Справа № 522/2642/17
Суддя: Федусик А. Г.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 522/2642/17

Категорія: 10.3 Головуючий в 1 інстанції: Ільченко Н.А.
Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Федусика А.Г.,

суддів Шевчук О.А. та Зуєвої Л.Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Приморського районного суду м.Одеси від 14 березня 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту праці та соціальної політики Одеської міської ради про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити йому разову грошову допомогу до 5 травня як учаснику бойових дій за 2016 рік відповідно до ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком, визначеної ч.1 ст.28 Закону України «про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених сум.

Постановою Приморського районного суду м.Одеси від 14 березня 2017 року позовні вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з постановою суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач згідно посвідчення має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій.

У 2016 року позивачу була виплачена щорічна разова допомога до 5 травня у розмірі 920 грн., що на його думку є меншим ніж передбачений ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» розмір відповідної виплати та стало підставою для звернення з позовом до суду.

Вирішуючи спірне питання та відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що розмір нарахованої та виплаченої позивачу щорічної разової грошової допомоги до 05 травня за 2016 рік відповідач визначив на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, вважає їх правильними з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, обґрунтовуючи власну правову позицію, позивач посилався на положення ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон) в наступній редакції: «щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком».

Колегія суддів зазначає, що дійсно, спершу діяла вказана редакція Закону, яка поновила (набрала) чинність після визнання змін (якими було передбачено, що разова грошова допомога виплачується у розмірах, які визначаються КМУ в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України), внесених Законом України № 107-VI від 28 грудня 2007 року неконституційними згідно з Рішенням Конституційного Суду № 10-рп/2008 від 22 травня 2008 року.

Разом з тим, Законом України №79-VIII від 28 грудня 2014 року Бюджетний кодекс України (Розділ VI. ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ) було доповнено пунктом 26, яким установлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Наведені норми набрали законної сили з 01 січня 2015 року та станом на час виникнення спірних правовідносин рішенням Конституційного Суду України неконституційними не визнавались, законами не змінювались, а тому були чинними та підлягали застосуванню.

Посилання позивача в даних спірних правовідносинах на рішення Верховного суду України від 10 лютого 2016 року колегія суддів вважає безпідставним, оскільки відносини по вказаній справі, що розглядалась Верховним судом України, виникли у 2014 році, коли Бюджетний кодекс України (Розділ VI. ПРИКІНЦЕВІ ТА ПЕРЕХІДНІ ПОЛОЖЕННЯ) ще не було доповнено пунктом 26 згідно Закону України № 79-VIII від 28 грудня 2014 року.

Крім того, колегія суддів враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що здійснення відповідачем перерахунку, нарахування і виплати позивачу щорічної разової грошової допомоги згідно норм постанови КМУ від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», п.2 ч.1 якої передбачено, що учасникам бойових дій та колишнім неповнолітнім (яким на момент увязнення не виповнилося 18 років) вязням концентраційних таборів, ґетто, інших місць примусового тримання, а також дітям, які народилися у зазначених місцях примусового тримання їх батьків проводяться виплати у розмірі - 920 гривень, є правомірним та таким, що узгоджується з положеннями Бюджетного кодексу України.

Приймаючи до уваги викладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Таким чином, враховуючи все вищезазначене у сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обґрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи, викладені у апеляційній скарзі, за змістом ідентичні викладеним в адміністративному позові, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Приморського районного суду м.Одеси від 14 березня 2017 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності згідно законодавства та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому КАС України.

Головуючий: ОСОБА_3
Суддя: Суддя: ОСОБА_4 ОСОБА_1