Справа № 815/5698/16
Суддя: Запорожан Д.В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5698/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду, у складі:

головуючого судді - Запорожана Д.В.,

судді - Романішина В.Л.,

судді - Шляхтицького О.І.

при секретарі: Вишневській А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А:

Мохамед Мосаб Мохамед звернувся до суду з позовом до ДМС України в Одеській області про скасування наказу № 199 від 18.10.2016 року та зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував незаконністю спірного наказу.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вищенаведену постанову, як таку, що прийнята з помилковим застосуванням норм матеріального та процесуального права і прийняти нову постанову, якою позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Приймаючи оскаржену постанову суд першої інстанції виходив з необґрунтованості даного позову та відсутності підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до відповідача з заявою про звернення за захистом в Україні.

Наказом № 199 від 18.10.2016 року у відповідності до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийняте рішення про відмову в оформленні документів позивачу.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного наказу, підставою для відмови позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слугували висновки відповідача про відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно з Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається" від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, подані позивача документи для оформлення зазначеним критеріям не відповідають, що і зумовило прийняття оскаржуваного рішення.

Так, в якості причин звернення за захистом позивач назвав загострення ситуації в країні громадянської належності та відсутність зв'язку із членами родини (арк. 4-5 заяви-анкети від 10.10.2016 р.). За словами позивача в червні - липні 2015 року через загострення ситуації в Судані, насамперед у м. Ед Дамазін, він втратив зв'язок із членами своєї родини. Незважаючи на так звані побоювання, в серпні 2015 року позивач повернувся до Судану та протягом трьох місяців перебував на Батьківщині (м. Харгум). За вказаний проміжок часу він одружився за релігійними звичаями на громадянці Судану. Під час проведення співбесіди від 18.10.2016 року (арк. 6) позивачем було повідомлено, що перебуваючи на території Судану з серпня до жовтня 2015 року він не зазнавав переслідувань та не отримував жодних погроз.

Також, позивач зазначив, що на території деяких міст Судану, зокрема у рідному місті Хартум ситуація є спокійною та пригідною для проживання (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.10.2016 року).

За словами позивача, він не може повернутися до Судану через проблеми з безпекою, що існують на території країни громадянської належності та вірогідною загрозою життю у зв'язку з загостренням ситуації між урядовою армією та повстанцями (арк. 8 протоколу співбесіда від 18.10.2016 року). Додатковою причиною, за якою позивач не бажає повертатися на Батьківщину, він називає проблеми представників його етнічної належності (нуба) з представниками уряду. Однак, позивач зазначив, що ніколи не мав проблем через свою етнічну належність до «нуба», а виключно вдається до припущень можливості уявних проблем. Також, позивач зазначив, що представники етнічної групи «нуба» не мають жодних зовнішніх відмінностей від інших мешканців Судану, про це можуть знати тільки його знайомі та сусіди (арк. 8 протоколу співбесіди від 18.10.2016 року).

Позивач зазначив, що прибув до України з метою навчання. З 2011 року був студентом, в 2015 році припинив навчання через фінансові проблеми. До міграційної служби не звертався, а перебував на території України нелегально.

За результатами аналізу матеріалів особової справи позивача було встановлено, що його історія переслідування є необґрунтованою та не може бути розглянута у контексті надання міжнародного захисту. Крім цього, отримані пояснення шукача захисту містять в собі суттєві відмінності та елементи зловживання процедурою, а саме:

- після так званого загострення ситуації в Судані, у зв'язку із чим позивач втратив зв'язок із родиною, він безперешкодно виїхав до країни громадянської належності та протягом трьох місяців проживав в Судані та одружився за релігійними звичаями із громадянкою Судану. За словами позивача під час перебування в Судані він не зазнавав жодного роду переслідувань чи погроз (арк. 6 протоколу співбесіди від 18.10.2016 року).

- позивач зазначає, що в місті Хартум, на території якого він проживав з 1984 по 1993 та з 1999 по 2011 р.р. ситуація є спокійною та пригідною для проживання (арк. 1 заяви-анкети від 10.10.2016 та арк. 8 протоколу співбесіди від 18.10.2016 року);

- під час проведення співбесіди від 18.10.2016 року (арк. 4) позивач стверджує, що спілкувався з батьками в червні 2016 року та згодом змінює власні твердження та зазначив, що останній раз підтримував зв'язок із родиною в червні 2015 року. Однак, позивач не розповідає про свою родину в минулому часі, а називає речі в реальному часі. Він стверджує, що члени його родини з 2009 року проживають у м. Ед Дамазін, володіють приватним будинком, мають середній економічний рівень, займаються сільським господарством, вирощують овочі та фрукти, реалізують худобу (арк. 4 протоколу співбесіди від 18.10.2016 року).

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника: заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше: встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Аналізом проведених інтерв'ю, а саме: анкети від 10.10.2016 року та протоколу-співбесіди від 18.10.2016 року в рамках особової справи неможливо обґрунтувати причину виїзду особи з Судану з позиції надання міжнародного захисту в Україні.

Отже, жодних доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом, позивачем не надано.

Відповідно до ст. 99,100 «Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців»: що слід розуміти під відмовою в захисті слід розуміти, що особі відмовлено в наданні послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або продовжити термін його дії, або відмова в дозволі повернуться на свою територію), то зазвичай надаються його співгромадянам, то не може розцінюватися як відмова у захисті згідно з визначенням. Термін "не бажає" відноситься до біженців, котрі відмовляються прийняти захист країни своєї громадянської належності, його сенс розкриває фразою "в слідстві таких побоювань". Коли особа бажає скористатися захистом своєї країни, таке бажання, як правило незрівнянно з твердженням, що воно знаходиться поза своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". У кожному разі, якщо захист з боку країни громадянської належності доступний або немає ніяких підстав для відмови через цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

З 2015 року позивач знаходився на території України нелегально.

Цим самим позивачем порушено вимоги ч. 2 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме «особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

10.10.2016 року позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту до міграційної служби.

Згідно з п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з особової справи позивача, ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Так, за словами позивача в червні-липні 2015 року через загострення ситуації в Судані, у м. Ед Дамазін, він втратив зв'язок із членами своєї родини. Незважаючи на так звані побоювання, в серпні 2015 року позивач повернувся до Судану га протягом трьох місяців перебував на Батьківщині (м. Харгум). За вказаний проміжок часу він одружився за релігійними звичаями на громадянці Судану. Під час проведення співбесіди від 18.10.2016 року (арк. 6) позивачем було повідомлено, що перебуваючи на території Судану з серпня до жовтня 2015 року він не зазнавав переслідувань та не отримував жодних погроз.

Інформацією по країні громадянської належності встановлено, що в Судані з боку влади приймаються активні дії щодо проведення національного діалогу. Нещодавно генеральний секретар ООН вітав з підписанням «дорожньої карти», націленої на закінчення конфлікту який відбувався в окремих регіонах Судану.

При таких обставинах, суд вважає, що дійсною причиною виїзду позивача із країни громадянського походження є економічна міграція та спроба легалізувати своє знаходження на території України через набуття статусу біженця.

Аналогічна правова позиція зазначена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 820/3421/15.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість даного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Частиною 1 ст. 200 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів, вважає не суттєвими та такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 6 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про скасування наказу № 199 від 18.10.2016 року та зобов'язання відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання судового рішення в повному обсязі.

Головуючий /Д.В. Запорожан/

Судді /В.Л. Романішин/

/О.І. Шляхтицький/