Справа № 13352/09/1570   
Суддя: Глуханчук О. В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17 травня 2017 року м. Одеса
Суддя Одеського окружного адміністративного суду Глуханчук О.В., розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної та матеріальної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року залишено без розгляду адміністративний позов ОСОБА_1 в частині позовних вимог до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону про визнання протиправною бездіяльність з відновлення з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно всіх прав ОСОБА_1 , як кадрового офіцера Збройних Сил України, в тому числі права на проходження військової служби відповідно до чинного законодавства України, всіх прав ОСОБА_1 та прав членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей. Закрито провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в частині позовних вимог про стягнення моральної та матеріальної шкоди.
Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року про залишення частини позову без розгляду та закриття провадження у справі в частині позовних вимог скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в цій частині.
В обґрунтування своїх позовних вимог до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону про визнання протиправною бездіяльності позивач зазначив наступне. Бездіяльність зазначених відповідачів та їх посадових осіб, на переконання позивача, полягає у тому, що в межах своїх повноважень, визначених Конституцією та Законами України вони не прийняли жодних заходів по відновленню з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року включно прав ОСОБА_1 , як кадрового офіцера Збройних Сил України, включаючи право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України; усіх прав позивача та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей. Бездіяльність відповідачів підтверджується нормами Конституції та Законів України, які визначають повноваження та обов`язки органів державної влади. По фактичним обставинам справи бездіяльність відповідачів підтверджується тим, що видання стосовно кадрового офіцера Збройних Сил України наказів по особовому складу, проходження ним військової служби та виконання службових обов`язків відповідно до ст. 19 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року №1789-ХІІ мали бути предметом прокурорського нагляду за додержанням та застосуванням законів. Проте, навіть звертаючись до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону в порядку статті 97 КПК України, скарги позивача розглядались відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Позивач вказує, що у своїх зверненнях він просив органи прокуратури захистити його право на проходження військової служби для чого вжити заходів прокурорського реагування для скасування незаконних наказів, а саме: пункту 6 Наказу командира в/ч НОМЕР_1 №507 (по стройовій частині) від 09.09.2005 року, який в подальшому визнаний протиправним та скасований судом; пункту 9 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №509 (по стройовій частині) від 12.09.2005 року, в подальшому визнаний протиправним та скасований судом; наказу начальника кафедри військової підготовки ОНМА №138 (по стройовій частині) від 09.06.2005 року; наказу начальника кафедри військової підготовки ОНМА №215 (по стройовій частині) від 08.09..2005 року, а також щодо відклику з Західної військово-морської бази припису №93-ВК від 08.09.2005 року та його анулювання. Вказані звернення позивача розглядались посадовими особами прокуратури в порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян», а не КПК України, будь-які процесуальні рішення не приймались. Таким чином, позивач вважає, що посадові особи Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону в порушення вимог закону фактично не здійснювали прокурорський нагляд за дотриманням та застосуванням законів при виданні стосовно позивача наказів по стройовій частині. Офіційні документи Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону не містять ані слова про порушення прав та законних інтересів позивача як військовослужбовця, а також про вчинення посадовими особами ЗС України посадових злочинів. У своїх офіційних документах відповідачі протиправно вказували, що у відповідності зі ст. 12 Закону України «Про звернення громадян» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади та переміщення не входить до компетенції прокуратури. Проте позивач зазначає, що ні в одній своїй заяві він не просив прокурорські органи приймати участь в процедурах його призначення на посади у Збройних Силах України або переміщення по службі, а лише просив захистити його право у порядку, встановленому законом.
Позивач також зазначив, що відповідачам в ході прокурорських перевірок за його заявам було достовірно відомо те, що службове становище позивача у Збройних Силах України у період з 30.10.2002 по 08.10.2009 роки не було визначено. Виходячи з викладеного посадовим особам військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону було достовірно відомо, що позивач, як військовослужбовець, який не займає штатну посаду у Збройних Силах України, не перебуває у списках особового складу та на усіх видах забезпечення, включаючи грошове, позбавлений разом із сім`єю усіх прав.
Позивачем наведений перелік скарг, з якими він звертався до відповідачів з метою розв`язання ситуації, однак посадові особи відповідачів, на його переконання, допустили бездіяльність, не вживши в рамках своєї компетенції жодних дієвих заходів, що й стало підставою оскарження до суду їх противної бездіяльності. Також позивач зазначив, що наслідком вищеописаної бездіяльності Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону та їх посадових осіб стало порушення його нормального та звичайного способу життя, а також життя членів його сім`ї, погіршення стану здоров`я, про що він звертався до Уповноваженого Верховної ради України з прав людини. З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідачів завдану йому моральну шкоду та матеріальну шкоду.
Під час судового розгляду справи позивач позовні вимоги до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону підтримав у повному обсязі та просив задовольнити.
Представник відповідача Генеральної прокуратури України під час судового розгляду справи позов не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що у зверненнях позивача до Генеральної прокуратури України від 12.11.2006 року, 14.11.2006 року, 19.12.2006 року, 11.01.2007 року, 22.01.2007 року ставились питання щодо поновлення його права на проходження військової служби та прав членів його сім`ї на соціальний та правовий захист. Відповідно до приписів ст. 6, ст. 12 Закону України «Про прокуратуру», ст. 5, ст. 7, ст. 16 Закону України «Про звернення громадян» Генеральна прокуратура України зобов`язана приймати до свого провадження лише ті скарги та звернення, за якими прийнято рішення підпорядкованим прокурором, у даному випадку Військовим прокурором Південного регіону. Зазначені положення були закріплені в Інструкції про порядок розгляду і вирішення звернень та особистого прийому в органах прокуратури України, яка діяла на час розгляду звернень позивача. На час надходження звернень ОСОБА_1 рішення Військовим прокурором Південного регіону з цих питань не приймалось. За таких обставин звернення позивача від 12.11.2006, 19.12.2006, 22.01.2007 супровідними листами Генеральної прокуратури України обґрунтовано направлено для організації перевірки до Військової прокуратури Південного регіону. Звернення позивача від 14.11.2006 та від 11.01.2007 щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення, надання відпустки та санаторно-курортної путівки для лікування направлені Генеральною прокуратурою України за належністю до Міністерства оборони України. Отже, на переконання відповідача, Генеральною прокуратурою України щодо позивача прийняті рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачений чинним законодавством, порушень прав заявника не допущено. Також відповідач вважає необґрунтованими вимоги до Генеральної прокуратури України про стягнення моральної шкоди, оскільки позивач не зазначив у чому полягає завдана йому моральна шкода, яким чином визначено її розмір та якими доказами це підтверджуються.
За таких обставин представник відповідача просив відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Генеральної прокуратури України.
Представник відповідача військової прокуратури Південного регіону України під час судового розгляду справи позовні вимоги не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що за зверненнями позивача військовою прокуратурою прийняті обґрунтовані рішення у спосіб та у межах повноважень, визначених Законами України «Про прокуратуру» та «Про звернення громадян». Зокрема позивачу роз`яснено судовий порядок захисту своїх прав та повідомлено про відсутність підстав для представництва органами прокуратури його інтересів у суді, відповідно до положень ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» (який діяв на час спірних правовідносин). Відповідач вважає необґрунтованим висновок позивача про необхідність саме прокурорського реагування у правовідносинах щодо поновлення усіх його прав, як кадрового офіцера Збройних Сил України, у тому числі права на проходження військової служби, прав позивача та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей. Також відповідач вважає необґрунтованими твердження позивача щодо завдання йому моральної шкоди у зв`язку із поданням великої кількості скарг та звернень до суду з метою самостійного захисту своїх порушених прав, оскільки подання звернень та позовів, участь у їх розгляді є правом позивача, а не його обов`язком.
Отже, представник відповідача заперечував щодо задоволення позовних вимог до військової прокуратури Південного регіону України.
Представник відповідача військової прокуратури Одеського гарнізону під час судового розгляду справи адміністративний позов ОСОБА_1 не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що сформульовані вимоги позивача до військової прокуратури Одеського гарнізону мають загальний, спільний з вимогами до інших відповідачів характер. Як вважає відповідач, позовні вимоги щодо визнання бездіяльності військової прокуратури Одеського гарнізону з відновлення прав ОСОБА_1 , яка (бездіяльність) полягала у нібито невжитті заходів реагування кримінально-правового характеру за його зверненнями не може бути предметом розгляду у даній справі. А за кожним належним зверненням прокуратурою прийняті обґрунтовані рішення у спосіб та у межах повноважень, визначених Законами України «Про прокуратуру» та «Про звернення громадян», отже підстави для визнання протиправною бездіяльності прокуратури та стягнення моральної шкоди відсутні.
З боку третьої особи - Державна казначейська служба України представник у судове засідання 10 травня 2017 року не з`явився, судом повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.
Враховуючи вищевикладене у зв`язку із неприбуттям у судове засідання усіх учасників процесу, які повідомлені належним чином про дату, час та місце проведення судового засідання, а також за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, після надання сторонами пояснень по справі, суд ухвалив рішення розглянути справу в порядку письмового провадження 17 травня 2017 року за наявними у ній письмовими доказами та запереченнями.
Дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступні обставини та факти.
Так, судом встановлено, що спірні правовідносини між позивачем та відповідачами - Генеральна прокуратура України, військова прокуратура Південного регіону, військова прокуратури Одеського гарнізону виникли з огляду на наступне.
ОСОБА_1 з жовтня 1996 року проходив військову службу в Західному морському районі ВМС ЗС України на різних посадах, а в період з 16.11.2001 року по 30.10.2002 року на підставі наказу Головнокомандуючого ВМС ЗС України від 16.11.2001 року №0264 проходив службу в управлінні Західного морського району ВМС України (в/ч НОМЕР_1 м. Одеса) на посаді заступника командира морського району - начальника відділу матеріально-технічного забезпечення.
За директивою Головнокомандувача Західний морський район підлягав переформуванню до 30.10.2002 року в Західну військово-морську базу. Але новий штат надійшов до військової частини НОМЕР_1 тільки 05.02.2003 року, до надходження якого увесь особовий склад залишався на своїх попередніх посадах.
01.03.2003 року Управління Західного морського району ВМС ЗС України закінчило своє існування на підставі директиви Міністерства оборони України від 17.07.2002 року №Д 115/1/07. В свою чергу, згідно з директивою Міністерства оборони України від 29.01.2004 року №01 та НШ ВМС ЗС України від 03.02.2004 року №ДГпШ-14/1/026 Управління Західної військово-морської бази було переформовано у Західну військово-морську базу.
Проте, з 30.10.2002 року дати скорочення посади, яку займав позивач, стосовно нього не видано жодного належним чином оформленого наказу по особовому складу про призначення його на штатну посаду в Західній військово-морській базі ВМС ЗС України або зачисленні його у розпорядження командира Західної військово-морської бази.
Вказані обставини встановлені у постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року у справі №2а-6803/09/1570, постановах Приморського районного суду м. Одеси від 17.07.2013 року у справі №2а-2/11, від 09.12.2003 року у справі 2а-1522/4/11, що набрали законної сили, та відповідно до положень ч. 1 ст. 72 КАС України не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
31.08.2005 року командувачем ВМС ЗС України прийнято наказ №428, пунктом 16 якого капітана 1 рангу ОСОБА_1 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 з матеріально-технічного забезпечення, який допущений до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою начальника відділення експлуатації озброєння та технічних засобів навчання кафедри військової підготовки Одеської державної морської академії, у зв`язку зі скороченням 30.08.2005 року посади начальника відділення експлуатації озброєння та технічних засобів навчання кафедри військової підготовки Одеської державної морської академії відповідно до директиви Міністра оборони України від 07.12.2004 року № Д-312/1/028, з метою подальшого виконання рішення Міністра оборони України та з метою соціального захисту допущено з 31.08.2005 року до тимчасового виконання обов`язків за вакантною посадою старшого офіцера соціального психолога відділення з гуманітарних питань військової частини НОМЕР_1 . (а.с. 16, том 1).
Рішення суду набрало законної сили 22.02.2017 року.

Отже, рішенням суду, що набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Міністерства оборони України з відновлення з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей.

При цьому, судом встановлено, що тривалий час позивач самостійно намагався захистити свої права на проходження військової служби, на соціальний та правовий захист у зв`язку із цим, звертаючись до відповідних органів державної влади з численними скаргами, зокрема до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону та їх посадових осіб.

Як встановлено з матеріалів справи, ОСОБА_1 звертався до військової прокуратури Одеського гарнізону із заявами:

- від 22.08.2007 року з проханням захистити його право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування наказу начальника КВП ОНМА №138 (по особовому складу) від 09.06.2005 року; провести прокурорську перевірку по факту незаконного нарахування грошового забезпечення за період з 09.06.2005 року по 08.09.2005 року по вакантним посадам КВП ОНМА (а.с. 112-113, том 5).

- від 22.08.2007 року з проханням захистити його право на усі види забезпечення, у т.ч. грошового з 01.03.2003 року по час звернення; право на відпустку за 2005, 2006, 2007 роки; порушити кримінальну справу відносно командира ЗМР у зв`язку із зловживанням службовим становищем щодо його прав (а.с. 161-162, том 5);

- від 17.09.2007 року з проханням захистити його право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування п. 6 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №507 (по стройовій частині) від 09.09.2005 року (а.с. 60-61, том 2);

- від 17.09.2007 року з проханням захистити його право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування п. 9 наказу командира в/ч НОМЕР_1 №509 (по стройовій частині) від 12.09.2005 року (а.с. 62-64, том 2).

У відповідь на заяви позивача від 22.08.2007 року військовою прокуратурою Одеського гарнізону надано відповіді від 06.09.2007 року за №5622 про те, що у порушенні кримінальної справи відносно командира військової частини НОМЕР_1 відмовлено за відсутності події злочину; відповідь за №5623 про те, що за ст. 12 Закону України «Про прокуратуру» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади не входить до компетенції прокуратури, а підстав для представництва органами прокуратури його інтересів у суді, передбачених ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» перевіркою не встановлено, за відсутності підстав прокурорське реагування не здійснювалось (а.с. 115-116, том 5).

За заявами позивача від 17.09.2007 року надано відповідь листом військової прокуратури Одеського гарнізону від 16.10.2007 року №6319 про те, що відповідно до ст.12 Закону України «Про прокуратуру» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади не входить до компетенції прокуратури, а підстав для представництва органами прокуратури його інтересів у суді, передбачених ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» перевіркою не встановлено (а.с. 67, том 5).

15 жовтня 2007 року ОСОБА_1 звернувся до військової прокуратури Одеського гарнізону з заявою, у якій знову просив захистити його право на проходження військової служби у відповідності з чинним законодавством України, для чого вжити заходи прокурорського реагування для скасування наказу КВП ОНМА №215 (по стройовій частині) від 08.09.2005 року, відклику припису №93-ВК від 08.09.2005 року та його анулювання. Також просив провести прокурорську перевірку по факту незаконного нарахування грошового забезпечення у т.ч. надбавки за роботу з таємними документами у розмірі 15 % у період з 09.06.2005 по 08.09.2005 по вакантним посадам КВП ОНМА (а.с. 100-102, том 5).

На вказане звернення позивачу надано відповідь листом від 19 жовтня 2007 року №6365, у якій зазначено, що відповідно до ст. 12, ст. 36 Закону України «Про прокуратуру» розгляд питань щодо призначення військовослужбовців на посади не входить до компетенції прокуратури та підстави для представництва органами прокуратури його інтересів у суді відсутні. Щодо нарахування та виплати грошового забезпечення за відсутності підстав прокурорське реагування не здійснювалось (а.с. 105, том 5).

30 листопада 2007 року першим заступником військового прокурора Південного регіону України затверджено висновок за результатами перевірки матеріалів щодо розгляду військовим прокурором Одеського гарнізону скарг ОСОБА_1 від 22 серпня та 17 вересня 2007 року. Вказаним висновком встановлено, що за зверненнями гр. ОСОБА_1 військовим прокурором Одеського гарнізону рішення прийняті правомірно, підстав для їх скасування чи проведення додаткових перевірок не виявлено. Звернення розглянуті у строки, передбачені Законом України «Про звернення громадян» (а.с. 106-109, том 5).

26 травня 2008 року капітан 1 рангу ОСОБА_1 звернувся до військового прокурора Одеського гарнізону із заявою в порядку ст. 97 КПК України щодо порушення кримінальної справи відносно начальника відділу особового складу штабу управління ЗВМБ по факту внесення в графу 12 послужного списку його особової справи неправдивих відомостей, а саме про те, що позивач до 13.12.2005 року проходив військову службу в управлінні Західного морського району ВМС ЗС України на посаді заступника командира морського району начальника відділу матеріально-технічного забезпечення (а.с. 125-129, том 5).

За результатами розгляду вказаної заяви 06.06.2008 року старшим помічником військового прокурора Одеського гарнізону винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи (а.с. 130-131, том 5).

До Генеральної прокуратури України ОСОБА_1 звертався із заявами:

- від 12.11.2006 року про оскарження дій Міністра оборони України щодо бездіяльності у вирішенні питання проходження ним військової служби, офіцерського забезпечення (а.с. 168-171, том 5);

- від 19.12.2006 року щодо розгляду попередніх заяв ОСОБА_1 та його дружини від 12.11.2006 року, порушення кримінальних справ по факту зловживання посадовими особами службовими повноваженнями при розгляді заяви від 12.11.2006 року (а.с. 176-181, том 5);

- від 11.01.2007 року щодо проведення прокурорської перевірки по вказаним у заяві фактам (а.с. 139-142, том 5). Листом від 27.01.2007 року позивачу повідомлено, що його заяву направлено за належністю до Міністерства оборони України (а.с. 143, том 5).

Супровідними листами Генеральної прокуратури України від 16.11.2006 року, 28.12.2006 року, 12.01.2007 року, 20.01.2007 року звернення ОСОБА_1 були направлені для організації перевірки за належністю до Військової прокуратури Південного регіону України. Супровідними листами від 06.12.2006 року, 27.01.2007 року звернення позивача від 14.11.2006 та від 11.01.2007 щодо виплати грошової допомоги на оздоровлення, надання відпустки та санаторно-курортної путівки для лікування направлені Генеральною прокуратурою України за належністю до Міністерства оборони України.

16.11.2006 року від Генеральної прокуратури України позивач отримав відповідь на своє звернення щодо оскарження дій командування військової частини з питань невиплати грошового забезпечення, ненадання відпусток, незабезпечення житлом, відповідно до якої заявнику роз`яснено, що наведені у заяві висловлювання щодо порушення його прав є загальними, у зв`язку із чим неможливо прийняти рішення з наведених питань (а.с. 206, том 5).

За результатами розгляду заяви ОСОБА_1 від 12.06.2006 року, адресованої Генеральному прокурору України, військовою прокуратурою Одеського гарнізону надано відповідь від 13.02.2007 року №696 та повідомлено, що прокурорське реагування не здійснювалось через відсутність підстав (а.с. 184-186, том 5).

Не погоджуюсь з таким реагуванням відповідачів на свої звернення та скарги, позивач звернувся до суду, оскільки переконаний, що посадові особи органів прокуратури України допустили бездіяльність, не вживши в рамках своєї компетенції жодних дієвих заходів для відновлення його прав.

Відповідно до ст. 121 Конституції України (в редакції від 01.01.2006 року), на прокуратуру України, яка становить єдину систему, покладались такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Статтею 1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII (в редакції від 01.01.2006 року та від 01.01.2007 року) було визначено, що прокурорський нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів Кабінетом Міністрів України, міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади, органами державного і господарського управління та контролю, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, місцевими Радами, їх виконавчими органами, військовими частинами, політичними партіями, громадськими організаціями, масовими рухами, підприємствами, установами і організаціями, незалежно від форм власності, підпорядкованості та приналежності, посадовими особами та громадянами здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами.

Порядок розгляду заяв і скарг визначено у статті 12 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-XII. За вказаною статтею, прокурор розглядає заяви і скарги про порушення прав громадян та юридичних осіб, крім скарг, розгляд яких віднесено до компетенції суду.

Прокурор здійснює нагляд за додержанням вимог законодавства щодо порядку розгляду скарг всіма органами, підприємствами, установами, організаціями та посадовими особами.

Прокурор проводить особистий прийом громадян.

Прийняте прокурором рішення може бути оскаржено вищестоящому прокурору або до суду.

Після прийняття рішення по скарзі Генеральним прокурором України провадження по таких скаргах в органах прокуратури припиняється.

Згідно зі ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, суд вважає необхідним зазначити про обов`язок відповідачів використовувати надані законом повноваження, у тому числі щодо розгляду скарг та звернень ОСОБА_1 стосовно того, що командувачем ВМС ЗС України, а також Міністерством оборони України безпідставно тривалий час не вживалося жодних заходів, пов`язаних з призначенням позивача на штатну посаду, натомість, приймались рішення про допущення до тимчасового виконання обов`язків за окремими посадами без визначення штатної посади позивача, чим порушувався публічний порядок прийняття відповідних рішень та прав позивача.

Вказані обставини встановлені постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №13352/09/1570, якою визнано протиправною бездіяльність командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України, Міністерства оборони України з відновлення з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей.

Вказаним рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що обставини, за якими ОСОБА_1 звертався також до органів прокуратури за встановленням законності та відновленням його порушених прав, дійсно мали незаконний характер.

Водночас, з боку органів прокуратури реагування на звернення позивача були формальними, та для розв`язання ситуації щодо відновлення прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення його прав на соціальний та правовий захист для військовослужбовців та членів їх сімей не було вжито жодних дієвих заходів.

Фактично органи державної влади, у тому числі й органи прокуратури тривалий час бездіяли по відношенню до прав та законних інтересів позивача.

Бездіяльність певна форма поведінки, яка полягає у невиконанні дій, пасивність поведінки. Якщо пасивна поведінка суб`єкта владних повноважень має негативний вплив на реалізацію прав, свобод, інтересів фізичної чи юридичної особи, то така бездіяльність є протиправною.

З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що пасивність поведінки відповідачів у спірних правовідносинах є бездіяльністю, яка мала негативний вплив на реалізацію прав та свобод позивача, отже така бездіяльність є протиправною.

Таким чином, суд визнає протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону щодо неналежного реагування на звернення ОСОБА_1 стосовно відновлення з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей.

Суд також погоджується із позовними вимогами щодо відшкодування моральної шкоди на користь позивача, оскільки встановлено, що відповідачами по справі грубо порушені права ОСОБА_1 .

Так, статтею 23 Цивільного кодексу України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Позивач зазначив, що наслідком протиправної бездіяльності Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону та їх посадових осіб стало порушення його нормального та звичайного способу життя, а також життя членів його сім`ї, погіршення стану їх здоров`я, душевних страждань.

За таких обставин, суд вважає необхідним частково задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди та стягнути з кожного відповідача на користь позивача по 10 000, 00 грн. (десять тисяч гривень).

Що стосується позовних вимог про відшкодування позивачу завданої матеріальної шкоди у загальному розмірі 49318,10грн. у вигляді витрат, понесених ним та членами його родини у період з 2004 року по 2014 роки при захисті в адміністративному порядку прав та законних інтересів його як кадрового офіцера Збройних Сил України та членів його родини внаслідок протиправних рішень, дій та бездіяльності суб`єктів владних повноважень, суд зазначає наступне.

Згідно з положеннями ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст.1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Судом встановлено, що постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі №13352/09/1570 стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у загальному розмірі 49318 (сорок дев`ять тисяч триста вісімнадцять)грн. 10коп.

Отже, рішенням суду на користь позивача вже стягнуто матеріальну шкоду у розмірі 49318, 10 грн., відтак у цій частині позову позивачу належить відмовити.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Завданням адміністративного судочинства, згідно з частиною 1 статті 2 КАС України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок їх у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та необхідність їх часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 11, 23, 69, 70-72, 86, 122, 128, 158-163, 254-255 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів, - Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності, стягнення моральної та матеріальної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Генеральної прокуратури України, військової прокуратури Південного регіону, військової прокуратури Одеського гарнізону щодо неналежного реагування на звернення ОСОБА_1 стосовно відновлення з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року прав ОСОБА_1 на зайняття штатної військової посади та проходження військової служби відповідно до вимог чинного законодавства, відновлення прав ОСОБА_1 та членів його сім`ї на соціальний та правовий захист, визначений чинним законодавством України для військовослужбовців та членів їх сімей.

Стягнути з Генеральної прокуратури України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень).

Стягнути з військової прокуратури Південного регіону на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень).

Стягнути з військової прокуратури Одеського гарнізону на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. (десять тисяч гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.В. Глуханчук