Справа № 154/321/17, 2а-154/42/17
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року № 876/3305/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Судової-Хомюк Н.М., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Малетич М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Володимир-Волинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 08 лютого 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Володимир-Волинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії,

встановив:

У січні 2017 року позивач ОСОБА_2 звернулась в суд із адміністративним позовом до відповідача Володимир-Волинського об`єднаного УПФ України, в якому просила: 1) визнати протиправними дії відповідача щодо нездійснення нарахування та виплати підвищення до пенсії позивачу відповідно до п.«г» ст.77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», ст.28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком; 2) зобов'язати відповідача здійснити нарахування та виплату позивачу підвищення до пенсії відповідно до п.«г» ст.77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, встановленої ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне з пенсійне страхування», починаючи з належного моменту з урахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат.

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити у задоволенні адміністративного позову.

Постановою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 08.02.2017 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Володимир-Волинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України щодо невиплати ОСОБА_2 надбавки до пенсії як члену сім'ї політично репресованого, згодом реабілітованого і якого було примусово переселено в розмірі, передбаченому п.«г» ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25% мінімальної пенсії за віком, встановленої ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 19.07.2016 р. з врахуванням виплачених сум. Зобов'язано Володимир-Волинське об`єднане управління Пенсійного фонду України проводити нарахування та виплату ОСОБА_2 підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії з віком, встановленої частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 19.07.2016 р. з врахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат. В решті позовні вимоги залишено без розгляду.

З цією постановою суду першої інстанції від 08.02.2017 року не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що оскаржена постанова суду необґрунтована, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що відповідно до постанови КМУ №654 від 16.07.2008 року розмір підвищення пенсії члену сім`ї реабілітованого складає 43,52 грн.. Зазначена постанова в цій частині є чинною, ніким не скасованою, неконституційною не визнавалась, а отже саме її норми підлягають до виконання. Відповідно до ст.77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», який втратив чинність 01.01.2004 року, було визначено підвищення до пенсій громадянам, які є членами сімей осіб, які необгрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані на 25% мінімальної пенсії за віком. Положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» застосовуються в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років, а в частині розмірів надбавок та підвищень з 01.01.2004 р. Закон України «Про пенсійне забезпечення» не діє. З 01.01.2004 р. вступив в дію Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у зв'язку з чим положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» втратили законну силу. Крім того, апелянт зазначає, що відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26.12.2011 р. №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену постанову суду від 08.02.2017 року і прийняти нове рішення суду, яким відмовити у задоволенні позову як безпідставного.

Позивач апеляційної скарги не визнав, у суді апеляційної інстанції подав заперечення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржену постанову суду залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, вважає, що дану апеляційну скаргу слід задоволити частково.

Так, судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач є реабілітованою на підставі ст.3 ЗУ «Про реабілітацію жертв політичних репресій України», перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком з врахуванням підвищення до пенсії примусово переселених членів сім'ї реабілітованих у розмірі 43,52 грн., на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 р. №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» (а.с. 8).

Позивач звернулась до відповідача із заявою про підвищення призначеної пенсії на підставі п.«г» ст.77 ЗУ «Про пенсійне забезпечення».

У відповідь на своє звернення позивач отримала лист-відповідь № 323/Р-02 від 14.12.2016 р. у якому їй відмовлено у підвищенні пенсії на 25% як члену сім`ї реабілітованого (а.с. 9).

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції керувався тим, що при визначенні позивачу розміру підвищення до пенсії застосуванню підлягає пункт «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а не положення постанови Кабінету Міністрів України 16.07.2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян», які істотно звужують обсяг встановлених законом прав.

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності права позивача на збільшення пенсії на 25%, з врахуванням наступного.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно з частиною першою статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Статтею 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» встановлено, що реабілітованими є, зокрема, особи, які з політичних мотивів були необґрунтовано засуджені судами або піддані репресіям позасудовими органами, в тому числі «двійками», «трійками», особливими нарадами і в будь-якому іншому позасудовому порядку, за вчинення на території України діянь, кваліфікованих як контрреволюційні злочини за кримінальним законодавством України до набрання чинності Законом СРСР «Про кримінальну відповідальність за державні злочини» від 25.12.1958 року, за винятком осіб, зазначених у статті 2 цього Закону.

Згідно з пунктом «г» статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», призначені пенсії підвищуються громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані - на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Відповідно до пункту 6 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Враховуючи загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу в порівнянні з постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.2008 року №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян».

Отже, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії відповідно до пункту «г» частини 1 статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії за віком підлягають задоволенню.

Однак, суд першої інстанції, встановивши, що позивач не є громадянином, який необгрунтовано зазнав політичних репресій і згодом був реабілітований, а є членом сім'ї громадян, яких було примусово переселено, що впливає на відсотковий розмір підвищення до пенсії, повинен був відмовити у відповідній частині позовних вимог щодо відсоткового розміру підвищення пенсії.

Крім цього, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що до суду позивач звернулась 19.01.2017 року, тобто позовні вимоги за період до 18.07.2016 року заявлені після спливу шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 99 КАС України. Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду ним зазначено не було.

Тому, з врахуванням вимог статей 99, 100 КАС України, без розгляду слід залишити позовні вимоги за період по 18.07.2016 року включно.

За наведених обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскаржену постанову суду першої інстанції від 08.02.2017 р. в частині залишення без розгляду позовних вимог необхідно скасувати та в цій частині залишити без розгляду позовні вимоги за період до 18.07.2016 року, а в решті позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 160 ч.3, 195, 196, 198, 202, 203, 205, 207, 254 КАС України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу Володимир-Волинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України - задоволити частково.

Постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 08 лютого 2017 року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 до Володимир-Волинського об`єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії - скасувати частково, а саме в частині залишення без розгляду позовних вимог, та прийняти в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії за період до 18 липня 2016 року - залишити без розгляду, а в задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

У решта частині постанову Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 08 лютого 2017 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Н.М. Судова-Хомюк

Р.Й. Коваль

Повний текст постанови виготовлено 22.05.2017 року