Справа № 815/1032/17
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1032/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Єфіменка К.С. при секретарі Кузьменко Е.Х., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Громадянки Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконними дії ГУ ДМС України в Одеські області щодо скасування дозволу на імміграцію громадянці КНР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання її посвідки на постійне проживання недійсною, скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 16.03.2017 року №5/3276341 про скасування дозволу на імміграцію громадянці КНР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та поновити дію посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 10.02.2006 року, -

В С Т А Н О В И В:

З позовом до суду звернулась Громадянка Китайської Народної Республіки ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання незаконними дії ГУ ДМС України в Одеські області щодо скасування дозволу на імміграцію громадянці КНР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання її посвідки на постійне проживання недійсною, скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 16.03.2017 року №5/3276341 про скасування дозволу на імміграцію громадянці КНР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та поновити дію посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 10.02.2006 року.

В судовому засіданні 16.05.2017 року представником позивача були підтримані позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши наявні в справі письмові докази суд встановлює наступні факти та обставини:

Відповідач згідно ст.1 Закону України "Про міліцію", ст.6 Закону України "Про імміграцію" є місцевими підрозділами спеціально уповноваженого органу центральної виконавчої влади зі спеціальним статусом та згідно положень ст.10 Закону України "Про міліцію", ст.ст.5,9,12,24 Закону України "Про громадянство України" вони здійснюють повноваження щодо реєстрації факту набуття громадянства України, видачі паспорту громадянина України та документування цього факту, надання висновків про наявність чи відсутність у особи громадянства України, а тому їхні рішення дії чи бездіяльність з цього приводу, на підставі положень ст.55 Конституції України та п.1 ч.2 ст.17,104 КАС України можуть бути оскаржені в адміністративному суді та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Стаття 26 Конституції України гарантує громадянам України та інших держав, особам без громадянства рівні права та згідно ст.33 Конституції України вони мають право вільно перебувати та пересуватись територією України з підстав та у порядку, передбачених законом.

10.01.2017 року громадянка КНР ОСОБА_1 звернулася з заявою про перевірку законності надання їй дозволу на імміграцію. 17.02.2017 року їй було вручено лист-відповідь за вих. №5/3- 276341 від 17.02.2017 року, з якого позивачу стало відомо, що рішення про залишення її на постійне проживання в Україні та документування посвідкою на постійне проживання в Україні перебуває в процесі скасування на підставі Висновку ГУ ДМС України в Одеській області, який позивачу також було вручено.

Згідно з приписами ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

В 2005 році позивачка звернулася до ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області з заявою, щодо надання їй дозволу на імміграцію на підставі п.3 ч.2 ст.4 Закону України «Про імміграцію». Згідно рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 21.07.2005 року, позивачку визнано опікуном над малолітнім ОСОБА_2, 1995 року народження (а.с.38-39). На підставі чого та згідно з п.2 ч.3 ст.4 Закону України «Про імміграцію» рішенням ВГІРФО УМВС України в Одеській області від 10.02.2005 року (а.с.37), викладеного у формі Висновку громадянці КНР ОСОБА_1 дозволили постійне проживання в Україні та вона була документована тимчасовою посвідкою на постійне проживання в Україні НОМЕР_1 від 10.02.2006 року, терміном дії «безстроково».

Отже, факт видачі посвідки на постійне проживання в Україні громадянки КНР ОСОБА_1 в 2006 році свідчить про те, що уповноваженими на те органами було проведено ретельну перевірку та підстав для відмови позивачці у дозволі на імміграцію, визначених вказаними вище нормами, виявлено не було.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» чітко визначено, що дозвіл на імміграцію може бути скасовано органом, який його видав, якщо: з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

У Висновку від 16.03.2017 року відповідачем зазначено, що рішення від 10.02.2005 року про надання дозволу на імміграцію в Україну позивачці підлягає скасуванню, оскільки вбачається ряд порушень Закону України «Про імміграцію» та відсутність у позивачки підстав для імміграції в Україну, як на момент подачі клопотання, так і на момент надання їй дозволу на імміграцію (а.с.42-44).

На території України позивачка постійно проживає разом із родиною - чоловіком ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.16) та дітьми: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_2 (а.с.12) та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження НОМЕР_3 (а.с.13), які за територіальним походженням є громадянами України та які були зареєстровані громадянами України, відповідно до довідок №308931 від 22.05.2008 року та довідкою №359977 від 09.09.2016 року (а.с.14,15).

Механізм оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання, визначає «Порядок оформлення, виготовлення та видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання» затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 28.03.2012 року №251. Пунктом 17 Порядку передбачено, що рішення про відмову у видачі посвідки іноземцеві та особі без громадянства приймається у разі: необхідності забезпечення національної безпеки або охорони громадського порядку; необхідності охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні; коли паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства, підроблений, зіпсований або не - відповідає встановленому зразку чи належить іншій особі; подання завідомо неправдивих відомостей або підроблених документів; коли виявлено факти невиконання ними рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або вони мають інші майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи ті, що пов'язані з попереднім видворенням за межі України, у тому числі після закінчення строку заборони подальшого в'їзду в Україну (для осіб, що отримують посвідку на тимчасове проживання); інших випадках, передбачених законами.

Слід зазначити, що протягом усього часу проживання на території України позивачка не порушувала чинного законодавства України, в тому числі про правовий статус іноземців, до кримінальної або адміністративної відповідальності не притягувалась.

Згідно ст.3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибули для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України "Про імміграцію".

Іммігрантам надається право на перебування на території України з підстав передбачених законом (ст.1,3 Закону України "Про імміграцію"). Однак, ст.12 цього ж Закону передбачає випадки, коли спеціально уповноважений орган з питань імміграції має право скасувати власний дозвіл на імміграцію та застосувати заходити щодо видворення особи за межи території України. Так, згідно ст.12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасований органом, який його видав, якщо: з`ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; іммігранта засуджено в Україні до позбавлення полі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України; іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до п.п. 21-24 "Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень", затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1983 від 26.12.2002 року, дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України "Про імміграцію".

Міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не має розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедуру, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20.11.1989 року, Конвенція ратифікована постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 року - ст.9); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ЕТS №192), 15.05.2003 року, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано із заявою Законом №166-V від 20.09.2006 року - ст.4).

Статтями 11,12,14 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Отже, нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

При цьому, слід зазначити, що влаштування сімейного життя в країні громадянства матері істотно суперечить інтересам та можливостям дитини, в т.ч. і права її неповнолітніх дитей, які відповідно до чинного законодавства мають право на отримання громадянства України за територіальним походженням за умов законного перебування в Україні їх батьків.

Таким чином, втручання органу державної влади в сімейне життя позивача є неправомірним, не враховувався неповнолітній вік дитей, законні права дитини на проживання разом з батьками, економічне благополуччя держави матір'ю дитини не порушується, позивачкою будь-яких злочинів в Україні та поза її межами не вчинялось. Крім того, посвідка на право постійного проживання в Україні є документом, який підтверджує це право, яке виникло у позивача з надання Україною права на імміграцію у країну.

Разом з тим, представником відповідача не надано відповідних доказів та судом не встановлено, що за визначений проміжок часу з'явилися обставини, які б тягли за собою обґрунтування скасування дозволу на імміграцію та таке рішення було прийнято компетентним органом України, а тому відсутні підстави для зволікання органом ДМС України у поновленні дії посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 10.02.2006 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені матеріалами справи, у зв'язку з чим підлягають задоволенню на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Судові витрати розподілити за правилами ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати незаконними дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо скасування дозволу на імміграцію громадянці КНР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та визнання її посвідки на постійне проживання недійсною.

3. Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.03.2017 року №5/3276341 про скасування дозволу на імміграцію громадянці КНР ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та поновити дію посвідки на постійне проживання НОМЕР_1 від 10.02.2006 року.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня виготовлення та підписання постанови.

Повний текст постанови складений та підписаний суддею 22.05.2017 року.

Суддя Єфіменко К.С.

.