Справа № 820/1189/17
Суддя: Мар'єнко Л.М.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

16 травня 2017 р. № 820/1189/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мар'єнко Л.М.,

при секретарі судового засідання - Принцевській Ю.В.,

за участю: представника третьої особи - ОСОБА_1,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії ,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Апеляційного суду Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, в якому просить суд: визнати відмову Апеляційного суду Харківської області у розрахунку та виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною, а право позивача - порушеним та зобов'язати Апеляційний суд Харківської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме за 23 повних роки - 677875 (шістсот сімдесят сім тисяч вісімсот сімдесят п'ять) грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відмова Апеляційного суду Харківської області у розрахунку та виплаті вихідної допомоги при виході у відставку є неправомірною, у звязку з чим, для захисту його прав, необхідно зобов'язати нарахувати та виплатити вихідну допомогу.

Позивач у судове засідання не прибув, був повідомлений своєчасно та належним чином, про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується матеріалами справи. Разом з позовними вимогами просив справу розглядати за його відсутності.

Представник відповідача та представник третьої особи - Державної Казначейської служби України, у судове засідання не прибули, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи. Представник відповідача у поданих письмових запереченнях, просив суд відмовити у задоволенні адміністративного позову та розгляд справи здійснювати за відсутності уповноваженого представника.

У судовому засіданні представник третьої особи - Державної судової адміністрації, ОСОБА_1 проти позову заперечувала з огляду на позицію, викладену в письмових запереченнях.

Дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, суд виходить з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 04.03.1993 року працював у Червонозаводському районному суді м. Харкова на посаді судді.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» №3060-І від 07 лютого 2002 року позивача обрано суддею Апеляційного суду Харківської області.

З 25 лютого 2002 року по 16 вересня 2016 року ОСОБА_2 працював суддею Апеляційного суду Харківської області.

У звязку з поданням заяви про відставку та відповідно до пунктів 2 та 9 ч. 5 ст. 126 Конституції України Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1514-VІІІ ОСОБА_2 було звільнено з посади судді Апеляційного суду Харківської області.

Наказом голови Апеляційного суду Харківської області від 16 вересня 2016 року №0403/78-ос ОСОБА_2 відраховано зі штату Апеляційного суду Харківської області.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_2 звертався до Апеляційного суду Харківської області з заявою про нарахування і виплату вихідної допомоги, згідно з вимогою частини 1 ст. 136 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 р.

Однак, листом від 25.01.2017 року №03-55/1267 у здійсненні розрахунку та виплаті вихідної допомоги позивачу відмовлено з посиланням на відсутність законодавчих підстав для нарахування вихідної допомоги(а.с.22).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов наступного висновку.

Статтею 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

При цьому, ч. 6 ст. 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 №2453-VI ( надалі - Закон) чітко зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Відповідно до вимог частини 1 статті 136 Закону № 2453 (діяла до 01.04.2014 р.), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України за №10-рп/2013 від 19.11.2013 р. (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України ст.ст. 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, пп. 1 п. 2 розділу XII Прикінцеві положення, абз.4 п.3, абз.4 п.5 розділу XIIІ Перехідні положення Закону України "Про судоустрій і статус суддів" чітко визначено, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання (п. 3.1).

Право позивача на відставку виникло на підставі та в період дії Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. в редакції закону до 01.04.2014 р.

З врахуванням викладеного, суд прийшов до висновку про те, що позивач має право на отримання вихідної допомоги у зв'язку із виходом у відставку.

Суд вважає необґрунтованою позицію відповідача та третьої особи - ДСА України стосовно відсутності правових підстав для виплати позивачу вихідної допомоги у зв'язку з тим, що станом на день прийняття Верховною Радою України постанови від 08 вересня 2016 року № 1514-VІІІ "Про звільнення суддів", якою позивача звільнено у відставку з посади судді Апеляційного суду Харківської області, стаття 136 Закону №2453 втратила чинність, у зв'язку з прийняттям Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", з огляду на наступне.

За замістом рішення Конституційного Суду України № 3-рп/2013 у справі №1-2/2013 від 03.06.2013 (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України в частині відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень ст. 2, абз. 2 п.2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, ст.138 Закону України Про судоустрій і статус суддів (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), вбачається, що Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний Суд України також акцентував свою увагу на тому, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене ст.43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Ради суддів України №6 від 05.02.2015 року, де зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Разом з тим, в цьому рішенні, при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Таким чином, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, перебуваючи на суддівській посаді значний час, був обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема: обіймати оплачувані посади по сумісництву, виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу чи входити до правлінь комерційно-господарських чи фінансових товариств.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді та його двадцятирічною професійною діяльністю, а у зв'язку з прийняттям законів які погіршують раніше надане їм право та гарантії реалізації такого. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що незалежно від дати подачі позивачем заяви про вихід у відставку та прийняття Верховною Радою України Постанови про звільнення його у зв'язку з виходом у відставку, він має право на одержання вихідної допомоги, оскільки набув таке право ще до фактичного виходу у відставку і таке його право було гарантоване Законом України №2453 від 07.07.2010 року.

Судовим розглядом встановлено, що двадцять років необхідного стажу роботи на посаді судді, а отже і право на вихід у відставку з виплатою вихідної допомоги і щомісячного довічного грошового утримання позивач набув під час дії ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VІ .

За таких обставин суд зазначає, що позбавлення позивача права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з його відставкою, відповідно до ст. 136 Закону України №2453 від 07.07.2010 року, яка діяла на час набуття позивачем такого права на отримання вихідної допомоги, є протиправним та таким, що не відповідає вимогам законодавства України, оскільки положеннями статті 22 Конституції України чітко визначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд зазначає, що відповідно до ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Щодо розміру належної позивачу допомоги, суд зазначає, що вихідна допомога при виході у відставку у розмірі місячного заробітку судді за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді, але не менше шестимісячного заробітку, про яку у позовних вимогах зазначає позивач, була передбачена Законом України "Про судоустрій і статус суддів" від 15.12.1992 р. №2862-ХІІ, який втратив чинність із набранням чинності Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. № 2453-VІ.

Оскільки право на відставку, а відтак і право на отримання вихідної допомоги при виході у відставку виникло у позивача під час дії Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 р. (в редакції закону до 01.04.2014 р.), суд вважає за необхідне застосовувати норми саме цього закону.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача є саме зобов'язання Апеляційного суду Харківської області нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, та саме у цій частині позов підлягає задоволенню, а відтак, у задоволенні позовних вимог про визнання відмови у розрахунку та виплаті позивачу вихідної допомоги при виході у відставку неправомірною, а також щодо розміру розрахунку вихідної допомоги за кожний повний рік роботи на посаді судді за 23 повних роки у сумі 677875 грн., суд відмовляє.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції України та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

З огляду на наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 160-163, 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Апеляційного суду Харківської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов'язати Апеляційний суд Харківської області (61001, м. Харків, м. Героїв Небесної Сотні, 36, ідентифікаційний код 02894131) нарахувати та виплатити ОСОБА_2 (поштовий індекс 61145, АДРЕСА_1) вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 19 травня 2017 року.

Суддя Мар'єнко Л.М.