Справа № 200/21574/16-а
Суддя: Шевцова Т. В.
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження №2а/200/897/16
У Х В А Л А

26 січня 2017 року суддя Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська Шевцова Т.В., розглянувши заяву позивача про звільнення від сплати судового збору по адміністративній справі позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

До суду надійшла вищевказана адміністративна позовна заява, яка ухвалою від 20.12.2016 року залишена без руху для представлення суду доказів сплати судового збору.

Ухвалою суду від 20.12.2016 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про звільнення його від сплати судового збору.

23.01.2017 року позивач повторно подав заяву про звільнення його від сплати судового збору, у якій знову зазначає про отримання ним низької пенсії та про звільнення його від сплати судового збору в інших справах, що є підставою для звільнення від доказування щодо майнового стану позивача.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті. Аналогічні положення містить частина перша статті 88 КАС України.

При зверненні до суду із заявою про відстрочення або розстрочення сплати судового збору особа повинна додати до такої заяви належні документи на підтвердження факту відсутності відповідних коштів (бюджетних асигнувань) для сплати судового збору. Водночас відсутність таких доказів чи їх неналежність є підставою для відмови в задоволенні заяви про відстрочення або розстрочення сплати судового збору (правова позиція Вищого адміністративного суду України в ухвалі від 25 вересня 2015 року (51554263).

Відповідно до ст. 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до ст.14 КАС України, постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ст.72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Частиною першою статті 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Разом з цим, майновий стан особи не відноситься до незмінних обставин, у звязку з чим, не можна стверджувати про звільнення позивача від доказування свого майнового стану.

Надані позивачем копії ухвал у справах №804/9099/16 від 21.12.2016 року, №804/8379/16 від 02.12.2016 року, №200/7678/15а від 17.11.2015 року прийняті судами без дослідження доказів майнового стану позивача, лише внаслідок його покликання на віднесення до малозабезпечених осіб, що відповідною довідкою органу, який здійснює облік таких осіб, не підтверджено, тобто, ґрунтуються виключно на внутрішньому переконанні суду.

Відповідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 "Про судове рішення у цивільній справі", обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені судом і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Осман проти Сполученого Королівства" від 28 жовтня 1998 року викладено позицію, відповідно до якої "обмеження не буде сумісним з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не має правомірної мети і якщо відсутнє пропорційне співвідношення між вжитими засобами та поставленою метою".

Таким чином, у вказаному рішенні зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У звязку з наведеним, відмова заявнику у задоволенні необґрунтованої заяви про звільнення його від сплати судового збору, як це передбачено законом, а саме ст. 88 КАС України, не є порушенням права на справедливий судовий захист та не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Заявником не надано належних та допустимих доказів його скрутного (незадовільного) фінансового становища. Так, позивачем не представлено доказів знаходження на обліку у відповідному Управлінні соціального захисту населення у звязку з малозабезпеченістю, він не є боржником згідно відкритого Єдиного реєстру боржників, довідки про доходи з відповідного органу податкового контролю також не представлено.

Враховуючи викладене, в повторному клопотанні позивача слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 88 КАС України, суд,-

У Х В А Л И Л А:

В клопотанні позивача про звільнення від сплати судового збору по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської міської ради визнання дій неправомірними, зобовязання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Т.В. Шевцова