувся в суд із зазначеним адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратюка В.С., в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо внесення ним 29.12.2012 змін до державного реєстру іпотек, реєстраційний номер обтяження № 7210185 про зміну умов обтяження квартири, що розташована за адресою : АДРЕСА_1 та скасувати запис в державному реєстрі іпотек, реєстраційний номер обтяження № 7210185 про зміну умов обтяження вказаної квартири.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 із занесенням до журналу судового засідання за клопотанням представника позивача до участі в справі в якості другого відповідача було залучено Управління державної реєстрації Львівської міської ради.

Позов мотивований тим, що приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С. було протиправно зареєстровано обтяження № 7210185 в державному реєстрі іпотек, згідно з яким було проведено заміну іпотекодержателя спірної квартири, яка належить йому на праві власності. Вважає, що спірний запис про зміну умов обтяження предмету іпотеки було вчинено відповідачем з перевищенням наданих йому повноважень та поза межами наявної у нього компетенції, оскільки такі повноваження йому були надані з 01.01.2013 на підставі Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень» (Далі - Закон № 1952-IV). В порушення вимог Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 703 від 22.06.2011 (Постанова Кабінету Міністрів України № 703 втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 868 від 17.10.2013) (Далі - Порядок № 703), спірний реєстраційний запис вчинено відповідачем лише на підставі договору купівлі-продажу вимоги, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» від 25.05.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г., який в контексті п.п.16 п.27 Порядку № 703, не є документом на підставі якого можливо вчиняти реєстрацію обтяження. Крім того, в порушення вимог ч.5 ст.3 та ч.1 ст.16 Закону № 1952-IV (в редакції, що діяла на момент вчинення спірної дії) заява про проведення державної реєстрації та сама реєстрація вчинена не тим нотаріусом, який вчиняв дію з нерухомим майном. Також, відступлення прав за іпотечним договором здійснено без отримання згоди Іпотекодавця, що є порушенням вимог ст.24 Закону України «Про іпотеку» (Далі - Закон № 898-IV).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 позов було задоволено повністю.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, третя особа ПАТ «Дельта Банк» подала апеляційну скаргу, яка мотивована тим, що у відповідності до ст.24 Закону № 898-IV та на підставі договору купівлі-продажу права вимоги за кредитами, ПАТ «Дельта Банк» набуло статусу нового кредитора. Відповідно до вимог ст. 26 Закону № 1952-IV записи до державного реєстру прав на нерухоме майно вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. При цьому, статтею 9 цього Закону визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такій реєстрації. Запис про державну реєстрацію прав не може бути скасований у зв'язку з відсутністю відповідного судового рішення про скасування рішення про державну реєстрацію прав, зокрема, у разі визнання недійсним договору купівлі-продажу. Також, апелянт звертає увагу на те, що до спірних правовідносин застосуванню підлягає Тимчасовий порядок державної реєстрації іпотек, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 410 від 31.03.2004 (Далі - Порядок № 410), з аналізу змісту якого випливає, що державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою може здійснюватися будь-яким реєстратором, якими є, в тому числі, приватні нотаріуси, які здійснюють державну реєстрацію, зокрема, відступлення прав за іпотечним договором. Крім того, безпідставним вважає апелянт посилання позивача та висновок суду першої інстанції про те, що реєстраційну дію нотаріусом вчинено з перевищенням повноважень, оскільки зміни до Закону № 1952-IV в частині повноважень нотаріуса набрали чинності не з 01.01.2013, а з 08.08.2012, тобто з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно» (Далі - Закон № 5037-VI), яким внесено зміни до статті 9 Закону № 1952-IV. Тому просить скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14.03.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні його адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, представника третьої особи Антонюк І.В., яка підтримала апеляційну скаргу, представника позивача ОСОБА_1, який просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що 19.05.2008 між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3, який проживає за адресою : АДРЕСА_2 було укладено кредитний договір № 1301/0508/71-065 (Далі - кредитний договір).

В забезпечення належного виконання вимог ВАТ «Сведбанк» за кредитним договором, між ОСОБА_3 (Іпотекодавець) та ВАТ «Сведбанк» (Іпотекодержатель), 19.05.2008 було укладено іпотечний договір, який зареєстрований в реєстрі за № 992 (Далі - іпотечний договір) та нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З.

24.10.2008 між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем було укладено договір про внесення змін та доповнень до іпотечного договору, який було зареєстровано в реєстрі за № 2122.

Предметом, як іпотечного договору, так і договору про внесення змін та доповнень до нього, є передача в іпотеку належної позивачу на праві приватної власності спірної квартири, що має загальну площу 42,0 кв.м., житлову площу 29,7 кв.м. і складається з двох житлових кімнат та кухні. При цьому, заставна стосовно предмету іпотеки не видавалася.

19.05.2008 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пелех О.З. за № 7209933 була накладена заборона відчуження спірної квартири до припинення договору іпотеки.

З матеріалів справи убачається, що 25.05.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за умовами якого всі права первісного кредитора від ПАТ «Сведбанк» за кредитними та забезпечувальними договорами перейшли до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк».

На підставі зазначеного, 29.12.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С. було зареєстровано обтяження № 7210185 в державному реєстрі іпотек, за яким іпотекодержателя нерухомого майна, зокрема спірної квартири, яка належить на праві власності позивачу, було змінено з ПАТ «Сведбанк» на ПАТ «Дельта Банк».

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що спірний запис про зміну умов обтяження предмету іпотеки, було вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С. з перевищенням наданих йому повноважень та поза межами наявної у нього компетенції. Крім того, останнім не було здійснено перевірку дотримання зі сторони Іпотекодержателя імперативних вимог абзацу другого статті 24 Закону № 898-IV щодо письмового повідомлення у п'ятиденний строк боржника про відступлення прав за іпотечним договором. Також, суд першої інстанції вказав, що в контексті положень п.п.16 п.27 Порядку № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, є, зокрема, інші документи, що підтверджують перехід інших речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону, якими в спірній ситуації мали би бути додатковий договір або додаткова угода про внесення змін до іпотечного договору, проте, спірний реєстраційний запис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С. лише на підставі договору купівлі-продажу права вимоги між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк». Крім того, суд першої інстанції зазначив, що звернення до іншого нотаріуса, який не посвідчував договір іпотеки, суперечить вимогам ч.5 ст.3 Закону № 1952-IV та не відповідає ч.1 ст.16 цього ж Закону.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Закон № 1952-IV визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав, створення умов для функціонування ринку нерухомого майна.

Згідно ст.2 цього Закону, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Пунктом третім частини першої статті четвертої цього ж Закону передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, інші речові права відповідно до закону.

Згідно частини другої цієї статті, речові права на нерухоме майно, зазначені в пунктах 2 і 3 частини першої цієї статті, є похідними і реєструються після державної реєстрації права власності на таке майно.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону № 1952-IV, державним реєстратором може бути громадянин України, який має вищу юридичну освіту, стаж юридичної роботи не менш як два роки. У випадку, передбаченому цим Законом, державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення та спрощення процедури державної реєстрації земельних ділянок та речових прав на нерухоме майно» (Далі - Закон № 5037-VI) були внесені зміни до деяких законодавчих актів України, в тому числі до Закону України «Про нотаріат».

Так, зокрема цим Законом внесено зміни у статтю 28 Закону України «Про нотаріат», зокрема частину першу після слів «нотаріальної дії» доповнено словами «здійснення функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно так їх обтяжень», частину другу доповнено словами «функцій державного реєстратора прав на нерухоме майно», а також Закон доповнено статтею 46-1 щодо повноважень нотаріусів у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Статтею 46-1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва має доступ та користується Державним реєстром речових прав на нерухоме майно. Нотаріус є спеціальним суб'єктом, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно так їх обтяжень» і який має печатку такого реєстратора. Користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва здійснює пошук у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно, об'єкт незавершеного будівництва, обтяження таких прав та за його результатами формує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, який залишається у справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.

Наведені вище положення відповідно до прикінцевих та перехідних положень Закону № 5037-VI, набрали чинності з 01.01.2013.

Пунктом третім частини першої статті 161 КАС України передбачено, що під час прийняття постанови суд вирішує яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.

Отже, в обсязі встановлених у цій справі фактичних обставин, описаних вище, зважаючи на їхній зміст та юридичну природу, суд першої інстанції вірно вказав, що повноваження нотаріусу як спеціальному суб'єкту надаються лише з 01.01.2013, а тому спірний запис про зміну умов обтяження предмету іпотеки, було вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратюком В.С. з перевищенням власних повноважень та поза межами наявної у нього компетенції.

Стосовно висновків суду першої інстанції про порушення відповідачем порядку вчинення спірної реєстраційної дії, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною другою статті 15 Закону № 1952-IV передбачено, що орган державної реєстрації прав, державні реєстратори зобов'язані надати до відома заявників інформацію про необхідний перелік документів для здійснення державної реєстрації прав. Перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Процедуру проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов'язки суб'єктів у сфері державної реєстрації прав, а також процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна визначено Порядком № 703, який був чинний на момент вчинення реєстраційної дії.

Згідно п.57 Порядку № 703, державна реєстрація обтяження нерухомого майна іпотекою, зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою, анулювання та видача нової заставної, відступлення прав за іпотечним договором або передача заставної, видача дубліката заставної проводяться відповідно до вимог закону, цього Порядку та з урахуванням особливостей, зазначених у цьому розділі.

Пунктом 59 цього Порядку передбачено, що для проведення державної реєстрації зміни умов обтяження нерухомого майна іпотекою заявник подає органові державної реєстрації прав документи, що зазначені у пунктах 27 і 28 цього Порядку.

Відповідно до п.п.16 п.27 Порядку № 703, документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно, серед перелічених у цьому пункті, є, зокрема, інші документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно відповідно до закону.

Заміну кредитора у зобов'язанні врегульовано статтею 512 Цивільного кодексу України.

Згідно статті 513 цього Кодексу, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.

Стосовно уступки прав по іпотечному договору, то така можливість передбачена статтею 24 Закону № 898-IV.

За змістом ч.1 ст.24 цього Закону, № 898-IV відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

При цьому, частиною другою цієї статті на Іпотекодержателя покладено обов'язок у п'ятиденний строк письмово повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов'язанням.

Однак, як було встановлено судом першої інстанції, приватним нотаріусом не було здійснено перевірку дотримання зі сторони іпотекодержателя ПАТ «Дельта банк» вимог вказаної вище норми щодо письмового повідомлення у п'ятиденний строк Іпотекодержателем боржника про відступлення прав за іпотечним договором та вчинено спірний реєстраційний запис лише на підставі договору купівлі-продажу права вимоги, про що свідчать відомості з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта.

Стосовно доводів апелянта про можливість здійснення державної реєстрації обтяження нерухомого майна іпотекою будь-яким реєстратором та висновку суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною п'ятою статті третьої Закону № 1952-IV передбачено, що державна реєстрація прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчиняється така дія.

Заява про державну реєстрацію прав власності, реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва у відповідності до абзацу третього частини першої статті 16 цього Закону подається нотаріусу, який вчиняє таку дію.

При цьому, колегія суддів вважає безпідставним посилання апелянта як на підставу своїх доводів, викладених в апеляційній скарзі на Порядок № 410, оскільки постанова Кабінету Міністрів України, якою він був затверджений втратила чинність на момент вчинення спірної реєстраційної дії відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 824 від 05.09.2012.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що подання заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва не до нотаріуса, який вчинив таку дію, згідно вимог підпункту 5-5 частини 1 статті 24 Закону № 1952-IV є підставою для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом. Відмова від права на звернення до суду є недійсною.

Згідно ч.1 ст.11 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Таким чином, проаналізувавши встановлені судом обставини та беручи до уваги наведені вище норми, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про протиправність спірного реєстраційного запису та наявності підстав для його скасування.

Згідно ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вище викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції є законною, доводи, викладені в апеляційні скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують, при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права судом першої інстанції допущено не було, а тому відсутні підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 14 березня 2017 року по справі № 813/3480/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя Р. В. Кухтей
судді С. П. Нос
І. О. Яворський

Повний текст ухвали складено 22.05.2017.