Справа № 825/598/17
Суддя: Бородавкіна С.В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 року м. Чернігів Справа № 825/598/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді - Бородавкіної С.В.
за участі секретаря - Гайдука С.В.,
представника позивача - Северінова О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 ) звернулась до суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі ВЧ НОМЕР_1 ) та просить:
- визнати бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати їй середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку протиправною;
- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме за період з 03.08.2016 по 06.03.2017.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказами відповідача її було звільнено з військової служби та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. При цьому, наказом від 03.08.2016 № 167 передбачено виплату позивачу грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 № 178.
Однак, на момент звільнення, розрахунок з нею в повній мірі відповідачем здійснений не був, а саме не було виплачено грошову компенсацію за не отримане речове майно. Остаточній розрахунок з позивачем здійснено 07.03.2017 шляхом перерахування ВЧ НОМЕР_1 грошових коштів на картковий рахунок позивача.
Оскільки остаточний розрахунок був здійснений 07.03.2017, то відповідно до положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України, на думку позивача, вона має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що оскільки спеціальним законом порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визначений, то слід застосовувати норми Кодексу законів про працю України.
Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, надав письмові пояснення в яких зазначив, що начальником речової служби ВЧ НОМЕР_1 на адресу речової служби Тилу та ФЕУ КСВ ЗСУ було направлено заявки на фінансування, з метою отримання необхідних для виплати грошової компенсації ОСОБА_1 коштів. Однак, заявки на фінансування у 2016 та 2017 роках витрат по КПКВ 2101020/3 КЕКВ 2210, необхідних для виплати грошової компенсації звільненим військовослужбовцям військової частини НОМЕР_1 , Тилом КСВ ЗСУ проігноровані.
Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено з таких підстав.
ОСОБА_1 проходила військову службу за контрактом на посаді старшого оператора взводу радіоперехоплення та пеленгації роти радіоперехоплення та пеленгування загону радіорозвідки ВЧ НОМЕР_1 .
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 01.08.2016 № 18-РС позивача було звільнено з військової служби у відставку з виключенням з військового обліку за п. «б» (за станом здоров`я) (а.с. 11).
Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 03.08.2016 № 167, старшого солдата ОСОБА_1 з 03.08.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення. Також, вказаним наказом, серед іншого, було передбачено виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за не отримане речове майно відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 16.03.2016 (а.с. 52).
Відповідно до довідки про вартість речового майна, що належить до видачі ОСОБА_1 від 08.08.2016 № 9, загальна сума компенсації становить 61 121,36 грн. (а.с. 53).
Як встановлено судом, на момент звільнення ОСОБА_1 з військової служби, вищевказана компенсація позивачу виплачена не була.
У зв`язку із наведеним, позивач зверталась до командування ВЧ НОМЕР_1 та речової служби тилу КСВ ЗСУ із заявами про виплату грошової компенсації вартості за не отримане речове майно, що підтверджується листами-відповідями від 31.01.2017 № 116/10/2/3/59, від 04.01.2017 № 116/10/2/3/9, від 05.04.2017 № 69/595 та від 23.02.2017 № 69/339 (а.с. 14, 22-23, 24-25, 26-27).
Як вбачається із наявної в матеріалах справи виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , остаточний розрахунок ВЧ НОМЕР_1 з виплати грошової компенсації за неотримане речове майно відбувся 07.03.2017 (а.с. 45).
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про стягнення із ВЧ НОМЕР_1 компенсації за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: з 03.08.2016 по 06.03.2017.
Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію", інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 3 вищевказаного Закону).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-ХІІ).
Відповідно до ст. 1-2 Закону № 2011-ХІІ, військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно із ч. 1 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Абзацом другим ч. 1 ст. 9-1 Закону № 2011-ХІІ встановлено, що речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008 затверджено Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), яке визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі.
Відповідно до п. 240 Положення військовослужбовці, які визнані непридатними до військової служби за станом здоров`я, підлягають звільненню з військової служби за станом здоров`я. Після отримання військовою частиною відповідного висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність військовослужбовця до військової служби за станом здоров`я документи про його звільнення з військової служби оформляються та надсилаються посадовій особі, яка видає наказ про звільнення негайно.
Після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання (п. 242 Положення).
Тобто, при звільненні з військової служби, із військовослужбовцем повинен бути повністю проведений розрахунок. Одночасно, суд вважає за необхідне зазначити, що спеціальним законодавством України не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця.
Проте, ст. 116 Кодексу законів про працю України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Згідно із ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Відповідно до ст. 2 Закону України від 19.10.2000 № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
Пунктом 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Аналогічні положення викладені в ч. 2 ст. 9 Закону № 2011-ХІІ.
Відповідно до абзацу першого п. 2 вищевказаної Постанови, виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації.
Як вбачається із матеріалів справи та не заперечувалось представником позивача в судовому засіданні, ОСОБА_1 просить нарахувати та виплатити їй компенсацію за невчасно проведений ВЧ НОМЕР_1 розрахунок із компенсації вартості за неотримане речове майно.
Однак, не виплачена ОСОБА_1 грошова компенсація замість предметів речового майна особистого користування, що підлягають видачі особам рядового і начальницького складу, не є щомісячним чи одноразовим додатковим видом грошового забезпечення, а відтак не підпадає під дію ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та статей 116, 117 Кодексу законів про працю України.
Крім того, відповідно до вимог абзацу третього п. 242 Положення особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Проте, наказ командира ВЧ НОМЕР_1 від 03.08.2016 № 167, яким позивача з 03.08.2016 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення, без проведення усіх необхідних розрахунків, ОСОБА_1 не оскаржувався та не оскаржується, а тому суд приходить до висновку, що позивач погодилась на проведення з нею неповного розрахунку при виключенні зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно із ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Отже, враховуючи вищевикладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обґрунтованість своїх позовних вимог, а тому в задоволенні адміністративного позову необхідно відмовити повністю.
Керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.
Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя С.В. Бородавкіна