Справа № 826/18566/16
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 травня 2017 року м. Київ К/800/15669/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 квітня 2017 року у справі за позовом Громадянина Узбекистану ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві, Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 432 від 10 серпня 2016 року про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Узбекистану ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; скасувати рішення Державної міграційної служби України № 60-16 від 14 листопада 2016 року про відхилення скарги на рішення Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник позивача просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції та прийняти нове, яким позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, зокрема, положень Закону України від 08 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи, зокрема, що у випадку повернення до країни походження, існує ризик переслідувань позивача з релігійних та політичних причин.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За визначенням, наведеним у пункті 1 статті 1 Закону № 3671-VІ біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно пункту 4 частини першої статті 1 Закону № 3671-VІ додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судами встановлено, що за результатами розгляду звернення позивача Головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 серпня 2016 року, яким Державній міграційній службі України рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Узбекистану ОСОБА_2.

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України у м.Києві від 10 серпня 2016 року №432 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, що потребує додаткового захисту.

Головним управлінням Державної міграційної служби України у м. Києві направлено позивачеві повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 10 серпня 2016 року № 117.

Рішенням Державної міграційної служби України № 60-16 від 14 листопада 2016 року відхилено скаргу громадянина Узбекистану ОСОБА_2 на рішення територіального органу Державної міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 6 Закону № 3671-VІ , не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Громадянин Узбекистану ОСОБА_2 при зверненні до відповідача із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вказав, що зазнав переслідувань у країні постійного проживання через його релігійні та політичні погляди. Зокрема, зазначив, що залишив Узбекистан в 2014 році через те, що він є колишнім в'язнем та має відношення до релігійно-політичної партії Хізб-ут Тахрір.

Однак жодних доказів переслідувань позивача, як відповідачу так і до суду надано не було.

Надаючи пояснення позивач, також, зазначив, що залишив Узбекистан у 2014 році та легально прибув до Російської Федерації з родиною, де постійно перебував та працював до липня 2016 року.

Однак, залишив територію Російської Федерації, оскільки на його думку, РФ не захищає права узбеків.

А також, однією з причин виїзду з Російської Федерації є те, що у позивача є брак коштів на утримання родини, діти не могли відвідувати дитячі заклади та школи. Тому органи опіки дітей РФ попереджали позивача про необхідність дітей навчання у школі, а у разі не виконання вимог діти могли б бути перевезені до дитячого інтернату.

Крім того, позивач до компетентних органів Російської Федерації для надання статусу біженця не звертався.

Відмовляючи у задоволенні позову суди виходили з того, що позивач під час звернення до міграційної служби не надав жодного доказу на підтвердження можливої загрози життю, безпеці чи свободі ані під час звернення до органу міграційної служби, ані під час розгляду та перевірки його заяви міграційним органом, ані під час розгляду справи судом.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, а викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить мотивів, які б дозволили вважати, що судами неправильно застосовано норми матеріального чи процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 березня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 27 квітня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук