Справа № 808/472/17
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року о 16 год. 32 хв.Справа № 808/472/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стрельнікової Н. В.,

за участю секретаря Батигіна О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_1

до: Прокуратури Запорізької області

про: визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернулась до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Прокуратури Запорізької області (далі відповідач), в якому позивачка просить:

- визнати наказ прокурора Запорізької області №8ц від 06 січня 2017 року про звільнення позивачки з займаної посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області (на правах головного спеціаліста) та з органів прокуратури області у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі зі скороченням штату працівників п.1 ст. 40 КЗпП України протиправним та скасувати його;

- поновити позивачку на посаді прес-секретаря (на правах головного спеціаліста) прокуратури Запорізької області з 06 січня 2017 року;

- стягнути з прокуратури Запорізької області на користь позивачки заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.01.2017 по дату фактичного поновлення на роботі;

- стягнути з прокуратури Запорізької області на користь позивачки моральну шкоду в сумі 50000 грн.

У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали повністю, просять їх задовольнити. В обґрунтування позовних вимог зазначають, що позивачка працювала в Прокуратурі Запорізької області з 10.01.2003, остання займана посада прес-секретар прокуратури області. Наказом прокурора Запорізької області №8ц від 06.01.2017 позивачку звільнено з займаної посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області та з органів прокуратури у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі зі скороченням штату працівників. Вважають, що ніяких реальних змін в організації праці прес-секретаря не відбулося, коло посадових обовязків залишилося тим же самим. Тобто, на думку позивачки, фактично посада прес-секретаря прокуратури області залишилась нескороченою, а лише змінилась назва посади та кваліфікаційні вимоги щодо її зайняття. Стверджує, що починаючи з моменту повідомлення позивачки про наступне звільнення (04.11.2016) до часу фактичного звільнення (06.01.2017) в прокуратурі Запорізької області була вакантною принаймні одна посада головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури Запорізької області, що відповідає освіті та кваліфікаційному рівню позивачки, однак зайняти відповідну посаду позивачці запропоновано не було. Також, посилаються на порушення відповідачем вимог ч.3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» згідно якої роботодавець не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень повинен надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів. Посилаючись на практику Вищого адміністративного суду України та норми Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.1992 зазначає, що звільнення позивачки є незаконним та таким, що призвело до моральних страждань ОСОБА_1

Представники відповідача проти позову заперечують з підстав, зазначених у письмових запереченнях (вх. №7756 від 15.03.2017) та додаткових письмових поясненнях (вх. №11310 від 18.04.2017, №12325 від 26.04.2017, №13908 від 16.05.2017), просять відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень зазначають, що наказом Генерального прокурора України №154ш від 03.11.2016 ліквідовано у структурі та скорочено у штатному розписі посаду прес-секретаря прокуратури області (на правах головного спеціаліста) , яку займала ОСОБА_1, та установлено посаду прес-секретаря прокуратури області (на правах прокурора прокуратури). З введенням посади прес-секретаря прокуратури області (на правах прокурора прокуратури) одночасно змінився й порядок призначення та вимоги до кандидата на цю посаду. На момент попередження ОСОБА_1 про наступне звільнення, 04.11.2016, в органах прокуратури Запорізької області були вакантними посади, які не могли бути запропоновані позивачці з урахуванням її кваліфікації, зокрема, у звязку з відсутністю необхідного стажу роботи в галузі права не менше трьох років. Щодо зайняття посади головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури області, то по-перше така посада стала вакантною лише з 17.11.2016, а по-друге кандидат на вказану посаду на час призначення повинен мати допуск до державної таємниці із ступенем секретності «цілком таємно» та «таємно». В свою чергу ОСОБА_1 за час роботи в органах прокуратури області не мала такого допуску, а тому у відповідача відсутні підстави для запропонування позивачці вказаної посади. Також, вважають безпідставними твердження позивача щодо обовязкового повідомлення роботодавцем профспілкової організації про зміну в організації виробництва і праці не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень. Заходи, що передбачені ч.2 ст. 49-4 КЗпП України такі як ліквідація, реорганізація, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва у відповідача не відбувалися. Враховуючи викладене, вважають, що Прокуратурою Запорізької області проведено процедуру скорочення штатів, в т.ч. в частині звільнення ОСОБА_1 відповідно до вимог трудового законодавства України з урахуванням положень ст. 40 та ст.49-2 КЗпП України.

Суд, заслухавши в судовому засіданні позивача та її представника, представників відповідача, проаналізувавши подані докази, встановив наступні факти.

ОСОБА_1 працювала в Прокуратурі Запорізької області з 10 січня 2003 року 05 листопада 2015 року на посаді прес-секретаря прокурора області, в період 05 листопада 2015 року 06 січня 2016 року на посаді журналіста (на правах провідного спеціаліста) відділу з питань розгляду листів та прийому громадян прокуратури області, в період 06 січня 2016 року 06 січня 2017 року на посаді прес-секретаря прокуратури області (а.с. 8-11, 32-34).

04 травня 2016 року позивачці, відповідно до ст. 39 Закону України «Про державну службу» №889 від 10.12.2015 встановлена категорія «В» та 9 ранг державного службовця.

Наказом прокурора Запорізької області №8ц від 06.01.2017 ОСОБА_1 звільнено з посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області (на правах головного спеціаліста) та з органів прокуратури області у звязку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі зі скороченням штату працівників (п.1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 7).

Не погоджуючись з вказаним наказом, позивачка звернулась до суду із цим позовом з вимогами про його скасування, поновлення на посаді прес-секретаря (на правах головного спеціаліста) та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

Надаючи оцінку правомірності оскаржуваного наказу, суд зазначає наступне.

Статею 43 Конституції України визначено серед іншого, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 9 та п.5.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» N 1697-VII від 14.10.2014, повноваження щодо здійснення змін в організації праці, в тому числі визначення кількості прокурорів, структури регіональних та місцевих прокуратур належить Генеральному прокурору України.

Наказом Генерального прокурора України №154ш від 03.11.2016 ліквідовано у структурі та скорочено у штатному розписі прокуратури Запорізької області посаду прес-секретаря (на правах головного спеціаліста), яку обіймала ОСОБА_1, та установлено за рахунок резерву Генеральної прокуратури України посаду прес-секретаря (на правах прокурора прокуратури) (а.с. 35).

Враховуючи, що норми Закону України «Про державну службу» не регулюють питання розірвання трудових відносин з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, до спірних правовідносин застосовуються норми трудового законодавства.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України N 322-VIII від 10.12.1971 (далі КЗпП України), трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно із частиною 2 ст. 40 КЗпП України, звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Статтею 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у звязку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

04.11.2016 ОСОБА_1 ознайомлено із попередженням про звільнення із займаної посади у звязку із скороченням штату працівників (п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України) після спливу двох місяців з дати попередження, тобто з 04.01.2017. Також, повідомлено про відсутність на дату ознайомлення з попередженням в органах прокуратури Запорізької області вакантних посад державної служби, які можна запропонувати позивачці з урахуванням її кваліфікації. (а.с. 36).

Прокурором Запорізької області внесено подання Голові ЦК Незалежної профспілки працівників прокуратури Запорізької області №11-10 вих-17 від 04.01.2017 (а.с.38) з проханням розглянути питання та дати згоду на звільнення за ч.1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скороченням штату посади прес-секретаря прокуратури Запорізької області ОСОБА_1 (а.с. 38).

05 січня 2017 року на засіданні ЦК Незалежної профспілки працівників прокуратури Запорізької області, під час якого була присутня і сама позивачка, надано згоду на звільнення позивачки у звязку із скороченням посади прес-секретаря прокуратури області (на правах головного спеціаліста), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією протоколу засідання ЦК незалежної професійної спілки працівників прокуратури Запорізької області від 05.01.2017 (а.с. 39).

Щодо посилання ОСОБА_1 на те, що фактично посада прес-секретаря прокуратури області залишилась нескороченою, а лише змінилась назва посади та кваліфікаційні вимоги щодо її зайняття слід зазначити наступне.

Так, Наказом Генерального прокурора України №154ш від 03.11.2016 ліквідовано у структурі та скорочено у штатному розписі прокуратури Запорізької області посаду прес-секретаря (на правах головного спеціаліста), яку обіймала ОСОБА_1, та установлено за рахунок резерву Генеральної прокуратури України посаду прес-секретаря (на правах прокурора прокуратури).

З введенням посади прес-секретаря прокуратури області (на правах прокурора прокуратури) одночасно змінився й порядок призначення та вимоги до кандидата на цю посаду. Так, порядок призначення на посаду прес-секретаря прокуратури області (на правах головного спеціаліста) визначено Законом України «Про державну службу» та Порядком проведення конкурсу на зайняття посад державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №246 від 25.03.2016. В свою чергу порядок призначення на посаду прес-секретаря прокуратури області (на правах прокурора прокуратури) визначено Законом України «Про прокуратуру».

Як встановлено ч. 2 ст. 27 Закону України «Про прокуратуру» N 1697-VII від 14.10.2014, прокурором регіональної прокуратури може бути призначений громадянин України, який має стаж роботи в галузі права не менше трьох років.

Позивачка у судовому засіданні погодилась з відсутністю у неї вказаного стажу роботи в галузі права. З огляду на викладене, позивачці в силу Закону України «Про прокуратуру» не могла бути запропонована нововведена посада прес-секретаря прокуратури області (на правах прокурора прокуратури), оскільки позивачка не відповідала вимогам до кандидата на таку посаду.

З огляду на наведене, твердження позивачки про те, що фактично посада прес-секретаря прокуратури області залишилась нескороченою, не відповідає дійсності, оскільки незважаючи на ідентичність основних завдань та функцій прес-секретаря прокуратури області (на правах головного спеціаліста області) та прес-секретаря прокуратури області (на правах прокурора прокуратури області) згідно наявних в матеріалах справи посадової інструкції та положень (а.с. 43-44, 45-47, 48-50), суттєво змінилися порядок призначення та вимоги до кандидата на відповідну посаду. Отже, на думку суду мало місце скорочення посади прес-секретаря прокуратури області (на правах головного спеціаліста області) та було введено нову посаду прес-секретаря прокуратури області (на правах прокурора прокуратури області). При цьому суд зазначає, що питання доцільності скорочення чисельності або штату працівників, звільнення працівників певної кваліфікації та спеціалізації з одночасним прийняттям на роботу працівників іншої спеціалізації та кваліфікації визначається на розсуд власника чи уповноваженого ним органу та не підлягає перевірці при розгляді спору судом.

Щодо доводів позивачки про не виконання відповідачем обовязку щодо запропонування позивачці інших вакантних посад суд зазначає наступне.

Згідно наданої Прокуратурою Запорізької області довідки №11-628 вих-17 від 10.03.2017 (а.с. 52) у період з 04.11.2017 по 06.01.2017 в апараті прокуратури Запорізької області були вакантними наступні посади державної служби: головний спеціаліст відділу фінансування та бухгалтерського обліку прокуратури області (з 01.11.2016); головний спеціаліст відділу інформаційних технологій прокуратури області (з 03.11.2016); начальник режимно-таємної частини прокуратури області (з 01.11.2016); головний спеціаліст режимно-таємної частини прокуратури області (з 17.11.2016).

Позивачка та її представник у судовому засіданні стверджують, що серед вказаних посад, посада головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури області відповідає її освіті та кваліфікаційному рівню, оскільки ОСОБА_1 має дві вищі освіти, одна з яких юридична, кваліфікаційний рівень спеціаліст.

Слід зазначити, що діяльність режимно-таємної частини прокуратури області регламентується Законом України «Про державну таємницю» та Порядком організації та забезпечення режиму секретності в державних органах, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах і організаціях, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №939 від 18.12.2013 (далі Порядок №939).

Зокрема, відповідно до вимог ст. 21 Закону України «Про державну таємницю» режимно-секретні органи комплектуються спеціалістами, яким надано допуск до державної таємниці із ступенем секретності «цілком таємно», якщо характер виконуваних робіт не вимагає допуску до державної таємниці із ступенем секретності «особливої важливості». Якщо державний орган, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа або організація не провадить діяльність із секретною інформацією, що має ступені секретності «цілком таємно» та «особливої важливості», режимно-секретні органи такого органу, підприємства, установи або організації комплектується спеціалістами, яким надано допуск до державної таємниці зі ступенем секретності «таємно».

Аналогічне положення передбачене в п. 35 Порядку №939. Цим пунктом також передбачено, що для зайняття посади в режимно-секретній частині працівник обов'язково вже повинен мати допуск до державної таємниці.

З огляду на викладене, кандидат на посаду головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури області на час призначення на посаду повинен мати допуск до державної таємниці із ступенем секретності «цілком таємно» та «таємно».

Згідно довідки начальника режимно-таємної частини прокуратури Запорізької області №20/13н/т від 14.03.2017 (а.с. 94), ОСОБА_1, яка з 10 січня 2003 по 06 січня 2017 перебувала на посаді прес-секретаря прокурора області, допуск до відомостей, які становлять держану таємницю, не надавався.

Також, згідно довідки начальника режимно-таємної частини прокуратури Запорізької області №20/42нт від 28.04.2017 (а.с. 95), під час роботи в прокуратурі Запорізької області ОСОБА_1 допуск до державної таємниці не надавався, оскільки посада прес-секретаря, яку вона обіймала не була включена до номенклатури посад працівників прокуратури Запорізької області, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці.

Враховуючи, що ОСОБА_1 за час роботи в органах прокуратури не мала допуску до державної таємниці, що не заперечується позивачкою, у відповідача були відсутні правові підстави для запропонування позивачці вказаної посади.

Суд також не приймає до уваги доводи позивачки та її представника щодо того, що відповідачу слід було запропонувати посаду, після чого позивачка б отримала відповідний допуск, оскільки Законом України «Про державну таємницю» та Порядком №939 чітко визначено, що режимно-секретні органи комплектуються спеціалістами, яким надано (у минулому часі, тобто вже надано) допуск до державної таємниці.

Статтею 22 Закону України «Про державну таємницю» зокрема передбачено, що допуск до державної таємниці надається дієздатним громадянам України віком від 18 років, які потребують його за умовами своєї службової, виробничої, наукової чи науково-технічної діяльності або навчання, органами Служби безпеки України після проведення їх перевірки. Порядок надання допуску до державної таємниці визначається Кабінетом Міністрів України.

Оскільки посада позивачки не була віднесена до номенклатури посад працівників прокуратури Запорізької області, перебування на яких потребує оформлення допуску та надання доступу до державної таємниці, то відповідно відсутня була потреба за умовам службової діяльності у отриманні позивачкою відповідного допуску.

Натомість, згідно довідки режимно-таємної частини прокуратури Запорізької області №20/41нт від 25.04.2017 (а.с. 96), наказом прокурора Запорізької області №12ц від 10.01.2017 (а.с. 97) на посаду головного спеціаліста режимно-таємної частини прокуратури Запорізької області призначено ОСОБА_2, як переможця конкурсного відбору. На час участі у конкурсі ОСОБА_2 мала допуск до державної таємниці.

Щодо посилання позивачки стосовно необхідності обовязкового повідомлення роботодавцем про зміну в організації виробництва і праці не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень - профспілкової організації, чого не було здійснено відповідачем, суд вважає його безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до ч.3 ст. 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», у разі, якщо роботодавець планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру або у зв'язку з ліквідацією, реорганізацією, зміною форми власності підприємства, установи, організації, він повинен завчасно, не пізніше як за три місяці до намічуваних звільнень надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень.

В свою чергу ч.2 ст. 49-4 КЗпП України передбачено, що ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників, погіршення умов праці, можуть здійснюватися тільки після завчасного надання професійним спілкам інформації з цього питання, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про строки проведення звільнення. Власник або уповноважений ним орган не пізніше трьох місяців з часу прийняття рішення проводить консультації з професійними спілками про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом'якшення несприятливих наслідків будь-якого звільнення.

Тобто вказаною нормою передбачений вичерпний перелік певних процедур, таких як: ліквідація, реорганізація підприємств, зміна форм власності або часткове зупинення виробництва, що тягнуть за собою скорочення чисельності або штату працівників.

В даному випадку не відбувалося ліквідації, реорганізації, зміни форми власності або часткового зупинення діяльності відповідача.

Крім того, як вже зазначалося вище, повноваження щодо здійснення змін в організації праці, в тому числі визначення кількості прокурорів, структури регіональних та місцевих прокуратур належить Генеральному прокурору України, який фактично є роботодавцем. Отже виконання зазначеної норми не є обовязком саме відповідача.

Щодо вимог позивачки про стягнення на її користь моральної шкоди у розмірі 50000 грн., суд вважає відсутніми підстави для задоволення такої вимоги.

У статті 237-1 Кодексу законів про працю України зазначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Частиною першою статті 1167 Цивільного кодексу України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні (пункт 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди).

При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Так, згідно пункту 13 Пленуму № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У судовому засіданні було встановлено відсутність порушень або незаконних дій з боку відповідача при звільненні ОСОБА_1, а тому у задоволенні такої вимоги слід відмовити позивачці.

Згідно із частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Частина 2 статті 71 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, норми законодавства України, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, доказів, які б спростовували правомірність дій відповідача позивачем не представлено, а судом таких доказів не здобуто, в зв'язку з чим суд приходить до переконання, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Судові витрати на користь позивача не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Н.В. Стрельнікова