Справа № 219/2532/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Конопленко О.С.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року справа №219/2532/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Сіваченка І.В.

суддів: Шишова О.О., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області на постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2017 року у справі № 219/2532/17 за позовом ОСОБА_2 до Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області про визнання бездіяльності неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з адміністративним позовом до Бахмутського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області (далі Управління), в якому просив визнати неправомірною бездіяльність відповідача щодо невиплати йому пенсії з жовтня 2016 року та зобов'язати Управління відновити позивачу виплату належної йому пенсії з 01 жовтня 2016 року на визначений ним банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він перебуває на обліку в Управлінні на підставі електронної пенсійної справи, що надійшла з Управління Пенсійного фонду України в Калінінському районі м. Горлівка Донецької області 12 листопада 2014 року. Позивач отримує пенсію за віком, призначену на пільгових умовах по Списку № 1, відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (далі Закон № 1058-IV), шляхом зарахування коштів на банківський рахунок. Пенсія для позивача є єдиним джерелом існування, однак відповідач з 01 жовтня 2016 року до теперішнього часу припинив її виплату, мотивуючи це проведенням інформаційного обміну з органами соціального захисту населення, в результаті цього обміну автоматично прописалась особливість - «Переселенець не зареєстрований», тому виплата пенсії призупинена.

Крім того, коли позивач звернувся до відповідача із заявою про виплату пенсії на рахунок Приватбанку, працівник Управління не прийняла цю заяву, пояснив що позивач має право отримувати пенсію тільки на рахунок, відкритий в Ощадбанку. Позивач вважає таку бездіяльність відповідача протиправною і такою, що порушує його конституційні права, у зв'язку з чим звернувся до суду з вказаною позовною заявою.

Відповідач адміністративний позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні з підстав, викладених в письмовому запереченні на позовну заяву. Так, з заперечення на адміністративний позов за вих. № 4467/09 від 04 квітня 2017 року вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, 20 жовтня 2014 року звернувся до Управління Пенсійного фонду України в м. Артемівську та Артемівському районі як особа, переміщена з тимчасово окупованої території, із заявою про переведення виплати пенсії з УПФУ в Калінінському районі м. Горлівка. 16 січня 2015 року розпорядженням № 93275 електронна пенсійна справа позивача взята на облік з 01 липня 2014 року. Пенсія за період з 01 липня 2014 року по 31 січня 2015 року нарахована Управлінням та виплачена на виплатний період січня 2014 року через банківську установу ДОУ АТ «Ощадбанк», так як згідно електронної пенсійної справи позивача пенсія з УПФУ в Калінінському районі м. Горлівка сплачена по 30 червня 2014 року. Надалі пенсія виплачувалась щомісяця, виплачена станом на 31 серпня 2016 року.

Виплати пенсій особам, переміщеним з тимчасово окупованих територій, регулюються постановою КМУ № 595 від 07 листопада 2014 «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам, організаціям Донецької та Луганської областей», Постановою КМУ № 509 від 01 жовтня 2014 року «Про тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ», постановою КМУ № 365 від 08 червня 2016 року «Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», постановою КМУ № 136 від 18 лютого 2016 року «Порядок здійснення верифікації та моніторингу достовірності інформації…» та деякими іншими.

Враховуючи вищевказані постанови, після інформаційного обміну баз (Єдина інформаційна база даних про внутрішньо переміщених осіб) з УПСЗН, у позивача було знято 94 особливість (переселенець зареєстрований) та прописано 93 (переселенець не зареєстрований), з цих підстав виплата пенсії позивачу з жовтня 2016 року була призупинена. Позивачем не вжито заходів, спрямованих на отримання належної йому суми пенсійних виплат, у зв'язку з чим він не зміг отримати пенсійні виплати, тобто реалізувати гарантоване Конституцією України право, оскільки ним не надано суду доказів того, що він позбавлений права та можливості реалізувати своє право на пенсійне забезпечення в порядку, передбаченому, зокрема, Законом України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі Закон № 1706-VII), тобто не встановлено порушення його прав. Таким чином, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України, Законом № 1706-VII, підзаконними нормативними актами, прийнятими постановами Кабінету Міністрів України, права позивача порушені не були, у зв'язку із чим просить відмовити у задоволенні позову.

Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 4 квітня 2017 року у справі № 219/2532/17 адміністративний позов було задоволено, а саме:

Визнано неправомірною бездіяльність Управління щодо не невиплати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, пенсії з жовтня 2016 року.

Зобовязано Управління відновити виплату пенсії ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН 205210731, пенсії з1 жовтня 2016 року на визначений ОСОБА_2 банківський рахунок, у порядку, передбаченому законодавством.

Постанова мотивована тим, що відповідно до ч. 1 ст. 47 Закону № 1058-IV банківський рахунок визначає отримувач пенсії самостійно, і як наслідок цього, банк обирається цією особою. Законом № 1058-IV не передбачено такої підстави припинення виплати пенсії, як у зв'язку з проведенням в вересні 2016 року чергового інформаційного обміну з органами соціального захисту населення по пенсійній справі позивача з 01 жовтня 2016 року автоматично прописалась особливість - «Переселенець не зареєстрований», виплата пенсії призупинена. Відповідач не послався на Закон та його норму, що передбачає припинення виплати пенсії. Тому, суд першої інстанції дійшов до висновку, що виплата пенсії повинна була здійснюватися з жовтня 2016 року на рахунок, наданий раніше позивачем.

Не погодившись з таким рішенням, Управління подало апеляційну скаргу, в якій зазначило, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню та просило прийняти нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач у визначеному законодавством порядку не вживав заходів, спрямованих на отримання належної їм суми пенсійних виплат та не зміг отримати вказані виплати, тобто реалізувати гарантоване Конституцією право. Позивачем не надано суду доказів того, що він позбавлений права і можливості реалізувати своє право на пенсійне забезпечення, гарантоване Конституцією України в порядку, визначеному нормами законодавства України, які вказані в апеляційній скарзі, зокрема Законом № 1706-VII, тобто, не встановлено порушення його прав.

Також, апелянт зауважує, що суд першої інстанцій в своєї постанові посилається на рішення Європейського суду, а тому Управління вважає, що при розв'язанні даних спірних правовідносин судом також повинна бути врахована й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в іншому рішенні, а саме «Великода проти України» від 03.06.2014, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально - економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих драв може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства, зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів рама сутність змісту права на соціальний захист.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі, апелянт вважає, що посилання позивача на той факт, що Управління в супереч нормам Конституції України грубо порушує його пенсійні права та рівень його соціального захисту є такими, що не ґрунтується на Законі, є хибними, а тому не можуть бути взяті до уваги судом при прийнятті даного рішення.

Сторони у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином відповідно до вимог статей 33-38 Кодексу адміністративного судочинства України.

За приписами п.1 та п.2 ч.1 ст.197 КАС України розгляд справи колегією суддів здійснюється в письмовому провадженні.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону № 1058-IV передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з ч.1 ст. 4 Закону № 1058-IV законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.

У відповідності до ч.3 цієї статті виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 вказаного Закону передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 49 Закону № 1058-IV передбачено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: 1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; 2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; 3) у разі смерті пенсіонера; 4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; 5) в інших випадках, передбачених законом.

Відтак, припинення виплати пенсії можливе лише за умови прийняття пенсійним органом відповідного рішення і лише з підстав визначених статтею 49 Закону № 1058-IV.

Установлено, що рішення територіальним органом Пенсійного фонду щодо припинення виплати ОСОБА_2 пенсії не приймалося.

Такого правового поняття як призупинення пенсії не міститься ані в Законі № 1058-IV, ані в Законі № 1706-VII.

Згідно з Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» у районі проведення антитерористичної операції можуть вводитися тимчасово обмеження прав і свобод громадян.

Кабінетом Міністрів України 7 листопада 2014 року прийнято постанову «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей» № 595. Цією постановою затверджено Тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей (далі - Тимчасовий порядок).

Пунктом 8 Тимчасового порядку встановлено, що особам, які переміщені на контрольовану територію та взяті на облік відповідно до Порядку оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509, пенсії та інші соціальні виплати з бюджетів усіх рівнів та фондів загальнообовязкового державного соціального страхування виплачуються за заявами таких осіб до органів (установ), які здійснюють такі виплати протягом усього строку дії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Позивач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, перебуває на пенсії, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії ААА №366435 (а.с. 11).

З копії довідки від 12 червня 2015 року № НОМЕР_1 про взяття на облік особи, переміщеної з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, вбачається, що з 01 червня 2015 року фактичним місцем проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є наступна адреса: Донецька область, м. Артемівськ (нині - Бахмут), АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Відповідно до листа Управління від 31 січня 2017 року №1252/02 ОСОБА_2 виплата пенсії призупинена, у звязку з тим, що з проведенням в вересні 2016 року чергового інформаційного обміну з органами соціального захисту населення по пенсійній справі позивача з 01.10.2016 автоматично прописалась особливість «Переселенець не зареєстрований». Тобто, виплату пенсії позивачу призупинено у зв'язку з не підтвердженням фактичного місця проживання.

Водночас суд зауважує, що згідно з п.6 ч.1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення. При цьому повноваженнями приймати закони наділена лише Верховна Рада України (ст.91 Конституції України). Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ч.2 ст. 8 Конституції України).

Конституційне поняття «закон України» не є автономним, це нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Водночас, нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть змінювати в бік звуження права громадян, які встановлено законами.

Припинення виплати пенсії на підставі положень постанов Кабінету Міністрів України без вирішення цього питання шляхом прийняття відповідного рішення територіальними органами Пенсійного фонду не сумісне з дотриманням вимог чинного Закону № 1058-IV.

Особливу увагу слід звернути на те, що у преамбулі до Закону № 1058-IV зазначено, що зміна умов і норм загальнообов'язкового державного пенсійного страхування здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону.

При таких обставинах колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, який встановив порушення відповідачем вимог ст. 19 Конституції України, ч.1 ст. 49 Закону № 1058-VI, оскільки з жовтня 2016 року позивачу зупинено виплату пенсії без прийняття відповідного рішення і за відсутності законодавчо встановлених підстав.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що в частині позовних вимог про визнання бездіяльності відповідача протиправною та зобовязання його відновити виплату пенсії з жовтня 2016 року суд прийняв рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Щодо вимог про зобовязання відповідача відновити виплату пенсії на визначений позивачем банківський рахунок, колегія суддів зауважує наступне.

Позивач зазначає в позовній заяві, що ним відкритий банківський рахунок в ПАТ ПриватБанк, та саме на цей рахунок він вимагає нараховувати йому пенсію.

Відповідно до ст. 47 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування, в редакції станом на дату прийняття рішення судом першої інстанції (18 листопада 2016 року) пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Фактично місцевим судом задоволено позов в повному обсязі, зокрема, резолютивна частина постанови суду першої інстанції відповідає резолютивній частині позовної заяви. Таким чином, місцевий суд задовольниввимоги позивача про виплату заборгованості по пенсії через уповноважений банк ПАТ ПриватБанк на визначений позивачем рахунок.

Проте такий висновок є помилковим.

Колегія суддів звертає увагу на наявність рішення Конституційного суду України від 9 липня 1998 року N 12-рп/98, який надав офіційне тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про працю України, за яким сфера застосування контрактної форми трудового договору визначається законодавством.

При цьому колегія суддів вважає доречним застосувати висновки по цьому рішенню, оскільки структура формулювання норми з застосуванням терміну законодавство у статті 21 Кодексу законів про працю України та у ст.47 Закону України Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування є тотожною.

Так, Конституційний суд в своєму рішенні прийшов до висновку, що термін "законодавство", що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України щодо визначення сфери застосування контракту як особливої форми трудового договору, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку що у ст. 47 Закону № 1058-IV терміном законодавство охоплюються, у тому числі, постанови Кабінету Міністрів.

Відповідно другого абзацу, першого пункту Постанови Кабінету Міністрів від 5 листопада 2014, № 637 Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ № 365 від 08.06.2016, № 964 від 14.12.2016) призначені починаючи з 1 травня 2016 року внутрішньо переміщеним особам соціальні виплати, що здійснюються за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів загальнообовязкового державного соціального страхування, виплачуються через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України.

При таких обставинах колегія суддів вважає, що порядок виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам через установи Ощадбанку визначений відповідно до законодавства, а висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог в цій частині є помилковим.

При таких обставинах колегія суддів вважає недоречним застосування до спірних правовідносин практику ЄСПЛ, а саме, рішення Пічко проти України щодо наявності дискримінації відносно внутрішньо переміщених осіб в частині неоднакового ставлення при виплаті пенсії через певні установи банку.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку необхідно застосовувати практику ЄСПЛ, яка полягає в тому, що будь-яке втручання органу влади у захищене право не суперечитиме загальній нормі, викладеній у першому реченні частини першої статті 1, лише якщо забезпечено справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Питання стосовно того, чи було забезпечено такий справедливий баланс, стає актуальним лише після того, як встановлено, що відповідне втручання задовольнило вимогу законності і не було свавільним (див. рішення у справі Беєлер проти Італії (Beyeler v. Italy) [GC], заява № 33202/96, п. 107, ECHR 2000-I).

Як було наведено вище, застосування порядку виплати пенсії внутрішньо переміщеним особам через установи Ощадбанку відповідає принципу законності.

Щодо справедливого балансу, визначеному в рішеннях ЄСПЛ, колегія суддів зазначає, що у ситуації, яка склалася в окремих територіях Луганської та Донецької областях України, на які не розповсюджується влада України, застосування урядом заходів з метою ідентифікації осіб, які отримують пенсію не є свавільним та відповідає справедливому балансу між загальним інтересом суспільства та вимогами основоположних прав конкретних осіб.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що встановлення певної установи банку, в даному випадку Ощадбанку, не порушує прав позивача на отримання пенсії.

Пунктом 4 частини 1 статті 202 КАС України встановлено, що підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції в частині задоволення вимог про зобовязання виплатити пенсію через уповноважений банк ПАТ ПриватБанк прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, тому в цій частині позовних вимог необхідно відмовити з частковим скасуванням рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. 11, ст. 24, ст. 184, ст. 195, ст. 197, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, ст.202,п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст. 211, ст. 212, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Бахмутського обєднаного управління Пенсійного фонду України Донецької області задовольнити частково.

Постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2017 року у справі № 219/2532/17 в частині задоволення позовних вимог про відновлення виплати ОСОБА_2 пенсії на рахунок, визначений ОСОБА_2 скасувати, та в цій частині у задоволенні позовних вимог відмовити.

В решті постанову Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 04 квітня 2017 року у справі № 219/2532/17 залишити без мін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання законної сили.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: О.О.Шишов

ОСОБА_3