Справа № 820/10400/14
Суддя: Горбатюк С.А.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"26" квітня 2017 р. м. Київ К/800/67990/14

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Головуючого, суддіГорбатюка С.А. (доповідач)
СуддівСтрелець Т.Г.
Єрьомін А.В.
провівши у порядку письмового провадження касаційний розгляд адміністративної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТОВ, Товариство) "Малинівський склозавод" до Державної екологічної інспекції у Харківській області (далі - Держекоінспекція, Інспекція), за участю Харківського міжрайонного прокурора про визнання дій протиправними за касаційною скаргою прокурора Харківської області на постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року

в с т а н о в и л а :

У травні 2014 року ТОВ "Малинівський склозавод" в Харківському окружному адміністративному суді пред'явило позов до Держекоінспекціяї, за участю Харківського міжрайонного прокурора про визнання дій протиправними.

Просило визнати протиправними дії Інспекції щодо встановлення факту порушення Товариством вимог чинного законодавства в частині необхідності обов'язкової наявності спеціального дозволу на користування надрами (підземні води), а також щодо нарахування матеріального збитку в розмірі 607766,25 грн. та вимоги сплати його.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року постанову суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано протиправними дії Інспекції в частині нарахування Товариству матеріального збитку в розмірі 607766,25 грн. та щодо вимоги сплати його.

Скасовано претензію Інспекції від 13 травня 2014 року № 94.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі прокурор Харківської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі постанову суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що в період з 08 по 25 квітня 2014 року Держекоінспекцією проведено перевірку ТОВ "Малинівський склозавод" з питань дотримання вимог природоохоронного законодавства в галузі охорони атмосферного повітря, водних і земельних ресурсів щодо поводження з відходами та небезпечними хімічними речовинами. За наслідками її проведення складено акт, у якому зафіксовано, що Товариство здійснює видобування надр (підземної води) на підставі спеціального дозволу на користування надрами від 21 червня 2012 року № 4175, який видано Державною службою геології та надр України, строком на 5 років. У період з 08 серпня 2011 року по 20 червня 2012 року Товариство здійснювало видобування підземних вод без спеціального дозволу, що є порушенням вимог статей 16, 19, 23 Кодексу України про надра. Згідно довідки, наданої Товариством, за вказаний період ним забрано підземної води об'ємом 11375 кубічних метрів.

13 травня 2014 року на підставі вказаного акта перевірки Інспекцією складено претензію № 94, у якій зазначено, що у зв'язку з допущеним Товариством самовільним користуванням надрами, що є порушенням є порушенням вимог статей 16, 19, 23 Кодексу України про надра, державі заподіяно матеріальний збиток на суму 607766,25 грн., який розраховано по Методиці розрахунку розмірів відшкодування збитків, заподіяних державі внаслідок порушення законодавства про охорону та раціональне використання водних ресурсів", затвердженої наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 20 липня 2009 року № 389.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності у Товариства правових підстав для звільнення від необхідності отримання дозволу на користування надрами, оскільки видобування води відбулось без мети її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про часткове задоволення позову, апеляційний суд посилався на те, що Товариство не перевищує встановлену статтею 23 Кодексу України про надра продуктивність водозабору підземних вод (300 кубічних метрів на добу) для господарсько-побутових потреб, а тому має право видобувати воду без спеціального дозволу, а відтак дійшов висновку про наявність протиправних дій з боку відповідача щодо нарахування позивачу матеріального збитку та пред'явлення вимоги щодо його сплати. Крім того, вийшовши за межі позовних вимог, суд дійшов висновку, що для повного захисту порушених прав позивача підлягає скасуванню претензія Інспекції від 13 травня 2014 року № 94.

Колегія суддів, виходячи з меж касаційного перегляду, встановлених статтею 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає, що така правова позиція апеляційного суду є помилковою та такою, що не відповідає вимогам чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до Водного кодексу України (далі - ВК) підземні води належать до державного водного фонду України, а згідно з Кодексом України про надра вони є частиною надр (є корисними копалинами загальнодержавного значення відповідно до Переліку корисних копалин загальнодержавного значення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 грудня 1994 року № 827).

Стаття 2 ВК містить посилання на гірничі відносини, які виникають під час користування водними об'єктами та регулюються відповідним законодавством України.

Тобто прісні підземні води - це природний ресурс із подвійним правовим режимом, а тому, використовуючи підземні води, слід керуватися і водним законодавством, і законодавством про надра.

Відповідно до положень статей 46, 48 ВК водокористування може бути двох видів - загальне або спеціальне. Спеціальне водокористування - це забір води з водних об'єктів із застосуванням споруд або технічних пристроїв, використання води та скидання забруднюючих речовин у водні об'єкти, включаючи забір води та скидання забруднюючих речовин із зворотними водами із застосуванням каналів. Спеціальне водокористування здійснюється фізичними та юридичними особами для задоволення питних потреб населення, а також для господарсько-побутових, лікувальних, оздоровчих, сільськогосподарських, промислових, транспортних, енергетичних, рибогосподарських та інших державних і громадських потреб.

Спеціальне водокористування здійснюється на підставі дозволу (пункт 9 частини першої статті 44, стаття 49 ВК).

Статтями 16, 19, 21 Кодексу України про надра передбачено, що користування надрами, у тому числі видобування підземних прісних вод, здійснюється на підставі спеціального дозволу на користування надрами.

Отже, чинним законодавством передбачено обов'язок отримання господарюючими суб'єктами як дозволу на спеціальне водокористування, так і спеціального дозволу на користування ділянкою надр. При цьому спеціальний дозвіл на користування надрами дає право на видобування підземних вод, а дозвіл на спеціальне водокористування - право на їх використання.

Разом із тим, Кодекс України про надра передбачає випадки, за яких господарюючі суб'єкти мають право видобувати підземні води без спеціального дозволу (стаття 21).

Статтею 23 зазначеного Кодексу закріплено право землевласників і землекористувачів у межах наданих їм земельних ділянок без спеціальних дозволів видобувати, зокрема, підземні води для власних господарсько-побутових потреб, нецентралізованого та централізованого (крім виробництва фасованої питної води) господарсько-питного водопостачання, за умови, що продуктивність водозаборів підземних вод не перевищує 300 кубічних метрів на добу.

Однією з обов'язкових умов для звільнення суб'єкта господарювання від необхідності отримання дозволу на користування надрами є видобування води з метою її використання для власних господарсько-побутових потреб.

Водночас, чинне законодавство не містить норм, які б тлумачили поняття "господарсько-побутові потреби".

Проте із системного аналізу приписів глави 11 (спеціальне водокористування для задоволення питних і господарсько-побутових потреб населення), глави 13 (особливості спеціального водокористування та користування водними об'єктами для потреб галузей економіки) ВК та приписів глави 2 (надання надр у користування), глави 4 (плата за користування надрами) Кодексу України про надра вбачається, що законодавець відносить господарсько-побутові потреби до потреб населення, натомість виробничі потреби підприємства охоплюються поняттями "водокористування для потреб галузей економіки" та "промислові потреби".

Суди встановили, що основним видом діяльності ТОВ "Малинівський склозавод" є виробництво порожнистого скла та інших скляних виробів.

У 2011 року Товариство видобуло і використало 14,7 тис. кубічних метрів води (в тому числі 7,1 тис. метрів кубічних на господарсько-питні, і 7,6 тис. метрів кубічних на виробничі потреби.

У 2012 році Товариство видобуло і використало 16,2 тис. метрів кубічних (в тому числі 9,1 тис. метрів кубічних на господарсько-питні, і 7,1 тис. метрів кубічних на виробничі потреби).

Оскільки ТОВ "Малинівський склозавод" використовувало воду не тільки для власних господарсько-побутових потреб, а й для виробничих, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обов'язковість наявності спеціального дозволу на користування надрами.

Аналогічну правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України від 23 червня 2015 року (справа № 21-431а14), від 29 вересня 2015 року (справа № 21-1701а15), від 13 жовтня 2015 року (справа № 21-2828а15).

Відповідно до частини другої статті 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

З урахуванням описаного колегія суддів вважає, що скасувавши рішення місцевого суду, апеляційний суд допустив порушення норм матеріального та процесуального права, які призвели до постановлення незаконного судового рішення.

У відповідності із статтею 226 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції та залишає в силі рішення суду першої інстанції, яке ухвалено відповідно до закону і скасоване або змінене помилково.

Керуючись статтями 220, 221, 222, 230, 231 КАС України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу прокурора Харківської області задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року скасувати, залишивши в силі постанову Харківського окружного адміністративного суду від 09 вересня 2014 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Малинівський склозавод" до Державної екологічної інспекції у Харківській області, за участю Харківського міжрайонного прокурора про визнання дій протиправними.

Ухвала є остаточною, оскарженню не підлягає і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеними статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Горбатюк С.А.

Стрелець Т.Г.

Єрьомін А.В.