Справа № 815/7326/16
Суддя: Косцова І.П.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/7326/16

Категорія: 3.3 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.
Одеський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

судді доповідача ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2
ОСОБА_3
за участю: секретаряОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобовязання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в України,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №5/3-287646 від 28.11.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, зобов'язати відповідача здійснити обмін позивачу посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у липні 2016 року він звернувся до Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у звязку з досягненням сорока пяти річного віку, проте за результатами її розгляду відповідачем прийнято рішення №5/3-287646 від 28.11.2016 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну, що стало підставою його звернення до суду з відповідним позовом.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2017 року позов ОСОБА_5 задоволено.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивачу правомірно скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, оскільки останній був прийнятий з порушенням вимог чинного законодавства, на підставі рішення виконкому Ізмаїльської міської ради №711 від 14.06.2004 року про призначення піклувальником за відсутності відповідного судового рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_5 разом з сімєю у 2003 році приїхав до України (м. Ізмаїл) із республіки Узбекистану.

Рішенням виконкому Ізмаїльської міської ради №711 від 14.06.2004 року позивач призначений піклувальником над громадянином України, інвалідом дитинства 1 групи ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

07 жовтня 2004 року ВГІРФО УМВС України в Одеській області документувало позивача посвідкою на постійне проживання ОД№9700/04.

В липні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до ГУ ДМСУ в Одеській області із заявою про обмін посвідки на постійне проживання у зв'язку з досягненням сорока пяти річного віку.

Між тим, рішенням ГУ ДМСУ в Одеській області №5/3-287646 від 28.11.2016 року позивачу скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, з посиланням на п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України Про імміграцію.

Підставою для прийняття такого рішення став висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області від 28.11.2016 року, в якому зазначено, що підставою для надання іноземцю та особі без громадянства дозволу на імміграцію згідно п.2 ч.3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» може бути тільки рішення суду про призначення його опікуном чи піклувальником громадянина України, або встановлення над ним опіки та піклування, а отже отриманий громадянином ОСОБА_7 ОСОБА_5 дозвіл на імміграцію є незаконним, посвідкою на постійне проживання в Україні документований безпідставно.

Вирішуючи справу по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем порушена процедура розгляду питання про скасування позивачу дозволу на імміграцію. Крім того, рішення про призначення позивача піклувальником може прийматись також і органом місцевого самоврядування.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України Про імміграцію (в редакції, чинній на час прийняття спірного рішення).

Статтею 1 цього Закону передбачено, що іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання.

Дозвіл на імміграцію це рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Посвідка на постійне проживання документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Квота імміграції - це гранична кількість іноземців та осіб без громадянства, яким передбачено надати дозвіл на імміграцію протягом календарного року.

Згідно ч.2 ст. 4 вказаного Закону дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається особам, які є опікунами чи піклувальниками громадян України, або перебувають під опікою чи піклуванням громадян України.

За змістом ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 4 лютого 1994 року № 3929-XII (у редакції, чинній на час прибуття позивача в Україну) іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Іноземці та особи без громадянства, які іммігрували на

постійне проживання або прибули для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з

імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України «Про імміграцію».

З аналізу вказаної норми Закону вбачається, що законодавство України обмежує право іноземців та осіб без громадянства законно перебувати на території держави певними обставинами, які є обов'язковими при отриманні, зокрема, посвідки на постійне проживання в Україні.

В свою чергу, підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені ст.12 Закону України Про імміграцію, якою передбачено, що дозвіль на імміграцію скасовується, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Зазначені підстави є вичерпними і розширенню та тлумаченню не підлягають.

Як встановлено судом першої інстанції, підставою для отримання позивачем дозволу на імміграцію стало рішення виконкому Ізмаїльської міської ради №711 від 14.06.2004 року про призначення ОСОБА_5 піклувальником над громадянином України, інвалідом дитинства 1 групи ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

З матеріалів справи вбачається, що при наданні позивачу посвідки на постійне місце проживання в Україні відповідач проводив перевірку законності залишення його на постійне проживання на території України та керувався п.4 Розділу V «Прикінцеві положення «Закону України «Про імміграцію», але підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на постійне місце проживання в Україні, отже, позивач мав справедливі очікування від держави щодо забезпечення свого вільного та законного перебування на території України.

При цьому судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Перший протокол та протоколи №2,4,7, 11 до Конвенції, а Законами України №1484-ІІ від 22.02.2000 року, №318-ІV від 28.11.2002 року, №33435-ІV від 09.02.2006 року ратифіковано протоколи № 6, 12, 13, 14 до Конвенції.

Згідно статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" №3477- ІV від 23.02.2006 року суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

В свою чергу, відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ст.8 Конвенції кожен має право на повагу до приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Крім цього, статтею 2 Протоколу №4 до Конвенції передбачено, що кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.

На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Перш ніж перейти до аналізу наведених положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод порівняно до встановлених у даній справі обставин та виявлених порушень, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що верховенство права є одним з головних та важливих засобів досягнення внутрішньої мети права - забезпечення пріоритету природних прав людини. Принцип верховенства права є концентрованим виразом юридичних гарантій досягнення індивідами своїх цілей при укладенні суспільного договору, а за допомогою його дії діяльність держави спрямовується на виконання мети - утвердження і забезпечення прав людини.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово нагадував, що будь-яке втручання у право особи має бути: 1) здійснено згідно з законом; 2) переслідувати легітимну мету або цілі; 3) бути необхідним у демократичному суспільстві (тобто пропорційним цілям, які мали бути досягнуті та виправданим).

Стаття 8 Конвенції зобовязує державу поважати, зокрема, приватне життя. Відтак, носії державної влади мають враховувати ці зобовязання, приймаючи рішення про якійсь захід, котрий може впливати на один з інтересів, захищених статтею 8. При цьому таке рішення має справедливо урівноважувати зазначені права громадян та інші відповідні інтереси.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зазначає, що кожне виправдане втручання має спиратися на закон. Відповідно до судової практики Європейського суду це означає не лише наявність підстав для втручання в національному законодавстві, але й додержання таким законодавством певних вимог. Зокрема, воно має бути доступним для тих, кого зачіпає, наслідки його застосування мають бути передбачуваними і таке законодавство повинно відповідати принципові верховенства права.

У справі «Мелоун проти Сполученого Королівства» Європейський суд зазначив, що вимога передбачуваності означає, що закон має бути достатньо чітким у своїх положеннях, щоб громадяни усвідомлювали обставини і умови, за яких органи влади, уповноважені застосовувати втручання в право на повагу до приватного життя.

Суд завжди дотримувався думки, що словосполучення «згідно з законом» не просто відсилає до національного законодавства, а й повязане з вимогою якості "закону", тобто вимогою дотримання принципу верховенства права, про що прямо йдеться у преамбулі Конвенції. Отже, цей вислів означає, - і це випливає з предмета і мети статті 8, - що в національному законодавстві має існувати засіб правового захисту від свавільного втручання державних органів у права, гарантовані пунктом 1.

Крім того, ЄСПЛ зазначає, що втручання має бути не лише здійснене згідно з законом, але й вважатися необхідним у демократичному суспільстві. Поняття необхідності передбачає, що для такого втручання є нагальна суспільна потреба і що втручання пропорційне законній меті його здійснення (рішення у справі Кемпбелл проти Сполученого Королівства» від 25.03.1992 року, п.44).

Суд повинен перевірити, чи було втручання виправданим та необхідним у демократичному суспільстві, та, зокрема, чи було воно пропорційним, і чи були причини, надані національними органами влади на його виправдання, важливими та достатніми.

З урахуванням вищенаведених положень Конвенції та правових позицій ЄСПЛ колегія суддів зазначає, що втручання відповідача у приватне життя позивача не відповідало закону, воно жодним чином не було виправданим та необхідним у суспільстві та не було пропорційним законній меті його здійснення, тобто необхідний баланс між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, не був дотриманий.

Так, приймаючи рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, відповідачем не враховано, що з моменту отримання позивачем відповідного дозволу пройшло досить багато часу.

Хоча Закон України «Про імміграцію» не визначає строків, протягом яких може бути скасовано дозвіл на імміграцію, колегія суддів, з огляду на принцип верховенства права, вважає, що прийняття такого рішення через 16 років після отримання позивачем такого дозволу вочевидь не може вважатися виправданим та необхідним, отже воно не відповідає справедливому балансу між цілями, яких домагався досягнути субєкт владних повноважень та несприятливими наслідками для прав, свобод і інтересів позивача, які настали внаслідок прийняття цього рішення.

Як встановлено судом апеляційної інстанції, позивач в період проживання на території України отримав стійкі правові, культурні та соціальні зв'язки, адже у нього народилися діти, які навчаються в Україні та мають відповідне громадянство, що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження (а.с.57-57).

Зазначені обставини, на думку судової колегії підтверджують той факт, що як сам позивач, так і його родина протягом багатьох років легітимно перебували на території України і всі вони правомірно очікували, що в цій державі їх права та інтереси будуть захищені нарівні з іншими громадянами України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано скасував рішення Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області №5/3-287646 від 28.11.2016 року про скасування виданого позивачу дозволу на імміграцію в Україну та зобов'язав здійснити обмін посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку із досягненням 45-річного віку.

Щодо посилань відповідача на протиправність рішення виконкому Ізмаїльської міської ради про призначення позивача піклувальником над ОСОБА_6, судова колегія зазначає, що згідно ст. 63 ЦК України опікуна або піклувальника призначає орган опіки та піклування, крім випадків, встановлених статтею 60 цього Кодексу.

В свою чергу, згідно ст. 60 ЦК України, суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування.

Суд встановлює піклування над фізичною особою у разі обмеження її цивільної дієздатності і призначає піклувальника за поданням органу опіки та піклування.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що питання щодо встановлення опіки та піклування вирішуються судом виключно у випадку встановлення цих видів обмеження цивільних прав відносно осіб, яких визнано недієздатними або обмежено їх цивільну дієздатність.

В усіх інших випадках питання щодо встановлення опіки та піклування вирішується органами опіки та піклування.

Згідно п.1.3 Правил опіки та піклування, затверджених спільним наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України від 26.05.99 року за №34/166/131/88, органами, які приймають рішення щодо опіки та піклування є районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських селищних рад.

Відповідач, як субєкт владних повноважень не надав суду доказів у підтвердження обмеження дієздатності ОСОБА_6, у звязку з чим колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що виконавчий комітет Ізмаїльської міської ради законно, в межах наданих повноважень призначив позивача піклувальником над вказаною вище особою, а отже підстави для прийняття відповідачем рішення №5/3-287646 від 28.11.2016 року про скасування ОСОБА_5 дозволу на імміграцію в Україну у Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області були відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином з'ясовані всі обставини справи, їм надано правильну юридичну оцінку, порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б призвести до зміни чи скасування рішення суду, не встановлено. Постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству, доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують.

За таких обставин підстав для скасування постанови суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст. 206, 254 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 06 березня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобовязання здійснити обмін посвідки на постійне проживання в України залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня виготовлення повного тексту.

Суддя-доповідач: ОСОБА_1

Судді: Л.В.Стас

ОСОБА_3