Справа № 826/18479/16
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-05-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

23 травня 2017 року № 826/18479/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Добрянської Я.І., суддів: Федорчука А.Б., Кузьменка В.А. вирішив в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної міграційної служби України
провизнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить, з урахуванням уточнених позовних вимог:

1. визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 р. № 567-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

2. зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позовні вимоги обґрунтовані протиправністю прийнятого Державною міграційною службою України рішення про відмову у визнанні ОСОБА_1 біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначила, що змушена була покинути країну походження через політичне переслідування, яке здійснювалось відносно неї владою Російської Федерації за її політичну діяльність, яка виражалася у наданні рекламних послуг опозиційним політичним партіям «ЯБЛУКО» та «ЛДПР». У випадку повернення на територію Російської Федерації позивач побоюється фізичної розправи та арешту. Також позивач зазначила, що знаходиться у розшуку на території Російської Федерації по кримінальній справі, порушеній за п. 4 ст. 159 ККРФ (шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах) у справі ЮКОСА, також її розшукують для допиту в якості свідка.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував та просив суд відмовити в їх задоволенні, оскільки вважає його необґрунтованим та безпідставним. Так, за результатами такого дослідження встановлено, що ГУ ДМС у м.Києві при підготовці рекомендаційної позиції за результатами розгляду заяви вказаної особи, проведено невірний аналіз правдоподібності тверджень заявниці, а також досліджено лише суб'єктивну сторону обставин її справи. У зв'язку із цим, ДМС не підтримано рекомендаційну позицію ГУ ДМС в м. Києві щодо позивача та прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, позивач не повідомляє про наявність переслідувань щодо неї на території країни громадянської належності за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання та належності до певної соціальної групи, а також не повідомляє про наявність у неї політичних поглядів, відмінних від політики влади країни громадянства належності. Водночас, у твердженнях заявниці існують вагомі суперечності щодо самої співпраці її компанії з холдингом ЮКОС.

Таким чином, на думку представника відповідача, враховуючи суперечності в інформації, повідомленої заявницею, відсутність достатніх деталей, документальних доказів щодо співпраці з компаніями концерну ЮКОС та партіями «ЛДПР», «ЯБЛУКО», а також переслідування з боку правоохоронних органів Російської Федерації з метою тиску на неї, що були спричинені саме цією співпрацею не було взято до уваги відповідачем, а тому, на його думку, не можуть бути підставою для надання їй міжнародного захисту в Україні.

Окрім того, за інформацією відділу Укрбюро Інтерполу ГУ НП України в м.Києві, за обліками Генерального секретаріату Інтерполу в міжнародному розшуку ОСОБА_1 не перебуває, а, отже, побоювання заявниці щодо кримінального переслідування щодо неї, у разі повернення до країни походження, є суто суб'єктивним. Разом з тим, аналіз правдоподібності тверджень заявниці свідчить про відсутність індивідуальної загрози для неї.

В судовому засіданні суд за згодою сторін ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Громадянка Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2, народилася в м. Куйбишев, не одружена, має троє дітей віком до 18 років, які перебувають разом із нею у м.Києві, освіта вища, за віросповіданням - православна.

З пояснень позивача вбачається, у 2006 році вона залишила Російську Федерацію нелегально, скориставшись автомобільним транспортом у зв'язку із політичним переслідуванням, яке здійснювалось відносно нею владою Російської Федерації за її політичну діяльність, яка виражалася у наданні рекламних послуг опозиційним політичним партіям «ЯБЛУКО» та «ЛДПР».

Також позивач висловлює побоювання, що у випадку повернення на територію Російської Федерації, до неї може бути застосована фізична розправа або її може бути заарештовано.

Окрім того, на даний час вона знаходиться у розшуку на території Російської Федерації по кримінальній справі порушеній за п. 4 ст. 159 ККРФ (шахрайство, вчинене особою в особливо великих розмірах) у справі ЮКОСА, а також її розшукують для допиту в якості свідка. Позивач зазначає, що компанії, в яких вона є засновником тісно співпрацювали із холдингом ЮКОС у зв'язку із чим вона побоюється фальсифікації кримінальної справи з боку правоохоронних органів Російської Федерації.

В червні 2016 р. позивач звернулась до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Висновком від 28.10.2016 р. справа № 2016КYIV 0060 про визнання біженцем, погодженого начальником Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції 28.10.2016 р. та, затвердженого Першим заступником начальника ГУ ДМС України в м.Києві 28.10.2016 р., рекомендовано прийняти рішення про визнання біженцем громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1

Згідно Додатків до Висновку про визнання біженцем від 09.11.2016 р. та від 11.11.2016 р. справа № 2016КYIV 0060 рекомендовано прийняти рішення про визнання біженцем громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, а також її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_7, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_6

Натомість рішенням Державної міграційної служби України від 22.11.2016 р. № 567-16 громадянці Російської Республіки ОСОБА_1 відмовлено у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою для відмови стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Позивач, вважаючи винесене рішення протиправним, звернулась до Окружного адміністративного суду м. Києва за захистом своїх порушених прав та законних інтересів.

Згідно із статтею 14 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (текст ратифіковано із заявами та застереженнями 17 липня 1997 року) нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.

З 04 серпня 2011 року набрав чинності Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року N 3671-VI (надалі - Закон N 3671-VI), який визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону N 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань може стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

З метою підвищення ефективності боротьби проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання Державами ООН було підписано 10.12.84 р. Конвенцію «Проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання», ратифіковану 26.01.87 р.

Конвенцією «Про статус біженців», підписаною Державами ООН 28.07.51 р. та Протоколу до неї 1967 року визначено термін «біженець», який означає особу, яка через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до положень Закону України «Про Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу» від 18.03.2004 р. № 1629 -ІV, метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communautaire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства Європейського Союзу є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу 2004/83/ЄС «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації та статусу громадян третіх країн та осіб без громадянства у якості біженців або як осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту та змісту захисту, який надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що вцілому заявник заслуговує довіри.

Як вбачається з матеріалів справи, причиною залишення позивачем країни громадянської належності стало побоювання стати жертвою переслідувань через її політичну діяльність.

Згідно із Висновком ГУ ДМС України у м.Києві щодо визнання особи біженцем від 28.10.2016 р. № 2016 KYIV0060, позивач дійсно є громадянкою Російської Федерації.

Відповідно до висновку головного позаштатного спеціаліста МОЗ України зі спеціальності «Гематологія» у заявниці встановлений діагноз: Мієлодиспластичний синдром, рефрактерна анемія та Алогенна трансплантація кісткового мозку є єдиною опцією лікування цього захворювання, яка може призвести до одужання, що значно впливає на її емоційний та психологічний стан.

У заяві-анкеті від 08.07.2016 р. та, під час проведення співбесіди 18.07.2016 р., позивач зазначила, що не може повернутися до країни походження у зв'язку із переслідуванням з боку співробітників Федеральної служби безпеки та співробітників прокуратури Російської Федерації. До такого переслідування, за словами позивача, призвела її діяльність, а саме: співпраця з такими опозиційними політичними партіями як «ЯБЛОКО» та «ЛДПР». Заявниця вказує, що надавала послуги вказаним партіям з типографії, тобто роздруковувала листівки, буклети та інше. Така діяльність тривала у період 1998-2006 рр.

Аналізом інформації по країні походження встановлено існування політичних партій «ЯБЛУКО» та «ЛДПР».

Аналізуючи матеріали справи та висновки відповідача, суд вважає, що не слід виключати правдоподібність тверджень позивача щодо наявності її співпраці з вказаними партіями лише тому, що заявниця не підтверджує зазначений факт документально, оскільки остання фактично позбавлена такої можливості, адже з тих пір минуло понад десять років.

Під час співбесіди позивач зазначила, що була власником таких компаній як ООО «Експотрейд», ООО «Динаміка Оіл», ООО «Експо Оіл».

Завдяки інформації по країні походження, розміщеної у відкритих інформаційних Інтернет джерелах, було підтверджено наявність такої компанії як ООО «Експотрейд», а також було з'ясовано, що вказана компанія займалася саме печатною продукцією.

Так, позивач під час співбесіди проявила обізнаність та компетентність з приводу наявності та характеру діяльності такої компанії, що свідчить про вірогідність того, що вона мала безпосереднє відношення до вказаної організації та надавала відповідні послуги.

Під час співбесіди 16.09.2016 р. позивач повідомила, що за її співпрацю із опозиційно-політичними партіями, яка тривала на протязі 1996-2006 років, до неї було застосовано фізичне та психологічне насилля, яке виражалося у періодичних допитах та побиттях у Генеральній прокуратурі Російської Федерації на предмет фінансової діяльності компаній ООО «Експотрейд», ООО «Динаміка Оіл», ООО «Експо Оіл».

Також під час співбесіди 18.07.2016 р. позивач повідомила, що співпрацювала із нафтовою компанією ЮКОС, що вкотре призвело до здійснення тиску з боку діючої влади та правоохоронних органів Російської Федерації, адже з приводу вказаної діяльності її також неодноразово було допитано у Генеральній прокуратурі Російської Федерації, а також в слідчому ізоляторі. Позивач стверджувала, що такі допити та знущання тривали з метою змусити її підписати документи у яких йшлося про незаконну діяльність нафтової компанії ЮКОС, яка належала пану ОСОБА_6

Під час додаткової співбесіди 08.11.2016 р. позивач повідомила, що займалася нафтотрейдерською діяльністю, а саме активно займалася купівлею, продажем та поставкою нафтопродуктів. За твердженням позивача у період з 1992 року по 2006 рік, вона була співвласником ООО «Динаміка Оіл (51 % акцій підприємства), ООО «Експотрейд» (51 акцій підприємства), ООО «Експооіл» (51 акцій підприємства), ООО «Видавничий дім Земля» (40% акцій підприємства), ООО «Флексопринт» (40 % акцій підприємства), ООО «Орлан» (51 % акцій підприємства)».

На підтвердження вищенаведеного, позивач надала копію проекту контракту щодо передачі нафтопродуктів, копію договору поставки нафтопродуктів, а також копії розрахункових квитанцій. У зазначених копіях документів однією із сторін укладання договору є компанії у яких за твердженням заявниці вона була співвласником.

Окрім того, з отриманої інформації в мережі Інтернет вбачається, що компанія ЮКОС дійсно займається нафтопродуктами та належить ОСОБА_6

Заявниця також зазначила, що члени та керівники компанії ЮКОС переслідуються та зазнають політичного тиску з боку правоохоронних органів Російської Федерації. Наведені твердження підтверджуються інформацією отриманою із мережі Інтернет.

Так, Екс-голова «ЮКОСа» ОСОБА_6 оголошений у міжнародний розшук через Інтерпол у справі про вбивство мера Нафтоюганська ОСОБА_7, а нафтова компанія «ЮКОС» дійсно звинувачується правоохоронними органами РФ в ухиленні від сплати податків. Органами Інтерполу визнано, що таке кримінальне переслідування є політично вмотивоване.

На підтвердження тверджень щодо порушення відносно позивача кримінальної справи під час співбесіди 08.11.2016 р. було надано дані щодо пошуку інформації з приводу її розшуку компетентними органами Російської Федерації.

Після введення установчих даних позивача у поле розшуку на сайті Міністерства внутрішніх справ РФ було отримано відповідь у якій йшлося про те, що заявниця дійсно перебуває у розшуку згідно Кримінального кодексу Російської Федерації.

Про те, що відносно заявниці було вчинено політичне переслідування у країні походження свідчить також те, що вона мала неодноразові розмови з представниками Генеральної прокуратури РФ, які скінчилися фізичним знущанням та розміщенням у слідчому ізоляторі, що було обумовлене непокорою правоохоронним органам.

Згідно інформації, розміщеної у відкритих інформаційних Інтернет джерелах в РФ засуджують опозиціонерів ОСОБА_9 та ОСОБА_10, що свідчить про факт здійснення тиску на громадське суспільство, яке супроводжується порушенням кримінальних справ у Російській Федерації.

Виходячи із наведеного вище, слід дійти висновку про очевидність існування небезпеки для життя позивача у разі її повернення на Батьківщину.

Слід врахувати, що Головним управлінням Служби безпеки України у м.Києві та Київській області листом від 28.09.2015 р. № 12952 повідомлено про відсутність інформації, яка може перешкоджати в отриманні статусу біженця позивачем.

На виконання листа Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 10.11.2016 р. № 8.5/7183-16 під час проведення співбесіди 11.11.2016 р. позивач повідомила, що вона лише припустила, що її будуть розшукувати за цією статтею офіційної інформації вона не має, наразі перебуває у розшуку в якості свідка.

Досліджувана у висновку інформація підтверджує факт наявності тиску на громадське суспільство, яке супроводжується порушенням кримінальних справ у Російській Федерації, не виключенням чого може статися засудження до реального відбування покарання у місцях позбавлення волі. Такі кримінальні справи скоріш за все не мають ніякого відношення з діяльністю таких осіб та безпосередньо заявниці, однак наведене дозволяє говорити про намагання правоохоронних органів Російської Федерації змусити заявницю вчинити незаконні дії є частиною репресивної компанії проти опозиційних сил країни.

Заявницею повідомлено та підтверджується інформацією з відкритих інформаційних джерел, що опозиційні політичні сили на території Російської Федерації піддаються жорстокому переслідуванню.

Виходячи із наведеного, слід дійти висновку, що очевидним є те, що у разі повернення позивача до країни походження її життю загрожує небезпека.

В доповіді міжнародної правозахисної організації - Amnesty International «Права людини в сучасному світі.2014/15» вказується, що в Російській Федерації посилився широкомасштабний тиск на громадське суспільство….

Міжнародна організація, яка займається захистом прав людини «Хьюман Райтс Вотч» У Всесвітній доповіді-2016 - наголошує, що в 2015 році десятки незалежних організацій зазнавали утисків з використанням давно діючих і знову прийнятих законів, в деяких випадках ці переслідування фактично ставили їх перед необхідністю самоліквідуватися. Уряд агресивно переслідував своїх опонентів.

Генеральний секретар Всесвітньої організації проти тортур ОСОБА_8 відмічає, що: «Защита прав, закрепленных в Конституции РФ России является обязанностью государств и граждан. Печально, что сегодня в России реализация и защита прав воспринимаются как неконституционная, антироссийская или подрывная деятельность. Намерение государства контролировать сообщения о нарушениях прав человека является новым способом ограничения критической мысли, что в последствии бесспорно приведет к тому, что грубые нарушения прав граждан будут оставаться без внимания».

Международная федерация за права человека, НКО официально признаются «иностранными агентами», обвиняются в «антиконституционной», «антироссийской» деятельности - что дальше?».

Виходячи із наведеного, слід дійти висновку, що для заявниці в разі її повернення до Російської Федерації є реальний ризик піддатися переслідуванню і покаранню згідно із законами РФ за вчинені нею дії за політичними переконаннями.

Позивач об'єктивно довела свою діяльність, яка виражалася у наданні рекламних послуг опозиційним політичним партіям на підтвердження своїх побоювань щодо небезпеки знаходитись у Російській Федерації.

З огляду на викладене, позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань, що у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставою для отримання статусу біженця.

З наведеного вбачається, що посадовими особами Державної міграційної служби України не було враховано вищенаведені факти, зокрема, не вивчені та не враховані під час прийняття оскаржуваного рішення.

Окрім того, відповідачем не було враховано ситуацію у країні походження позивача та її відносини з Україною під час прийняття оскаржуваного рішення.

Пленум Вищого адміністративного суду України звернув увагу та чітко зазначив, що об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів. Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

З аналізу матеріалів справи вбачається наявність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, яка є визначальною, оскільки позивачем підтверджено доказами, що ці побоювання є реальними.

Окрім того, слід врахувати позицію УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказу в заявах біженців» від 16.12.1998 р. (п.п.5, 6), в яких зазначено, що «факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні так і документальні. Обов'язок надання доказів на користь повідомлених фактів вважається «обов'язком доказування». У відповідності до загальних правових принципів доказового права цей обов'язок покладається на особу, яка виказує твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов'язок доказу реалізовується заявником у формі надання правдивих фактів, що стосуються його заяви, щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте відповідне рішення.

Проте, у зв'язку із особливостями ситуації біженців, посадова особа розділяє обов'язок підтверджувати чи оцінювати факти, які стосуються справи. Це досягається у найбільшій мірі тим, що посадова особа володіє об'єктивною інформацією щодо відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної країни походження, щодо питань загальновідомого характеру, направляє заявника в процесі надання ним відповідної інформації та адекватно перевіряє допустимі факти, які можуть бути обґрунтовані».

Беручи до уваги вищенаведене, а також, враховуючи Висновок ГУ ДМС України у м.Києві від 28.10.2016 р. справа № 2016КYIV 0060 про визнання біженцем та Додатки до нього від 09.11.2016 р. та від 11.11.2016 р., суд приходить до висновку, що про при підготовці рекомендаційної позиції за результатами розгляду заяви позивача, проведено вірний аналіз правдоподібності її тверджень щодо існування реальної загрози її життю, а також досліджено як суб'єктивну так і об'єктивну сторону обставин її справи.

Окрім того, на думку суду, всі твердження позивача не можуть бути підтверджені лише документальними доказами, оскільки йдеться про досить значний проміжок часу, а тому повідомлені заявником факти можуть бути оцінені перевіряючим у сукупності із іншими наявними доказами.

Частиною сьомою статті 7 Закону N 3671-VI передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Так, інформація про побоювання переслідувань, що була надана позивачем, ґрунтується на його особистих твердженнях та наданих документальних доказах.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону N 3671-VI спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 4.1. Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених Наказом Міністерства внутрішніх справ України 07.09.2011р. № 649 під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа органу міграційної служби (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону; б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

В той же час, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» від 25.06.2009 р. № 1, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року N 649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Згідно ст. 6 Закону N 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Враховуючи викладене вище, суд дійшов до висновку, що оскаржуване рішення не може вважатися таким, що вцілому відповідає вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, а тому підлягає визнанню протиправним та скасуванню, адже відповідачем не досліджено в повному обсязі та не надано оцінку на предмет наявності чи відсутності підстав і обставин для визнання ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, з метою повного та всебічного захисту прав позивача, беручи до уваги Висновок ГУ ДМС України у м.Києві вд 28.10.2016 р., а також стан здоров'я позивача та наявність трьох неповнолітніх дітей, життя яких також може бути піддане небезпеці, суд приходить до висновку про необхідність зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач, заперечуючи проти позову в силу положень частини 2 статті 71 КАС України не спростував доводи позивача і не довів відповідність оскаржуваного рішення вимогам ч. 3. ст.2 КАС України.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, керуючись статтями 69-71, 160-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позов громадянки Російської Федерації ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 22.11.2016 р. № 567-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

3. Зобов'язати Державну міграційну службу України визнати громадянку Російської Федерації ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постанова відповідно до ч. 1 ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня її отримання особою, яка оскаржує постанову, за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Я.І. Добрянська

Судді: А.Б. Федорчук

В.А. Кузьменко