Справа № 808/520/17
Суддя: Батрак Інна Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року (о 16 год. 40 хв.) Справа № 808/520/17 м.Запоріжжя

Запорізький окружний адміністративний суду складі:

головуючого судді Батрак І.В.,

за участю секретаря Лялько Ю.В.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3Р,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4

до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

про визнання протиправними дій

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4, позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, відповідач), в якому просить визнати протиправними дій відповідача при наданні відповіді за №Л-9089-52/3/6-16 від 22.12.2016 у ненаданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для надання земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Новенської сільської ради Запорізької області.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції представники позивача позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Зокрема, вважають відмову відповідача у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Новенської сільської ради Запорізької області є безпідставною. Посилаються на приписи статті 118 Земельного кодексу України та вказують, що відповідачем по справі при наданні оскаржуваної відповіді не надано підтвердження того, що є невідповідність місця розташування земельної ділянки, стосовно якої позивачем подано клопотання про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою, вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Враховуючи викладене, на думку представників позивача, обєктивних підстав, передбачених ч. 7 ст. 118 Земельного кодексу України, у відмові наданні ОСОБА_4 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області не було. Також зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється. При цьому, позивач має намір отримати дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, що законом не заборонено, обмеження встановлюються ст. 24 Закону та стосуються тільки випадку, коли земельна ділянка надається в користування чи передається у власність, тому необхідність виготовлення детального плану території при наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відсутня. На підставі вищевикладеного, просять адміністративний позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив із підстав, наведених у наданих суду запереченнях (вх. №11572 від 20.04.2017). Зокрема, зазначає, що за результатами розгляду клопотання ОСОБА_4 відмовлено у задоволенні клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства на території Новенської сільської ради Запорізької області, оскільки земельна ділянка, дозвіл на виготовлення проекту відведення якої позивач хотів отримати, є забудованою. Посилається на приписи ч. 3 ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та зазначає, що заборонена передача у власність чи в користування земельних ділянок для містобудівних потреб у разі відсутності затвердженого детального плану території. Вказує, що під час розгляду клопотання позивача, ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області були взяті до уваги та застосовані розяснення Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.06.2015 №7/14-7100, відповідно до якого у звязку із завершенням терміну дії положень п. 6-1 розділу V Прикінцеві положення Закону з 01 січня 2015 норма ч. 3 ст. 24 щодо заборони передачі (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб у разі відсутності плану зонування або детального плану території діє у повному обсязі в її первинній редакції. Оскільки Законом не передбачено виключень із норм ч. 3 ст. 24 Закону, а земельне законодавство не визначає різниці між формування нових (вільних) земельних ділянок та земельних ділянок під існуючими обєктами нерухомості, зазначена вимога формально розповсюджується на всі рішення про надання земельних ділянок формально для містобудівних потреб, які мають прийматися на підставі проектів землеустрою щодо її відведення. Відповідно до викладеного, вважає, що за відсутності плану зонування або детального плану території відмова у наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для потреб, повязаних з будівництвом є законною. Обґрунтовуючи законність своєї відмови представник відповідача звертає увагу суду, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлена можливість здійснення будівництва на земельній ділянці, відведеній для ведення особистого селянського господарства, а відтак детальний план території та план зонування території є містобудівною документацією, яка повинна бути наявною та використовуватись в силу статті 24 Закону для правовідносин, які виникають з приводу земельних ділянок, які передбачають будівництво, і саме тому ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області під час розгляду клопотання позивача вважало необхідною наявність вказаної містобудівної документації, оскільки відведення земельної ділянки позивачу повязане з будівними потребами. З урахуванням вищенаведеного, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

На підставі статті. 160 КАС України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови та оголошено про час виготовлення постанови у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши надані документи, заслухавши пояснення представників сторін, судом встановлені наступні обставини.

07 жовтня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області з клопотанням, в якому просила надати дозвіл на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею два га, які розташовані на території Новенської сільської ради Мелітопольської району за межами населених пунктів. Разом із клопотанням позивачем надано схему розміщення земельної ділянки (викопіювання з кадастрової карти (плану), копію паспорту, копію ІПН, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Листом від 22.12.2016 №Л-9089-52/3/6-16 відповідач повідомив, що частиною третьою статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», що набула чинності з 01.01.2015, заборонена передача у власність чи в користування земельних ділянок для містобудівних потреб у разі відсутності затвердженого детального плану території. При цьому, термін «містобудівні потреби» в контексті зазначеної статті розглядається як цільове призначення земельної ділянки, що передбачає її забудову. Оскільки запитувана позивачем земельна ділянка є забудованою, але відомості про наявність затвердженого детального плану території у документах, доданих до клопотання, відсутні, Головне управління не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача.

Вважаючи протиправними дії відповідача при наданні відповіді на заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою позивач звернувся до суду із даним позовом.

Ураховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 14 Конституції України та статті 373 Цивільного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізовується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Так, правовідносини у сфері забезпечення права громадян на землю урегульовано Земельним кодексом України.

Частина третя статті 22 Земельного кодексу України надає право громадянам набувати у власність земельні ділянки та надаються у користування для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Статтею 33 Земельного кодексу України передбачено, що земельні ділянки, призначені для ведення особистого селянського господарства, можуть передаватися громадянами у користування юридичним особам України і використовуватися ними для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства без зміни цільового призначення цих земельних ділянок.

Пунктом "в" частини третьої статті 116 Земельного кодексу України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

В частині першій статті 121 Земельного кодексу України зазначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

Частиною четвертою статті 122 Земельного кодексу України передбачено, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою вказаної статті, у власність або у користування для всіх потреб.

У спірних правовідносинах, з огляду на Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затверджене Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року №15 та Положення про Головне управління Держгеокадастру в області, затверджене Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 03 лютого 2015 року № 14, таким органом є відповідач - Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

У відповідності до частини шостої статті 118 Земельного кодексу України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до ОСОБА_5 міністрів Автономної Республіки Крим. ОСОБА_5 Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Проте, згідно з частиною сьомою статті 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст. 122 вказаного Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Вказана норма кореспондується із положеннями частини третьої статті 123 Земельного кодексу України, за якою відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Із наведених правових норм Земельного кодексу України вбачається, що підставою для відмови у наданні дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою.

Натомість, відповідач, до компетенції якого належить розгляд питання та прийняття рішення щодо надання дозволу чи відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, необґрунтовано відмовив позивачеві у наданні такого дозволу із посиланням на частину третю статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», оскільки земельна ділянка, дозвіл на виготовлення проекту відведення якої позивач хотів отримати, є забудованою.

З приводу такої підстави для відмови в затвердженні проекту землеустрою, суд зазначає, що відповідно до частини другої статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

При цьому, пункт "а" частини третьої статті 22 Земельного кодексу України визначає те, що землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

В статті 1 Закону України «Про особисте селянське господарство» №742-IV від 15.05.2003 визначено, що особисте селянське господарство - це господарська діяльність, яка проводиться без створення юридичної особи фізичною особою індивідуально або особами, які перебувають у сімейних чи родинних відносинах і спільно проживають, з метою задоволення особистих потреб шляхом виробництва, переробки і споживання сільськогосподарської продукції, реалізації її надлишків та надання послуг з використанням майна особистого селянського господарства, у тому числі й у сфері сільського зеленого туризму.

Члени особистого селянського господарства здійснюють діяльність на свій розсуд і ризик у межах встановленого правового господарського порядку, дотримуючись вимог цього Закону, законів України, інших нормативно-правових актів.

Діяльність, пов'язана з веденням особистого селянського господарства, не відноситься до підприємницької діяльності.

Окрім того, частиною першою статті 6 Закону України "Про особисте селянське господарство" зазначено, що до майна, яке використовується для ведення особистого селянського господарства, належать земельні ділянки, жилі будинки, господарські будівлі та споруди, сільськогосподарська техніка, інвентар та обладнання, транспортні засоби, сільськогосподарські та свійські тварини і птиця, бджолосім'ї, багаторічні насадження, вироблена сільськогосподарська продукція, продукти її переробки та інше майно, набуте у власність членами господарства в установленому законодавством порядку.

Отже, законодавством України передбачена можливість набувати громадянами України у власність земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в межах норм визначених статтею 121 Земельного кодексу України за рахунок земель сільськогосподарського призначення до яких в тому числі відносяться і несільськогосподарські угіддя.

Як вбачається зі змісту Закону України «Про особисте селянське господарство» земельні ділянки надані громадянам для ведення особистого селянського господарства можуть використовуватись не лише для вирощування на них сільськогосподарської продукції, а також можуть використовуватись ними для розміщення та вирощування сільськогосподарських та тварин і птиці, розміщення бджолосім'ї, багаторічних насаджень, надання послуг у сфері сільського зеленого туризму.

Закон України «Про регулювання містобудівної діяльності» від 17 лютого 2011 року № 3038-VI (далі - Закон № 3038-VI) встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Відповідно до частини третьої статті 24 Закону № 3038-VI у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

З положення зазначеної статті вбачається, що визначальним для застосування Закону № 3038-VI та вирішення питання про наявність заборони на передачу земельних ділянок у власність є факт надання їх саме для містобудівних потреб.

Як видно з матеріалів справи, в даному випадку земельна ділянка розташована за межами населеного пункту, відноситься до земель сільськогосподарського призначення, цільове призначення земельної ділянки - для ведення особистого селянського господарства, а не для містобудівних потреб.

Суд вважає, що при здійсненні передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність або у користування для всіх потреб відповідач повинен в першу чергу керуватись Земельним кодексом України, який є спеціальними нормативними актами в сфері регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель та норми якого повинні застосовуватись пріоритетно порівняно із нормами Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Як встановлено вище, виходячи з аналізу вказаних положень Земельного кодексу України у системному їх зв'язку, перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним та розширеному тлумаченню не підлягає.

На підставі вищезазначеного, суд робить висновок, що дії відповідача щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для надання земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Новенської сільської ради Запорізької області не ґрунтуються на законних вимогах та суперечать положенням чинного законодавства, а відтак такі дії слід визнати протиправними.

Відповідно до частини третьої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку

Згідно з частиною першою статті 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як встановлено частинами першою, другою статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд, відповідно до статті 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до приписів частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Керуючись ст. ст. 94, 158-163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області при наданні відповіді за №Л-9089-52/3/6-16 від 22.12.2016 у ненаданні дозволу на розроблення проекту землеустрою для надання земельної ділянки у власність орієнтовною площею 2,0 га для ведення особистого селянського господарства на території Новенської сільської ради Запорізької області.

Присудити на користь ОСОБА_4 суму судового збору у розмірі 640,00 грн., (шістсот сорок гривен) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя І.В. Батрак