Справа № 826/14138/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

11 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 р. у справі за адміністративним позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобов'язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Державна архітектурно - будівельна інспекція України звернулася з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобов'язання знести за власний рахунок об'єкти самочинного будівництва, а саме прибудови літ «а», «аі», «а2» (приміщення 1, 13, 14, 15, 16, 17, 18) до нежитлового будинку літ. «А», літню кухню площею 44,4 кв.м. та привести у відповідність до технічного паспорту, виготовленого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації від 10.04.2000 р., нежитлову будівлю літ. «А» кафе «Алея», за адресою: АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить апеляційну інстанцію скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позовних вимог.

Апелянт посилається на незаконність, необ'єктивність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що є на його переконання підставою для скасування судового рішення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі закрити, виходячи з наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, на підставі звернення Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 01.12.2015 року та направлення від 27.01.2016 року № 39.16/01 позивачем було проведено позапланову перевірку дотримання вимог містобудівного законодавства, державних будівельних норм, стандартів і правил закладу громадського харчування кафе «Алея» на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1.

Перевіркою було встановлено, що станом на 10.02.2016 року на земельній ділянці за вищевказаною адресою розташований нежитловий будинок літ. «А», навіс літ. «Б», навіс літ. «В», альтанка літ. «Д», альтанка літ. «Ж», альтанка літ. «З», альтанка літ. «К», альтанка літ. «Л», альтанка літ. «М», альтанка літ. «Н», альтанка літ. «О», альтанка літ. «П», альтанка літ. «Р», альтанка літ. «С» (відповідно до технічного паспорту виготовленого КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 06.12.2013 р., інвентаризаційна справа № 1123, реєстровий № 116/98), які в рівних частинах належать гр. ОСОБА_2 та гр. ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу нежитлового будинку від 04.04.2003 р., зареєстрований в реєстрі за № 390. Відповідно до договору дарування від 15.03.2013 року № 652 та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.11.2015 року, індексний № 47555443 гр. ОСОБА_4 подарувала гр. ОСОБА_3 1/ 2 частку вказаного нерухомого майна.

Також контролюючим органом було встановлено, що відповідачами у 2003 році виконано реконструкцію нежитлового будинку літ. «А», а саме, за даними технічного паспорту виготовленого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації від 10.04.2000 року, знесли внутрішні несучі капітальні та некапітальні стінові перегородки між приміщеннями 1-3, 1-4, 1-5, 1-6, замурували існуючий дверний прохід та влаштували новий дверний прохід у внутрішній капітальній стіновій перегородці між приміщеннями 1-1 і 1-6, змінили функціональне призначення приміщень 1-2 (влаштовано кухню) та 1-1 (влаштовано санітарно-технічні приміщення), виконали будівельні роботи з будівництва прибудов літ. «а», «аі», «а2» (приміщення 1, 13, 14, 15, 16, 17, 18 відповідно до технічного паспорту від 06.12.2013 р., інвентаризаційна справа № 1123, реєстровий № 116/98) до нежитлового будинку літ. «А» та будівництва літньої кухні площею 44,4 кв. м. без отримання вихідних даних, належним чином розробленої та затвердженої проектної документації та документу, що надає право на виконання будівельних робіт, чим порушено вимоги ст. 5 Закону України «Про основи містобудування» та ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

За наслідком такої перевірки позивачем було складено Акт від 10 лютого 2016 року, Протокол № 1-Л-А-1002/1 про адміністративне правопорушення від 10.02.2016 року, та відповідачам 1 та 2 внесено приписи від 10.02.2016 року № С-1002/2, № С-1002/4 (з вимогою зупинення з 11.02.2016 року експлуатації нежитлового приміщення) та №С-1002/1 (з вимогою до відповідача - 1 усунути допущені правопорушення містобудівного законодавства в термін до 10.03.2016 року).

В подальшому згідно направлення № 93.16/01 від 29.03.2016 року позивачем було проведено позапланову перевірку виконання вимог приписів від 10.02.2016 року № С-1002/1, № С-1002/2, № С1002/4 за вказаною адресою.

В ході перевірки було встановлено, що виконання вимог приписів від 10.02.2016 року № С-1002/1, № С-1002/2, № С-1002/4, Відповідачем 1 та Відповідачем 2 не виконуються, чим порушено вимог п. 3 ч.4 ст. 41 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

В результаті проведеної перевірки складено Акт від 01.04.2016 року, а відповідачам внесені приписи № С-0104/2 та № С0104/3 від 01.04.2016 року з вимогою відповідно до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» добровільно знести прибудови літ. «а», «аі», «а2» (приміщення 1, 13, 14, 15, 16, 17, 18) до нежитлового будинку літ. «А», літню кухню площею 44,4 кв.м та привести у відповідність до технічного паспорту, виготовленого Києво-Святошинським бюро технічної інвентаризації від 10.04.2000 р., нежитлову будівлю літ. «А» кафе «Алея» в термін до 29.04.2016 р.

Також, за наслідком перевірки стану виконання присів № С-0104/2 та № С0104/3 від 01.04.2016 року позивачем 18.05.2016 року складено Акт, яким зафіксовано невиконання відповідачами зазначених приписів.

Вказане вище зумовило позивача звернутися до суду з даним адміністративним позовом.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені позову виходив з того, що позивачем не доведено порушення прав та інтересів конкретних осіб, а також державних або суспільних інтересів, захист яких би відповідав предмету заявленого позову.

Однак, розглядаючи вказаний спір по суті, суд першої інстанції не врахував наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12.10.1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Колегією суддів враховується, що, розглядаючи справу, Окружний адміністративний суд м. Києва виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак таке твердження суду першої інстанції є передчасним з огляду на таке.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 17 КАС України компетенція адміністративних судів поширюється на спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених законами України.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (п. 7 ч. 1 ст. 3 КАС України).

Згідно ч. 4 ст. 50 КАС України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об'єднання, юридичні особи, які не є суб'єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб'єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об'єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об'єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

У цій нормі процесуального права наведено вичерпний перелік випадків, за наявності яких фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами в адміністративному процесі за позовами суб'єктів владних повноважень. При цьому, в інших випадках, встановлених законом, фізичні чи юридичні особи можуть бути відповідачами у адміністративній справі за позовом суб'єктів владних повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори за зверненням суб'єкта владних повноважень, в яких одночасно можуть бути відповідачами фізичні особи, в чітко визначених законами України випадках.

Так, згідно із ч 1 ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа органу державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису.

У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, орган державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням.

Разом з цим у положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 ЦК України поняття самочинного будівництва визначається через сукупність його основних ознак, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визнаний самочинним, зокрема якщо такий об'єкт: 1) збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети; 2) збудований без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

При цьому, на думку колегії суддів, зі змісту ст. 177 ЦК України випливає, що об'єкти самочинного будівництва належать до об'єктів цивільних прав.

Отже, з урахуванням норм ч. 1 ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України правом звернення до суду за захистом наділені: особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів; органи і особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Системний аналіз наведених вище норм свідчить, що спір за позовом органів Державної архітектурно-будівельної інспекції України в особі департаменту про зобов'язання знести об'єкт самочинного будівництва підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин, а пов'язаний з вирішенням питання щодо речового права. А відтак його розгляд не належить до юрисдикції адміністративних судів.

Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.11.2016 року у справі №802/1318/15-а.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відтак враховуючи, що предметом спору є зобов'язання фізичної особи знести об'єкт самочинного будівництва за позовом територіального органу ДАБІ України, колегія суддів, з урахуванням правової позиції Верховного Суду України, приходить до висновку про неможливість розгляду даної справи в порядку адміністративного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі.

Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 203 КАС України постанови суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених ст. 157 цього Кодексу.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду першої інстанції із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 41, 157, 160, 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної архітектурно-будівельної інспекції України - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 грудня 2016 р.- скасувати, провадження по справі за позовом Державної архітектурно-будівельної інспекції України до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про зобов'язати вчинити дії - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 16.05.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.