Справа № 813/466/15
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

5 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

судді-доповідачаГриціва М.І.,
суддів:Кривенди О.В., Прокопенка О.Б., -
розглянувши заяву ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 7 червня 2016 року у справі за його позовом до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

встановила:

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 7 червня 2016 року залишив без змін постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22 травня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 січня 2016 року про відмову у задоволенні позовних вимог у зазначеній справі.

Не погодившись з ухвалою Вищого адміністративного суду України, ОСОБА_4 подав заяву про її перегляд Верховним Судом України з установлених пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) підстав неоднакового застосування судом касаційної інстанції у подібних правовідносинах положень частини шостої статті 23 Закону України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію», підпункту 2 пункту 1 Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або інвалідності працівника міліції, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2007 року № 707, пункту 1.78.8 Порядку проведення військово-лікарської експертизи і медичного огляду військовослужбовців та осіб рядового і начальницького складу в системі МВС України, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 6 лютого 2001 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2001 року за № 164/5355, що, на думку заявника, підтверджується рішеннями суду касаційної інстанції від 25, 30 жовтня 2012 року, 18 липня 2013 року (у матеріалах відсутні номери справ) 3 вересня, 10 червня 2014 року та 10 березня 2015 року 22 лютого 2016 року (справи №№ В/800/2821/14, В/800/2323/14 К/800/62464/13, К/800/4246/16 відповідно).

До заяви також додані постанови Верховного Суду України від 17 жовтня 2012 року та 8 липня 2014 року, які, на думку заявника, підтверджують невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, просить переглянути справу з підстави, передбаченої пунктом 5 частини першої статті 237 КАС.

Заява містить клопотання про поновлення процесуального строку на подання заяви про перегляд судових рішень з посиланням на тривалу бездіяльність відповідачів і неодноразовий розгляд справи в судах.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України перевірила наведені у заяві доводи і дійшла висновку про її необґрунтованість з огляду на таке.

За правилами пункту 1 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Ухвалення різних за змістом судових рішень матиме місце в разі, коли суд (суди) касаційної інстанції у розгляді двох чи більше справ за тотожних предмету спору, підстав позову та за аналогічних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо заявлених позовних вимог.

У рішенні суду касаційної інстанції, про перегляд якого подано заяву, та у рішеннях, наданих на порівняння від 18 липня 2013 року і 10 березня 2015 року, йдеться про застосування одних й тих самих норм законодавства, які регулюють відносини, пов'язані з порядком та умовами виплати одноразової грошової допомоги у разі, зокрема, отримання інвалідності працівника міліції. Зі змісту цих рішень випливає, що в основі того чи того правозастосування лежать відмінні між собою фактичні обставини (різна доказова база), які зумовили відповідне трактування і застосування зазначених норм права й ухвалення судових рішень, які за юридичним значенням не можна визнати неоднаковими.

Викладене дає підстави вважати, що рішення суду касаційної інстанції, додані на обґрунтування заяви, ухвалені цим судом за інших фактичних обставин справи, а отже не підтверджують наявність неоднакового застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, ОСОБА_4 посилається на ухвали Вищого адміністративного суду України від 25 і 30 жовтня 2012 року. Проте ці рішення не підтверджують неоднаковість у правозастосуванні, оскільки у зазначених справах суд касаційної інстанції не ухвалив остаточного рішення, а з огляду на неповноту фактичних обставин справи скасував рішення судів попередніх інстанцій, а справи направив на новий розгляд до суду першої інстанції.

За правилами пункту 2 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм процесуального права - при оскарженні судового рішення, яке перешкоджає подальшому провадженню у справі або яке прийнято з порушенням правил підсудності справ або встановленої законом юрисдикції адміністративних судів.

Зі змісту заяви, тексту оскарженого рішення та доданих до заяви інших судових рішень висновується, що обґрунтування заяви, характер вимог, вид та правова природа оскарженого і порівнюваних рішень не вказують на наявність ознак (проявів) неоднакового застосування одних і тих самих норм процесуального права у подібних правовідносинах.

ОСОБА_4 клопоче також про перегляд ухвали Верховного Суду України від 13 вересня 2016 року (справа № 21-2978а16). Однак це судове рішення не є рішенням суду касаційної інстанції в розумінні положень пункту 1 частини першої статті 236 та пункту 2 частини першої статті 237 КАС, тому Верховний Суд України позбавлений можливості переглянути його з цієї підстави.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 237 КАС одним із мотивів перегляду Верховним Судом України судових рішень в адміністративних справах є невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Посилання на постанови Верховного Суду України від 17 жовтня 2012 року та 8 липня 2014 року є неприйнятним, оскільки вони не містять правового висновку щодо застосування норм матеріального права, про правильність застосування яких йдеться у заяві. Посилаючись на порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, Верховний Суд України постановлені судові рішення скасував, а справи направив на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Такі обставини унеможливлюють прийняття рішення про відкриття провадження у справі і дають підстави вважати заяву необґрунтованою.

З огляду на вкладене, керуючись пунктом 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів» статтею 240 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України,

ухвалила:

Поновити строк на подання заяви ОСОБА_4 про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 7 червня 2016 року.

Відмовити у допуску до провадження Верховного Суду України справи за позовом ОСОБА_4 до Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 7 червня 2016 року.

Суддя-доповідач М.І. Гриців

Судді: О.В. Кривенда

О.Б. Прокопенко