Справа № 813/4440/16
Суддя: Обрізко Ігор Михайлович
Дата ухвалення: 2017-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4199/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Обрізко І.М.

суддів Кухтея Р.В., Сапіги В.П.

за участю секретаря судового засідання Мацьків М.С.

за участю представника позивача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання незаконною і скасування постанови,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, в якому просить суд визнати протиправною і скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 року ВП №48388641 у сумі 431801,33грн.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідно до ст.8 Закону України «Про виконавче провадження» постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. Позивач вважає, що відповідач протиправно виніс оскаржену постанову про стягнення виконавчого збору від 24.10.2016 року ВП №48388641 у сумі 431801,33грн. при повторному зверненні стягувача до органів ДВС з виконавчим листом №464/11058/13-ц, виданим 01.10.2014 Сихівським районним судом м. Львова.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року відмовлено в задоволенні позовних вимог. Суд виходив з того, що добровільно позивач не виконав судового рішення в строк, відтак винесено постанову про стягнення виконавчого збору, яка також була не виконана. Строк для пред'явлення до виконання вказаної постанови закінчився 16.12.2015 року, тому поскільки стягнути виконавчий збір неможливо, тому з другим зверненням про виконання цього ж судового рішення, виконавець підставно виніс постанову про стягнення виконавчого збору, який раніше не був стягнутий. При винесенні спірної постанови останній керувався ч. 3 ст. 40 ЗУ (Закону України) «Про виконавче провадження» ( набрав чинності 05.10.2016 року).

Не заслуговують уваги доводи позивача, що вказаний збір стягується повторно, оскільки такий не стягнуто.

Не взято до уваги й доводи щодо протиправності застосування відповідачем до спірних правовідносин ЗУ «Про виконавче провадження» від 05.10.2016 року з огляду на п. 7 «Прикінцевих положень» в якому зазначено, що виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності вказаного Закону, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності вказаним Законом. Після набрання чинності вказаним Законом, виконавчі дії здійснюються відповідно до вказаного Закону.

Відносно строку звернення до суду, то відповідач не надав належних доказів того, що позивач довідався про існування оскарженої постанови швидше 12.12.2016 року, а реалізував своє право на оскарження 19.12.2016 року.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням сторона позивача подала апеляційну скаргу, з якої із-за порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи, просить його скасувати як таку, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права та задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Покликання маються на те, що проти позивача існують дві чинні постанови про стягнення виконавчого збору по примусовому виконанні одного і того ж виконавчого листа.

Є помилковою позиція суду, щодо застосування нового ЗУ «Про виконавче провадження», позаяк останнім встановлюється абсолютно відмінний порядок стягнення виконавчого збору. Отже, законодавство передбачало винесення спірної постанови при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю та жодної нормою не передбачено повторно виносити подібну постанову.

Судова колегія заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне частково задоволити таку з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 24.04.2015 року старший державний виконавець ВПВР УДВС ГУЮ у Львівській області Павлишин Т.І. виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення).

22.07.2015 року стягувач повторно звернувся до ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області з заявою про звернення до примусового виконання виконавчого листа №464/11058/13-ц, виданого 01.10.2014 року Сихівським районним судом м.Львова. За наслідком розгляду вказаної заяви 11.08.2015 року старший держаний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №48388641.

Як вбачається зі штампу канцелярії ГТУЮ у Львівській області 28.09.2016 року за вхідним №44040/02.1-35 на адресу управління надійшов лист від ТзОВ «ОТП Факторинг Україна» (стягувача у ВП №48388641), в якому повідомлено, що кредит за виконавчим листом №464/11058/13-ц, виданим 01.10.2014 року Сихівським районним судом м.Львова, закрито.

З огляду на вказаний лист від ТзОВ «ОТП Факторинг Україна», 24.10.2016 року старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Шелінська Ю.А. винесла постанову про закінчення виконавчого провадження №48388641 на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» (у зв'язку з фактичним виконанням судового рішення).

Крім того, старший державний виконавець ВПВР УДВС ГТУЮ у Львівській області Шелінська Ю.А. винесла постанову від 24.10.2016 року ВП №48388641 про стягнення з боржника виконавчого збору у сумі 431801,33грн.

Суд першої інстанції вирішуючи спір по суті, прийшов до висновку, що такий є справою адміністративної юрисдикції та повинен розглядатися в порядку адміністративного судочинства. Однак, колегія суддів з цим не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» визначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України).

Частиною першою статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державних виконавців) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Частиною 4 статті 82 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Таким чином, юрисдикція адміністративних судів не поширюється на публічно-правові спори щодо оскарження дій органів державної виконавчої служби по виконанню рішень, ухвал, постанов цивільних судів.

Оскільки у справі, що розглядається, суд помилково прийняв до свого провадження і розглянув справу, яка не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, ухвалене в цій справі судове рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження в ній.

Отже, заявлені позовні вимоги мають розглядатися місцевим загальним судом в порядку цивільного судочинства.

Зазначена вище правова позиція суду апеляційної інстанції в досліджуваних правовідносинах відповідає судовій практиці Верховного Суду України (постанова від 08.11.2016 року), яка з урахуванням вимог ст.244-2 КАС України є обов'язковою для врахування судами при розгляді справ у подібних спорах.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати на той факт, що сам апелянт наголошує на неможливості застосування нової редакції ЗУ «Про виконавче провадження», до спірних правовідносин, відтак даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тобто, правовідносини виникли до набрання чинності ЗУ «Про виконавче провадження», в редакції від 05.10.2016 року.

На підставі наведеного, враховуючи характер спірних правовідносин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що дану справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, що є наслідком скасування постанови суду та закриття провадження у справі на підставі п.1 ч. 1 ст. 157 КАС України, та у відповідності до ч.2 ст.157 КАС України слід роз'яснити позивачу, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства в судах загальної юрисдикції.

Керуючись ст. ст. 157, 160, 195, 196 ч.4, 197, 198, 203, 205, 206, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задоволити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2017 року скасувати та провадження по справі № 813/4440/16 за позовом ОСОБА_1 до управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області про визнання незаконною і скасування постанови - закрити.

Роз'яснити ОСОБА_1, що даний спір підлягає до розгляду в порядку цивільного судочинства України в судах загальної юрисдикції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня виготовлення ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя І. М. Обрізко
судді Р. В. Кухтей
В. П. Сапіга

Повний текст судового рішення виготовлено 23.05.2017 року.