Справа № 2а-9848/08/1570
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2011-11-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

2а-9848/08/1570

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

——————————————————————

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 листопада 2011 р.

Справа № 2а-9848/08/1570

Категорія:

Головуючий в 1 інстанції:

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Кравця О.О. та Осіпова Ю.В.,

розглянувши в місті Одесі в порядку письмового провадження у зв’язку з неявкою сторін в судове засідання апеляційну скаргу представника державного підприємства «Одеське лісове господарство» на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року по справі за адміністративним позовом Одеського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до державного підприємства «Одеське лісове господарство»про стягнення адміністративно-господарських санкцій, -

В С Т А Н О В И В:

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, представник ДП «Одеське лісове господарство»в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції не повно з’ясовано обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального права. Так, судом не прийнято до уваги положення ст. ст. 17 та 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»щодо обов’язку підприємства самостійно працевлаштовувати інвалідів. На думку апелянта, ст. 18 названого Закону обов’язок працевлаштування інвалідів покладено на органи Міністерства праці України, Міністерства соціального захисту населення України, місцевих рад та громадських організацій інвалідів, які в свою чергу направляють інвалідів на підприємства для працевлаштування. Протягом 2007 року до ДП «Одеське лісове господарство»не направлялись та не звертались інваліди для працевлаштування, а тому відсутні підстави для застосування до відповідача адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування інвалідів. Крім того, судом не враховано, що ст. 12 Закону України «Про охорону праці», ст. 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а також постановою Кабінету Міністрів України від 01 серпня 1992 року № 442 заборонено працевлаштування інвалідів на робочі місця, які характеризуються шкідливими умовами праці. Специфіка роботи ДП «Одеське лісове господарство», а саме робота на заготівлі деревини, посадці лісу на крутосхилах, гасінні лісових пожеж та інше, не дає можливості використовувати роботу інвалідів. При цьому на роботах, де може бути використана праця інвалідів, працюють 96 працівників, що при нормативі чотири відсотка складає 4 інваліда, які і працюють на підприємстві. У зв’язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постановленого по справі судового рішення з винесенням нової постанови про відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що державне підприємство «Одеське лісове господарство»здійснює свою діяльність з використанням найманої праці.

04 серпня 2008 року Одеським обласним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів складено акт за № 109, яким встановлено порушення ДП «Одеське лісове господарство» вимог ст. ст. 19 та 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а саме у 2007 році підприємством не виконано норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів.

Відповідно до положень ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»підприємство повинно було створити 6 робочих місць для працевлаштування інвалідів, проте створило лише 4 робочих місця, чим не забезпечило працевлаштування 2 інвалідів.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ДП «Одеське лісове господарство»протягом 2007 року не виконано вимоги чинного законодавства по створенню робочих місць для інвалідів.

Так, відповідно до ч. 3 ст. 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(в редакції Закону України від 23 лютого 2006 року № 3483-ІV) підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов’язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частинами 1, 2 та 3 ст. 19 названого Закону (в редакції Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2960-ІV) встановлено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі чотирьох відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення.

Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно здійснюють працевлаштування інвалідів у рахунок нормативів робочих місць, виходячи з вимог статті 18 цього Закону.

Згідно ч. 1 ст. 18 Закону забезпечення прав інвалідів на працевлаштування та оплачувану роботу, в тому числі з умовою про виконання роботи вдома, здійснюється шляхом їх безпосереднього звернення до підприємств, установ, організацій чи до державної служби зайнятості.

Обов’язки органів, визначених у статті 18 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», мають конкретний механізм їх реалізації, що передбачає наявність зі сторони підприємств звернень до вказаних органів із проханням сприяти у пошуку та працевлаштуванні інвалідів.

Для реалізації положень статей 19 і 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»постановою Кабінету Міністрів України від 31 січня 2007 № 70 затверджено Порядок подання підприємствами, установами, організаціями та фізичними особами, що використовують найману працю, звітів про зайнятість і працевлаштування інвалідів та інформації, необхідної для організації їх працевлаштування.

Відповідно до абзацу 3 пункту 2 названого Порядку інформацію про наявність вільних робочих місць (вакантних посад) для працевлаштування інвалідів роботодавці подають центру зайнятості за місцем їх реєстрації як платників страхових внесків на загальнообов’язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття за формою, затвердженою Мінпраці за погодженням з Держкомстатом.

Згідно ч. 4 ст. 20 Закону України «Про зайнятість населення»(в редакції Закону України від 23 лютого 2006 року № 3483-ІV) підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

На підставі наведених положень чинного законодавства України суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що забезпечення прав інвалідів на працевлаштування здійснюється або безпосереднім зверненням інваліда до підприємства, або зверненням інваліда до державної служби зайнятості з подальшим його направленням на підприємство, на якому є відповідні вакансії. При цьому на підприємство, установу чи організацію покладено обов’язок створення робочих місць та інформування про це органів зайнятості у встановленому законодавством порядку.

Як встановлено матеріалами справи, протягом 2007 року середньооблікова кількість штатних працівників ДП «Одеське лісове господарство»складала 152 особи. Виходячи з наведених вище положень частин 1 та 2 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(в редакції Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2960-ІV) підприємство мало створити шість робочих місць для інвалідів. Проте, на підприємстві протягом року було працевлаштовано лише чотири інваліда.

Відповідач протягом 2007 року не інформував місцеві органи зайнятості населення про наявність вакантних робочих місць для інвалідів, що підтверджується повідомленням Одеського міського центру зайнятості (а. с. 47).

За таких обставин суд апеляційної інстанції знаходить обґрунтованим висновок суду першої інстанції щодо не виконання відповідачем у 2007 році встановленого законом обов’язку по створенню робочих місць для інвалідів.

Згідно частинам 1 та 2 ст. 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(в редакції Закону України від 23 лютого 2006 року № 3483-ІV) підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачують відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю.

Порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені. Пеня обчислюється виходячи з 120 відсотків річних облікової ставки Національного банку України, що діяла на момент сплати, нарахованої на повну суму недоїмки за весь її строк.

На підставі наведених положень чинного законодавства України позивачем правильно визначено відповідачу суму штрафних санкцій за нестворені у 2007 році робочі місця для інвалідів та розмір пені за несвоєчасну сплату штрафних санкцій (а. с. 4).

Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта щодо необхідності проведення розрахунку робочих місць для інвалідів із врахуванням специфіки роботи підприємства виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 11 ст. 19 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»(в редакції Закону України від 06 жовтня 2005 року № 2960-ІV) норматив робочих місць, призначених для працевлаштування інвалідів, порядок його встановлення визначаються виключно цим Законом.

Частинами 1, 2, та 3 статті 19 Закону встановлено єдиний для всіх підприємств норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів, який складає чотири відсотка середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову –без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, –

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника державного підприємства «Одеське лісове господарство» залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 грудня 2009 року –без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п’ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: