Справа № 815/4999/16
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

25 квітня 2017 року м. Київ

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Державної міграційної служби України, в якому просив суд скасувати рішення Державної міграційної служби України від 29 серпня 2016 року № 467-16 про відмову у визнанні громадянина Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх вимог вказує, що оскаржуване рішення може поставити під загрозу його життя або свободу, піддати ризику застосування катувань, інших видів жорстокого або такого, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, а тому ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухваливши нове рішення про задоволення позовних вимог.

У відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач громадянин Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 17 вересня 2015року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявами про надання йому в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Відповідачем проведено ряд співбесід із заявником, в ході яких з`ясовувались обставини, що слугували причинами приїзду до України та необхідності надання йому статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

На підставі аналізу матеріалів міграційної справи позивача, рішенням Державної міграційної служби України від 29 серпня 2016 року №467-16 громадянину Демократичної республіки Конго ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, оскільки, умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходили з того, що правовий статус біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення цього статусу біженця, встановлення державних гарантій захисту біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, визначено, зокрема, Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пунктом 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

За змістом Конвенції про статус біженців 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 , є громадянином Демократичної республіки Конго, уродженець м. Нгандажіка. За національністю конголезець, за етнічною належністю суаїлі, за віросповіданням християнин католик. Рідна мова лінгала та французька. За сімейним станом не одружений, проживає у цивільному шлюбі з громадянкою України ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Має двох дітей: громадянина України ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 та громадянку України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позивач навчався у Луганському національному аграрному університеті, в період з 2010 року по 2014 рік. Навчання не закінчив через проблеми, що виникли з продовженням терміну дії посвідки на тимчасове проживання в Україні.

Стосовно політичної діяльності позивач зазначив, що на Батьківщині був членом партії Union pour la Nation Congolaise (UNC), що перекладається з французької мови як Національний Конголезький союз, членський квиток отримав у серпні 2010 року, коли діяльність партії на території Демократичної республіки Конго була офіційно легалізована. Зі слів заявника, причиною виїзду до України було його бажання навчатися на території України. В якості додаткової причину виїзду, заявник називає можливість власних переслідувань через свою діяльність у організації «Голос для безголосих».

Під час проживання на Батьківщині шукач захисту погроз не отримував. Проте, заявник вирішив, що йому небезпечно в подальшому знаходитися в країні і він вирішив поїхати до України на навчання.

4 вересня 2010 року апелянт вибув з демократичної республіки Конго авіарейсом Кіншаса (Конго) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Київ (Україна), легально, на підставі національного паспорту № ОВ 0028734 та оформленої візи типу «О» ІV У 03079501. 5 вересня 2010 року заявник прибув до України (аеропорт «Бориспіль»).

17 вересня 2015 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою заявою до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про надання статусу біженця або особою, яка потребує додаткового захисту.

Оскільки позивачу відмовлено в наданні статусу біженця на підставі статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» у зв`язку з відсутністю умов, передбачених пунктом 1 та пунктом 13 частини 1 статті 1 цього Закону, суд касаційної інстанції погоджується із висновками судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог.

З викладеного вбачається, що перетнувши кордон України, позивач не вчиняв жодних дій, спрямованих на отримання статусу біженця або додаткового захисту.

З урахуванням строку звернення позивача до органів міграційної служби, ціллю такого звернення стало бажання легалізуватись з метою продовження навчання на території України, а не пошуками міжнародного захисту, про що позивач зазначив під час проведення анкетування, і в даному випадку позивач не є біженцем, а є іммігрантом і на нього розповсюджується норми Закону України «Про імміграцію».

З огляду на викладене, висновки судів щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог є правильними.

Такі висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідає дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 січня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 5 квітня 2017 року, відмовити.

Матеріали касаційної скарги повернути скаржнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного
суду України (підпис) М.І. Мойсюк