Справа № 208/1131/17
Суддя: Похваліта С. М.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 208/1131/17
№ провадження 2-а/208/153/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

17 травня 2017 р. м. Кам'янське

Заводський районний суд м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в складі:

Головуючого, судді - Похвалітої С.М.

При секретарі - Шешуревої Я.І.,

За участю:

- позивача ОСОБА_1,

- представника позивача ОСОБА_2,

- представника відповідача Департаменту охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради Манаєнкової Юлії Вікторівни,

- представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Кам'янська міська рада, ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Кам'янська міська рада, про працевлаштування та стягнення коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивача ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Департаменту охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Кам'янська міська рада, про працевлаштування та стягнення коштів.

У своєму позові, з урахуванням уточнень до позовних вимог, позивач просить суд поновити її права, порушені її звільненням з роботи без виконання вимог ч.3 ст.184 КЗпП України шляхом зобов'язання Департаменту охорони здоров'я та соціальної політики Кам'янської міської ради виконати передбачені дії щодо обов'язкового її працевлаштування, як одинокій матері, що має дитину віком до 14 років; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2016 року до дня постановлення рішення суду.

Позивача посилалась на те, що вона з 12 березня 2003 року відповідно до наказу № 35-к вона була призначена на посаду спеціаліста ІІ категорії управління охорони здоров'я Дніпродзержинської міської ради за переведенням з апарату Дніпродзержинської міської ради, який було перейменовано на Департамент охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради. Була переведена на посаду головного спеціаліста сектору по роботі з ветеранами, учасниками АТО та закладами соціального захисту на період перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, до фактичного її виходу на роботу. 05 серпня 2016 року в період тимчасової непрацездатності наказом № 30 «ос» її було звільнено з посади у зв'язку з закінченням строкового трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України. Вказане звільнення її з посади вважає незаконним. З 04 серпня 2016 рок вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в міській лікарні № 9, є інвалідом другої групи загального захворювання, а також матір'ю одиначкою. Вважає, що відповідачем було порушено вимогу закону про обов'язкове працевлаштування її, як одинокій матері, що має неповнолітню дитину.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги та посилалась на обставини викладені в позові. Просить суд поновити її права, порушені її звільненням з роботи без виконання вимог ч.3 ст.184 КЗпП України шляхом зобов'язання Департамент охорони здоров'я та соціальної політики Кам'янської міської ради виконати передбачені дії щодо обов'язкового її працевлаштування, як одинокій матері, що має дитину віком до 14 років; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2016 року до дня постановлення рішення суду.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги та посилалась на обставини викладені в позові. Просить суд поновити права позивача, порушені її звільненням з роботи без виконання вимог ч.3 ст.184 КЗпП України шляхом зобов'язання Департамент охорони здоров'я та соціальної політики Кам'янської міської ради виконати передбачені дії щодо обов'язкового її працевлаштування, як одинокій матері, що має дитину віком до 14 років; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06 серпня 2016 року до дня постановлення рішення суду.

У судовому засіданні представник відповідача Департаменту охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради Манаєнкова Ю.В. позовні вимоги позивача не визнала, посилалась на обставини викладені в запереченнях, та просить відмовити у задоволенні позову.

В судовому засіданні третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Кам'янська міська рада, ОСОБА_5 заперечувала щодо задоволення позову та просила суд відмовити позивачу, посилалась на обставини викладені в запереченні на позов.

В судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що вона працює у Департаменті охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради та підтвердила факт того, що її запропонували вийди на кілька днів раніше до закінчення декретної відпустки, на що вона погодилась.

Заслухавши в судовому засіданні позивача, представників сторін та третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, свідка, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, в судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1 12 березня 2003 року відповідно до наказу № 35-к була призначена на посаду спеціаліста ІІ категорії управління охорони здоров'я Дніпродзержинської міської ради за переведенням з апарату Дніпродзержинської міської ради, який було перейменовано на Департамент охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради та переведена на посаду головного спеціаліста сектору по роботі з ветеранами, учасниками АТО та закладами соціального захисту на період перебування основного працівника у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку фактичного її виходу на роботу, що вбачається з трудової книжки та наказу.

Як вбачається з матеріалів справи 05 серпня 2016 року позивача наказом № 30 «ос» було звільнено з посади у зв'язку із закінченням строкового трудового договору згідно п.2 ст.36 КЗпП України та із достроковим перериванням соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років основного працівника, на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, що не заперечується відповідачем.

Відповідно до ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Відповідно до п.2 ч. 1 ст.36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Посилаючись на незаконність звільнення, позивач посилалась на проведення звільнення під час її тимчасової непрацездатності, що вважала порушенням вимог закону.

Між тим, звільнення особи із займаної посади в зв'язку з закінченням строку трудового договору під час її тимчасової непрацездатності не є безумовною підставою для її поновлення на роботі.

Посилання на незаконність її звільнення з роботи в період тимчасової непрацездатності безпідставні, оскільки ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадках звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав, передбачених ст.ст. 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), а позивачку звільнено у зв'язку із закінченням строку дії трудового договору за п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - ч.6 ст.179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, з наступними змінами, при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 36 КЗпП судам слід враховувати, що звільнення з цих підстав вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (або понад три роки, але не більше, ніж до 6 років, якщо дитина за медичним висновком в цей період потребує домашнього догляду), одиноких матерів (жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда провадиться з обов'язковим працевлаштуванням (ч.3 ст.184 КЗпП). Не може бути визнано, що власник або уповноважений ним орган виконав цей обов'язок по працевлаштуванню, якщо працівниці не була надана на тому ж або на іншому підприємстві (в установі, організації) інша робота або запропонована робота, від якої вона відмовилась з поважних причин (наприклад, за станом здоров'я).

Як встановлено в судовому засіданні позивач є жінкою, яка виховує та утримує дитину сама, що вбачається з наданих суду довідок та актів з місця мешкання позивача.

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що ч.3 ст.184 КЗпП України встановлено гарантії для окремих категорій працівників, а саме: заборонено звільнення, зокрема, вагітної жінки та передбачено обов'язкове працевлаштування у випадках її звільнення після закінчення строкового трудового договору. Невиконання підприємством (установою, організацією), яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч.2 ст.232 КЗпП України обов'язку надати на цьому або іншому підприємстві роботу, яку може виконувати працівниця.

Оскільки згідно зі ст.235 зазначеного Кодексу підставою для поновлення працівника на роботі є його звільнення без законних підстав, то у разі невиконання власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом протягом трьох місяців обов'язку по працевлаштуванню звільненого працівника за п.2 ст.36 КЗпП України, за заявою такої особи може вирішуватися спір не про поновлення на роботі, а про виконання зобов'язання по працевлаштуванню.

Крім того, така позиція визначена в постанові Верховного Суду України від 15 жовтня 2013 року №21-303а13.

Окрім цього, необхідно зазначити, що за статтею 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законних підстав або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше як за один рік.

З урахуванням наведеного, суд вважає, що невиконання відповідачем, яке провело звільнення, обов'язку по працевлаштуванню ОСОБА_1 протягом трьох місяців є підставою для покладення на нього відповідно до ч.2 ст.232 КЗпП України обов'язку надати в цій або іншій установі роботу, яку може виконувати працівниця, а не поновлення на роботі, під час вирішення кого приймається рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Таким чином, враховуючи викладене та з урахуванням вимог ч.2 ст.232 КЗпП України, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, а тому ці вимоги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 23, 36 ст.184, ч.2 ст.232, 235 КЗпП України, ст. ст. 2, 8, 11, 159-163 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Департаменту охорони здоров'я соціальної політики Кам'янської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору, Кам'янська міська рада, про працевлаштування та стягнення коштів, задовольнити частково.

Зобов'язати Департамент охорони здоров'я та соціальної політики Кам'янської міської ради виконати передбачені дії щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1, як одинокій матері, що має дитину віком до 14 років.

В іншій частині позовних вимог, відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Похваліта С. М.