Справа № 2-а-8369/09/1570
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2011-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

2-а-8369/09/1570

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

——————————————————————

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2011 р.

Справа № 2-а-8369/09/1570

Категорія:

Головуючий в 1 інстанції:

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Кравця О.О. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в місті Одесі в порядку письмового провадження у зв’язку з неявкою сторін в судове засідання апеляційну скаргу керуючої Одеським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2010 року по справі за адміністративним позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до малого приватного підприємства «Віртус»про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2010 року у задоволенні позовних вимог Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, керуюча Одеським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів в апеляційній скарзі зазначає, що судом при вирішенні справи порушено норми матеріального права. Зокрема, апелянтом вказується на те, що у відповідності з нормативом робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, відповідач повинен був створити 5 таких робочих місць, але фактично створив лише 2 робочих місця. При цьому законодавство не звільняє підприємство від обов’язку сплатити адміністративно-господарські санкції за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів за відсутності вини останнього. Крім того, на думку апелянта, судом безпідставно не застосовано норми ст. ст. 18 та 18-1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», які встановлюють обов’язок держаних органів лише сприяти працевлаштуванню інвалідів, в той час як обов’язок по безпосередньому їх працевлаштуванню покладено на роботодавців, а тому останні повинні вживати ефективні заходи щодо працевлаштування інвалідів на вакантних посадах. У зв’язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постановленого по справі судового рішення з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що мале приватне підприємство «Віртус»здійснює свою діяльність з використанням найманої праці.

На виконання вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в України»МПП «Віртус»25 лютого 2009 року подано звіт до Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів за 2008 рік (форма № 10-ПІ), де підприємством передбачено 5 робочих місць для штатних працівників інвалідів, на 3 з яких працевлаштовані інваліди.

Відповідач щомісячно на протязі 2008 року інформував Одеський міський центр зайнятості (звіт за формою № 3-ПН) про потребу в працівниках на вільні посади в підприємстві, на які підприємство було готово прийняти інвалідів.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що МПП «Віртус»було виконано вимоги чинного законодавства по створенню робочих місць для інвалідів та систематично інформовано районний центр зайнятості про потребу в працівниках-інвалідах на вільні робочі місця.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Частиною 1 статті 18 названого Закону передбачено, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Згідно ч. 3 названої статті Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення»(в редакції від 23 лютого 2006 року) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Із врахуванням наведених положень чинного законодавства України суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється або безпосереднім зверненням інваліда до підприємства, або зверненням інваліда до державної служби зайнятості з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії. При цьому на підприємство, установу чи організацію покладено обов’язок створення робочих місць та інформування про це органів зайнятості у встановленому законодавством порядку.

Аналізуючи наведені вище вимоги законодавства України щодо створення робочих місць для інвалідів та працевлаштування інвалідів, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що обов’язок підприємства щодо створення робочих місць для інвалідів не супроводжується його обов’язком підбирати інвалідів для їх працевлаштування на створені робочі місця. Такий обов’язок покладено на органи працевлаштування, зазначені в частині 1 статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». На підприємство ж покладається обов’язок надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, а також щорічно до 1 лютого року, що настає за звітним, подавати відділенням Фонду соціального захисту інвалідів відомості про середню річну заробітну плату на підприємстві, середньооблікову чисельність штатних працівників облікового складу та про кількість працюючих інвалідів.

Отже, чинне законодавство не зобов’язує підприємства самостійно займатися працевлаштуванням інвалідів та з’ясовувати які саме інваліди та якої нозології потребують роботи. За таких обставин, є необґрунтованим покладення на підприємство відповідальності у вигляді штрафних санкцій за неналежне виконання своїх обов’язків спеціально уповноваженими органами.

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції знаходить обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення вимог позивача.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, –

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу керуючої Одеським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2010 року –без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п’ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: