Справа № 2-а/1570/2438/2011
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2011-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2011 р.Справа № 2-а/1570/2438/2011

Категорія:8.2.1Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі Філімович І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2011 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу Одескабель" до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі за участю прокуратури м. Одеси про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2011 року ТОВ "ТД ОКЗ "Одескабель" звернулось з адміністративним позовом до Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі про визнання неправомірними та скасування податкових повідомлень-рішень № /0 від 23.07.2010 року, № /1 від 03.10.2010 року, № /2 від 17.11.2010 року, якими позивачу визначено податкове зобовязання з податку на додану вартість в сумі 1 545 414,00 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що висновки за актом перевірки від 09.07.2010 року № 434/16-3/30332681/62, на підставі якого винесені оскаржувані податкові повідомлення-рішення, є необґрунтованими. Так, в основу висновків покладений факт безпідставного включення товариством у період з 01.02.2010 року по 31.05.2010 року до податкового кредиту відповідних сум ПДВ за податковими накладними, складеними ТОВ «Елерон-Буд»та ПП «Виктори-Проджект» за наслідками виконаних договорів поставки непродовольчих товарів з огляду на те, що місцезнаходження цих платників податків на час проведення перевірки не встановлено. Позивач вважає, що платник податку виключно на підставі проведеної оподатковуваної господарської операції та належним чином оформленої контрагентом податкової накладної має право відносити суми витрат на сплату ПДВ до складу податкового кредиту звітного періоду, незважаючи на знаходження чи незнаходження платника податків, який видав податкові накладну, за офіційною юридичною адресою (місцезнаходженням). Крім того, висновки за актом перевірки щодо нікчемності правочинів між позивачем та ТОВ «Елерон Буд»є неправомірними, оскільки ґрунтуються на припущеннях та є бездоказовими. Так, товари у ТОВ «Елерон Буд»були придбані позивачем для використання їх у господарській діяльності, тому суми податку, сплаченого у звязку з придбання цього товару, підлягають включення до складу податкового кредиту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2011 року позовні вимоги ТОВ "ТД ОКЗ "Одескабель" були задоволені частково.

Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі № /0 від 23.07.2010 року, № /1 від 03.10.2010 року, № /2 від 17.11.2010 року в частині визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 1184262 гривень (один мільйон сто вісімдесят чотири тисячі двісті шістдесят дві грн.) та штрафних санкцій в сумі 360599 гривень (триста шістдесят тисяч пятсот девяносто девять грн.).

Не погоджуючись з даною постановою суду СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, у звязку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з п.1 ст.11 Закону України «Про державну податкову службу в Україні» фахівцем податкової служби проведено невиїзну документальну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» з питань дотримання вимог податкового та іншого законодавства, при формуванні податкового кредиту по декларації з ПДВ за період з 01.02.2010 року по 31.05.2010 року, за результатами якої складений акт від 09.07.2010 року № 434/16/-3/30332681/62.

Перевіркою встановлено порушення Товариством пп. «д»пп.7.2.1, пп.7.2.6 п.7.2 та пп.7.4.5 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» та п.18 «Порядку заповнення податкових накладних», затвердженого Наказом ДПА України від 30.05.1997 року № 165 (діючого на час виникнення спірних правовідносин), в результаті чого підприємством завищено суму податкового кредиту за період з 01.02.2010 року по 31.05.2010 року всього в розмірі 1207429,26 гривень: занижено ПДВ до сплати по деклараціях ПДВ на 1184644,67 гривень та завищено суму зарахування відємного значення різниці поточного звітного (податкового) періоду до складу податкового періоду наступного звітного податкового) періоду на суму 22784,59 гривень.

На підставі вищезазначеного акту перевірки СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі винесено податкове повідомлення-рішення № /0 від 23.07.2010 року, яким Товариству визначено податкове зобовязання з ПДВ в сумі 1184645 гривень та штрафні санкції в сумі 360769 гривень, а всього 1545414 гривень.

Не погоджуючись із вищевказаним податковим повідомленням-рішенням, Товариством були здійснені заходи адміністративного оскарження, за результатами якого первинна та повторні скарги були залишені без задоволення, оскаржуване рішення - без змін, та прийняті податкові повідомлення-рішення № /1 від 03.10.2010 року, № /2 від 17.11.2010 року, якими підприємству визначено податкове зобовязання з ПДВ в сумі 1184645 гривень та штрафні санкції в сумі 360769 гривень, а всього 1545414 гривень.

Також судом першої інстанції було встановлено, що позивачем до складу податкового кредиту з ПДВ за період лютий-травень 2010 року включено суму 1207045,93 гривень по господарським операціям за договором від 02.11.2009 року № 374/1, укладеними з ТОВ «Елерон-Буд», та 383,33 гривень згідно податкової накладної за квітень 2010 року, отриманої від постачальника ПП «Виктори-Проджект».

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Надаючи оцінку висновку перевіряючого щодо оформлення податкових накладних з порушенням порядку, встановленого діючим законодавством на підставі зазначення в останніх недостовірних відомостей щодо розташування юридичних осіб-постачальників, суд першої інстанції, підкреслюючи реальний характер здійснених господарських операцій, зазначив, що фактичне виконання ТОВ "Елерон-Буд" своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу від 02.11.2009 року № 374/1 підтверджується наявними в матеріалах справи копіями видаткових накладних, податкових накладних, платіжних доручень, актів виконаних робіт, товарно-транспортних накладних.

З цих підстав судом попередньої інстанції було відхилені доводи податкового органу щодо оформлення податкового кредиту на підставі податкових накладних, складених з порушенням порядку їх виписки, а також встановлено, що податкові накладні, складені ТОВ "Елерон-Буд", відповідають вимогам п.п. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

При цьому суд першої інстанції послався на положення ст. 18 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців", відповідно до яких відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру та були внесені до нього, вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін.

В суді першої інстанції було також встановлено наступне.

13.07.2010 року ТОВ «Елерон-Буд» листом № 13/07 від 13.07.2010 року повідомило ДПІ у Приморському районі м. Одеси про своє місцезнаходження за адресою: АДРЕСА_1. Підставою для зміни місцезнаходження стало розірвання з боку орендодавця ЗАТ «Жанна»договору оренди № 108 від 01.06.2010 року, укладеним з ТОВ «Елерон-Буд», у звязку із аварійним станом будівлі та необхідністю проведення капітального ремонту.

В акті про результати інформативної перевірки з питання фактичного місцезнаходження ТОВ «Елерон-Буд» від 24.06.2010 року № 1070/26-1/35406354, складеного посадовими особами ВПМ ДПІ у Приморському районі м. Одеси, зазначено, що ТОВ «Елерон-Буд» не знаходиться за юридичною адресою: м. Одеса, пров. Бісквітний, 3, - з 01.06.2010 року.

Враховуючи викладені обставини та з посиланням на ненадання відповідачем в силу приписів ст. 71 КАС України жодних доказів того, що на момент видачі податкових накладних ТОВ «Елерон-Буд» не знаходилося за адресою, що зазначена у податкових накладних, суд першої інстанції відхилив посилання податкового органу на акт ДПІ у Приморському районі м. Одеси щодо відсутності підприємства-контрагента за місцезнаходженням.

При цьому колегія суддів знаходить правильним врахування судом першої інстанції законодавчого порядку встановлення факту відсутності юридичної особи за місцем її знаходження, регламентованого ст.ст. 14, 19 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців".

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку, що оскільки товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім Одеського кабельного заводу «Одескабель» виконало всі передбачені Законом України «Про податок на додану вартість» вимоги щодо формування податкового кредиту у правовідносинах з ТОВ «Елерон-Буд», податкові повідомлення-рішення № /0 від 23.07.2010 року, № /1 від 03.10.2010 року, № /2 від 17.11.2010 року підлягають скасуванню в частині визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 1184262 гривень та штрафних санкцій в сумі 360599 гривень.

Стосовно правильності формування податкового кредиту з ПДВ по господарській операції з ПП «Виктори-Проджект» суд першої інстанції виходив з наступного.

Відповідно до п.п.7.2.3 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна складається у момент виникнення податкових зобов'язань продавця у двох примірниках. Оригінал податкової накладної надаються покупцю, копія залишається у продавця товарів (робіт, послуг). Податкова накладна є звітним податковим документом і одночасно розрахунковим документом. Проте податкова накладна не є документом, на підставі якого можливо дійти висновку про використання придбаних товарів у межах господарської діяльності платника податку та отримання доходу в грошовій, матеріальній або нематеріальній формах.

Згідно п.п.7.2.6 п.7.2 ст.7 Закону України "Про податок на додану вартість" податкова накладна видається платником податку, який поставляє товари (послуги), на вимогу їх отримувача, та є підставою для нарахування податкового кредиту. Однак в даному конкретному випадку, з урахуванням доводів представника відповідача, предметом доказування у справі, у тому числі, є реальність правочину.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами.

Надаючи правову оцінку наданим податкової накладної, акту виконаних робіт та платіжного доручення, суд першої інстанції відніс їх до непрямих доказам товарності операції, зауваживши, що вони дозволяють зробити лише припущення щодо факту реальності здійснення господарської операції.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України "Про податок на додану вартість".

Крім того, колегія суддів акцентує увагу на наступному.

Відповідно до п.п.7.5.1 п.7.5 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» датою виникнення права платника податку на податковий кредит вважається дата здійснення першої з подій: або дата списання коштів з банківського рахунку платника податку в оплату товарів (робіт, послуг), дата виписки відповідного рахунку (товарного чек) в разі розрахунків з використанням кредитних дебетових карток або комерційних чеків; або дата отримання податкової накладної, що засвідчує факт придбання платником податку товарів (робіт, послуг).

Згідно з п.п.7.4.1 п.7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» формування податкового кредиту, право на відображення платником податку суми ПДВ у складі податкового кредиту, зокрема, у звязку з придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів, у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставки товарів (послуг) для оподатковуваних операцій в межах господарської діяльності такого платника податку, виникає виключно по факту нарахування (уплати) такого податку.

Рішенням СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі про результати розгляду первинної скарги позивача від 22.09.2010 року визначено недійсними угоди, які уклало ТОВ "ТД ОКЗ "Одескабель" з ТОВ "Елерон-Буд", внаслідок чого не визнано податковий кредит ТОВ "ТД ОКЗ "Одескабель".

При цьому податковий орган виходив з положень ст. 228 ЦК України, відповідно до яких правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Апеляційний суд вважає, що дії перевіряючих по невизнанню податкового кредиту є перевищенням посадовими особами податкового органу повноважень, встановлених Законом України "Про державну податкову службу в Україні", їх висновки є необґрунтованими та довільним тлумаченням норм Господарського та Цивільного Кодексу України, зокрема, у частині того, що зміст укладених правочинів суперечить моральним засадам суспільства та порушує публічний порядок, а також того, що наслідком визнання угод нікчемними податковий орган вбачає не визнання податкового кредиту по податкових накладних, отриманих від вказаного контрагента.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами ) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В акті перевірки відсутні посилання на наявність документів, які є доказами того, що вищевказані правочини суперечать ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства чи порушують публічний порядок. Згідно роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999 р.№02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» для прийняття рішення зі спору необхідно встановлювати, у чому конкретно полягало завідомо суперечна інтересам держави і суспільства мета укладення угоди, якою із сторін і в якій мірі виконано угоду, а також вину сторін у формі умислу. Наявність умислу у сторін (сторони) угоди означає, що вони (вона), виходячи з обставин справи, усвідомлювали або повинні були усвідомлювати протиправність угоди, що укладалась, і суперечність її мети інтересам держави та суспільства і прагнули або свідомо допускали настання протиправних наслідків. Умисел юридичної особи визначається як умисел тієї посадової або іншої фізичної особи, що підписала договір від імені юридичної особи, маючи на це належні повноваження.

Таким чином колегія суддів зазначає, що для висновку про нікчемність угоди необхідно мати належні та допустимі докази наявності умислу керівників вищевказаних контрагентів ТОВ "ТД ОКЗ "Одескабель" на момент укладання, нібито, нікчемних правочинів. Таким доказами має бути вирок суду за кримінальною справою, власні пояснення керівників підприємств-контрагентів, пояснення свідків, які попереджені про кримінальну відповідальність за ст.384 Кримінального кодексу України за завідомо неправдиві показання (при розгляді адміністративної та цивільної справи), якщо така справа розглянута судом та рішення набуло законної сили.

Апеляційний суд вважає, що правові наслідки укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, встановлені не нормами спеціальних законів з оподаткування, а виключно нормами ч.1 ст.208 ГК України. При цьому, зазначені санкції не можна застосовувати за сам факт несплати податків, зборів (обов'язкових платежів) однією із сторін договору, оскільки за таких обставин правопорушенням була б несплата податків, а не вчинення правочину. Відповідальність за несплату податків передбачена спеціальним законом з оподаткування Законом України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами» №2181 від 21.12.2000 р. та у відповідних випадках Кримінальним Кодексом України.

Таким чином, для висновків про застосування наслідків несплати податків (заниження податкових зобов'язань будь-яким способом) за нікчемним правочином слід, насамперед, мати безспірні докази такої нікчемності.

Колегія суддів зазначає, що якщо сторони угоди вважають її дійсною, а нікчемною угоду вважає тільки третя особа, то така особа може лише вимагати застосування наслідків недійсності нікчемного правочину згідно п. 5 ст. 216 ЦК України, а не застосовувати такі наслідки самостійно.

Така позиція викладена і у узагальненні Верховного Суду України від 24.11.2008 року.

Надаючи оцінку доводам апеляційної скарги стосовно податкових накладних, які, на думку апелянта, не можуть вважатись цивільно-правовим договором, колегія суддів приходить до наступного.

Засади регулювання, організації ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні врегульовані Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» №996-XIV від 16.07.99 року.

Відповідно до ст.3 Закону, бухгалтерський облік є обовязковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, реєстрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, відповідно до законодавства та установчих документів (ч. 3 ст. 8 вказаного Закону).

Згідно ч. 4 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" для забезпечення ведення бухгалтерського обліку підприємство самостійно обирає форми його організації, в тому числі самостійне ведення бухгалтерського обліку та складання звітності безпосередньо власником або керівником підприємства.

Статтею 1 Закону визначено, що господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобовязань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ документ який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ст.9 вказаного Закону підставою для здійснення бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складенні під час здійснення господарських операцій, а якщо це не можливо безпосередньо після їх закінчення.

У відповідності до п.5 ст.9 вказаного Закону господарські операції повинні бути відображені в облікових регістрах у тому звітному періоді, в якому вони були здійсненні.

Спеціальним законом, який визначає платників податків на додану вартість, обєкти, базу та ставки оподаткування, перелік неоподатковуваних і звільнених від оподаткування операцій, особливості оподаткування експортних та імпортних операцій, поняття податкової накладної, порядок обліку, звітування та внесення податку до бюджету, є Закон України "Про податок на додану вартість".

Тому, при визначенні податкового кредиту з податку на додану вартість, насамперед, слід керуватися нормами цього Закону, враховуючи також положення інших законодавчих актів з питань оподаткування, які регулюють порядок та підстави виникнення податкового кредиту з податків і не суперечать спеціальному Закону.

Відповідно до пункту 1.7. Закону, податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобовязання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом. Згідно до вимог пп. 7.2.4 п. 7.2 ст. 7 Закону України Про податок на додану вартість право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку..

У відповідності до п. 6.2. Порядку заповнення податкової накладної, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України 30.05.1997 р. № 165 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23.06.1997 р. за № 233/2037, податкова накладна дає право покупцю, зареєстрованому як платник податку, на включення до податкового кредиту витрат по сплаті податку на додану вартість. Згідно з абз. 1 п. 5 цього Порядку зазначається, що податкова накладна вважається недійсною у разі її заповнення особою, яка не зареєстрована як платник податку в податковому органі і якій не присвоєно індивідуальний податковий номер платника податку на додану вартість.

Відповідно до п.п.7.2.1 п.7.2. ст.7 цього ж Закону, податкова накладна, має містити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; е) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «Елерон-Буд» був укладений договір купівлі-продажу від 02.11.2009 року № 374/1. Договір з додатками, акти приймання виконаних робіт та докази їх оплати наявні в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів справи, податкові накладні, виписані позивачу ТОВ «Елерон-Буд» містять всі необхідні реквізити.

Наявні в матеріалах справи податкові накладні мають всі необхідні реквізити, в них заповнені всі графи, передбачені пп. 7.2.1 п. 7.2 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість".

Крім того, ні нормами Закону України "Про податок на додану вартість", ні нормами Порядку заповнення податкової накладної, затвердженої наказом ДПА України від 30.05.1997р. №165 не встановлено недійсності податкової накладної у звязку з невірним визначенням обовязкових реквізитів. Само по собі визначення реквізитів в якості обовязкових вказує тільки на його обовязкову наявність, і не може розглядатися як підстава для невизнання податкової накладної.

Інші доводи апеляційної скарги зазначені висновки суду не спростовують та зводяться до незгоди з ними.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім Одеського кабельного заводу Одескабель" є обґрунтованими, підлягають частковому задоволенню, а податкові повідомлення-рішення СДПІ по роботі з ВПП у м. Одесі № /0 від 23.07.2010 року, № /1 від 03.10.2010 року, № /2 від 17.11.2010 року в частині визначення податкового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 1184262 гривень та штрафних санкцій в сумі 360599 гривень скасуванню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Спеціалізованої державної податкової інспекції по роботі з великими платниками податків у м. Одесі залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 26 липня 2011 року у справі № 2-а/1570/2438/2011 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення та підписання ухвали в повному обсязі 07 листопада 2011 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян