Справа № 464/8571/16-а,2-а/464/445/16
Суддя: Пліш Михайло Антонович
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року Справа № 876/3186/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Пліша М.А.,

суддів Ільчишин Н.В., Большакової О.О.,

за участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року по справі за позовом Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

Сихівський відділ соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради звернувся в суд першої інстанції з адміністративним позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в якому просив визнати протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо накладення штрафу у виконавчому провадженні (ВП №47979264) та скасувати постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 8 листопада 2016 року про накладення штрафу (ВП №47979264).

Постановою Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено, визнано протиправними дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області щодо накладення штрафу у виконавчому провадженні (ВП №47979264) та скасовано постанову відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 8 листопада 2016 року про накладення штрафу (ВП №47979264).

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_2 оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі зазначає, що судом при розгляді справи безпідставно не залучено його, як особу, чиї права і свободи були порушені відповідачем (а в даному випадку - позивачем (боржником) у справі). Про подання адміністративного позову Сихівським відділом соціального захисту УСЗ ДГП ЛМР до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання протиправними дій та скасування постанови про накладення штрафу у виконавчому провадженні його повідомлено не було і таким чином не надана можливість захистити порушені права.

З оскаржуваної постанови суду вбачається, що суд погодився з твердженням боржника про те, що він (боржник ) вжив всіх можливих заходів для виконання рішення суду. Однак таке твердження не відповідає дійсності. Позивач (боржник) мотивує невиконання рішення суду в частині обовязкового прикріплення до відповідних магазинів за місцем проживання відсутністю механізму виконання цієї вимоги чинного Закону України № 796-12, отже, боржник, стверджуючи, що йому не відомо, які саме дії він має вжити для виконання норми Закону України № 796-12 про обовязкове прикріплення до відповідних магазинів за місцем проживання, дає доказ того, що боржник свідомо не виконує цю норму чинного Закону і, тим самим, порушує і вимоги ч. 2 ст. 19 Конституції України.

Окрім того, до зміни так званого «механізму нарахування суми компенсації», визначеного постановою Кабінету Міністрів України, що власне і призвело до судових позовів через невідповідність сум компенсації вартості продуктів харчування, в України діяв механізм прикріплення, в тому числі і в Сихівському районі м. Львова.

Згідно з усталеною практикою Вищого адміністративного суду України, відсутність коштів не є підставою для невиконання державою своїх зобовязань, про це ж йдеться і в численних рішеннях Європейського суду з прав людини.

Таким чином, Сихівський районний суд м. Львова, не дослідивши цієї правової норми та обставин справи, виніс необгрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно із ст.255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обовязковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Згідно зі ст. 75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі невиконання вимог державного виконавця щодо виконання рішення суду без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону і не пізніше п'яти робочих днів з дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд посилається на те, що в даному випадку позивачем не виконано рішення суду з поважних причин. Зокрема, беруться до уваги листи позивача, скеровані до управління соціального захисту департа менту гуманітарної політики Львівської міської ради, відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у Львівській області. Вказані дії, а також відповідь зазначених органів влади про відсутність відповідного фінансування не можуть розцінюватись як поважна причина невиконання рішення суду.

Передбачаючи соціальне забезпечення та соціальні виплати в законах, зокрема в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», держава взяла на себе відповідні зобовязання перед людиною. Принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою, навіть якщо такі зобовязання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Крім того, апелянт зазначає, що відсутність коштів на виконання рішення суду, не є підставою для закриття виконавчого провадження на підставі наступного.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини в пункті 74 рішення у справі «ОСОБА_3 проти Італії» зазначив, що орган державної влади не має права посилатися на брак коштів на виправдання неспроможності виконати судове рішення про виплату боргу.

В той же час, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 бе резня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін. Якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечу ються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс (рішення у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року, пункт 68).

Стаття 67 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» містить норму, що витрати органів місцевого самоврядування, що виникли внаслідок рішень органів державної влади і попередньо не забезпечені відповідними фінансовими ресурсами, компенсуються держа вою.

В оскаржуваному судовому рішенні зазначається, що боржником вжито всі, передбачені законом, способи для виконання рішення суду. Проте, аналіз обставини справи дає підстави зробити висновок, що боржник не дотримався всіх діючих правових норм законодавства України та рішень Європейського суду з прав людини для належного виконання рішення суду.

Крім того, апелянт зазначає, що органами державної виконавчої служби є: Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, до складу якого входить відділ примусового виконання рі шень; управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юсти ції України в Автономній Республіці Крим, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, до складу яких входять відділи примусового виконання рішень; районні, районні у містах, міські (міст обласного значення), міськрайонні відділи державної виконавчої служби відповідних управлінь юстиції.

Наведений перелік органів державної виконавчої служби є вичерпним.

Структурні підрозділи органів державної виконавчої служби: відділи примусового виконання рішень управлінь державної виконавчої служби, відділи примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, підрозділи примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції Міністерства юстиції в АРК, головні управління юстиції в областях, містах Києві та Севастополі - не є органами державної виконавчої служби, що виключає можливість їх участі як сторони в адміністративному процесі (Постанова ВАС України від 16.11.2016 року у справі К/9991/81660/12).

Отже позов подано до неналежного відповідача - відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, замість належного - Головного територіального управ ління юстиції у Львівській області.

У зв'язку з наведеним, просить скасувати постанову Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області від 1 липня 2015 року відкрито виконавче провадження (ВП №47979264) з примусового виконання виконавчого листа №464/3137/13-а, виданого 28 травня 2015 року Сихівським районним судом м.Львова, згідно якого зобовязано позивача здійснити необхідні дії відповідно до вимог п.14 ст.20 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та постанови Кабінету Міністрів України віл 21 травня 1992 року №258 «Про норми харчування та часткову компенсацію вартості продуктів для осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» направлені для забезпечення ОСОБА_2 продуктами харчування за нормами з обовязковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання та компенсацією 50% вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими Міністерством охорони здоровя України за період з 1 жовтня 2012 року до 31 грудня 2012 року, з врахуванням виплачених сум.

Постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Шелінської Ю.А. від 4 жовтня 2016 року на боржника - позивача по справі за невиконання без поважних причин рішення, за яким боржник зобовязаний особисто вчиняти дії, накладено штраф в розмірі 1020 грн. Також постановою старшого державного виконавця ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Шелінської Ю.А. від 8 листопада 2016 року (ВП №47979264) на боржника - позивача по справі накладено штраф в розмірі 2040 грн. за невиконання без поважних причин рішення, за яким боржник зобовязаний особисто вчинити дії.

Розглядаючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно ч.2 ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, при цьому суд правильно вважав, що накладення стягнення у вигляді штрафу можливе тільки у разі невиконання рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, у разі такої бездіяльності без поважних причин.

Судом першої інстанції зясовано, що боржником вживались заходи для виконання рішення суду, що підтверджується відповідними листами-зверненнями на адресу департаменту гуманітарної політики управління соціального захисту Львівської міської ради та відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області з приводу розяснення механізму забезпечення стягувана продуктами харчування за медичними нормами з обовязковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання та компенсацією 50% вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими Міністерством охорони здоровя.

З огляду на це, суд першої інстанції вважав, що рішення у справі №464/3137/13-а не виконано позивачем з поважних причин, а саме у звязку із відсутністю законодавчого врегулювання механізму забезпечення продуктами харчування з прикріпленням до відповідних магазинів та компенсації вартості продуктів харчування. При цьому позивачем здійснено всі можливі заходи в межах своїх повноважень для виконання рішення суду. Посилання відповідача у постанові про накладення штрафу (ВП №47979264) від 8 листопада 2016 року на те, що позивачем рішення суду не виконано без поважних причин, спростовуються матеріалами справи.

Тому суд першої інстанції дійшов висновку, що дії державного виконавця щодо накладення на позивача штрафу у виконавчому провадженні є протиправними, а тому оскаржувана постанова про накладення штрафу підлягає скасуванню.

Однак колегія суддів з такими доводами суду першої інстанції не погоджується.

Дійсно у матеріалах справи наявні листи-звернення до Департаменту соціального захисту населення Львівської обласної державної адміністрації з приводу розяснення механізму забезпечення стягувана продуктами харчування за медичними нормами з обовязковим прикріпленням до відповідних магазинів за місцем проживання та компенсацією 50% вартості продуктів харчування за медичними нормами, встановленими Міністерством охорони здоровя, однак з часу відкриття виконавчого провадження, 01.07.2015 року, і до постановлення оскаржуваної постанови 08.11.2016 року, таких звернень було лише три і такі скеровувались після отримання вимоги щодо виконання судового рішення. Жодної відповіді з приводу таких звернень у матеріалах справи не має.

З огляду на це, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем недостатньо вжито заходів для виконання судового рішення, більше того, стягнення накладено повторно а відтак оскаржувана постанова відповідача про накладення штрафу (ВП №47979264) від 8 листопада 2016 року є підставною.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що постанову суду першої інстанції слід скасувати, бо висновки суду не відповідають обставинам справи, а у задоволенні позовних вимог - відмовити.

Керуючись ч.3 ст. 160, ч. 4 ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ст.205, ст.207, ст. 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити, постанову Сихівського районного суду м. Львова від 29 грудня 2016 року по справі № 464/8571/16-а скасувати.

У задоволенні позову Сихівського відділу соціального захисту управління соціального захисту департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя М.А. Пліш

Судді О.О. Большакова

ОСОБА_4

Повний текст виготовлений 18.05.2017 року