Справа № 475/166/17
Суддя: Вадовська А. В.
Дата ухвалення: 2017-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Доманівський районний суд Миколаївської області
Справа № 475/166/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19.05.2017смт. Доманівка

Доманівський районний суд Миколаївської області у складі:

головуючої судді: Вадовської А.В.,

за участю секретаря Кравець Л.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2І,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити та виплатити пенсію за віком,

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до ОСОБА_5 Пенсійного фонду України в Доманівському районі про визнання дій протиправними та зобов'язання призначити та виплатити пенсію за віком.

У ході судового розгляду замінено відповідача ОСОБА_5 Пенсійного фонду України в Доманівському районі його правонаступником ОСОБА_4 об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Миколаївської області.

Позов мотивований тим, що позивач ОСОБА_3 з 1946 року до 04.01.2001 р. проживала на території Мостівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області. 04.01.2001 р. виїхала на постійне місце проживання до Ізраїлю, де перебуває на консульському обліку посольства України в Державі Ізраїль.

За час постійного проживання на території України вона заробила достатній для призначення пенсії за віком трудовий стаж.

22 листопада 2016 р. представник позивача ОСОБА_3 за довіреністю ОСОБА_1 звернулася до УПФУ в Доманівському районі з заявою про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, надавши всі необхідні для цього документи.

28 листопада 2016 р. представникові ОСОБА_1 надана відповідь УПФУ в Доманівському районі про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_3 у зв'язку з тим, що остання не має місця проживання (реєстрації) в Україні.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на рішення Конституційного суду України від 07.10.2009 року №25-рп/2009, рішення ЄСПЛ у справі «Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 07.02.2014 року, положення Конституції України, Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати протиправною відмову УПФУ у Доманівському районі у призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, зобов'язати відповідача призначити їй пенсію за віком та провести її виплату.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 вимоги підтримала у повному обсязі, просила про задоволення позову з підстав, викладених у ньому.

Представник відповідача ОСОБА_4 об'єднаного управління Пенсійного фонду України Миколаївської області ОСОБА_2 заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що відповідачем правомірно відмовлено позивачеві у призначенні пенсії відповідно до п.п.2.9, 2.22 Порядку подання та оформлення для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування. У позивача відсутні підстави для звернення за призначенням пенсії до УПФУ в Доманівському районі, оскільки на території району вона не зареєстрована, постійного місця проживання ні на території Доманівського району зокрема ні на території України загалом ОСОБА_3 не має, а тому не може звертатися з заявою про призначення пенсії в Україні.

Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 з 1946 р. до 04.01.2001 р. до виїзду на постійне місце проживання в Державу Ізраїль проживала на території Мостівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області, що підтверджене довідкою Мостівської сільської ради за №856 від 28.11.2016 р. у матеріалах пенсійної справи.

Як вбачається з трудової книжки позивача, оглянутої в судовому засіданні, ОСОБА_3 з 15 серпня 1964 р. по 02 січня 2001 р. працювала на різних посадах у закладах на території Мостівської сільської ради Доманівського району Миколаївської області. 02 січня 2001 р. звільнена з посади вчителя Мостівської школи.

Загальний трудовий стаж її складає 35 років 2 місяці 10 днів за розрахунком УПФ України в Доманівському районі.

У 2001 році ОСОБА_3 виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Наразі проживає ІНФОРМАЦІЯ_1 у Державі Ізраїль.

12 жовтня 1998 року позивач документована паспортом громадянина України для виїзду за кордон строком дії до 12 жовтня 2018 року.

Згідно відповіді Міністерства закордонних справи України від 04 квітня 2017 року №721/17-636-306 ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, з клопотанням про оформлення виходу з громадянства України не зверталася, тобто є громадянкою України.

22 листопада 2016 р. представник позивача за довіреністю ОСОБА_1 звернулася до УПФ України в Доманівському районі від імені ОСОБА_3 з заявою про призначення пенсії за віком, додавши документи на підтвердження права на пенсію.

28 листопада 2016 р. УПФ України в Доманівському районі Миколаївської області за №3630/02 відмовило ОСОБА_3 у призначенні пенсії за віком, посилаючись на відсутність правових підстав для призначення пенсії, оскільки остання не має реєстрації на території України.

Представник позивача вказуючи на незаконність такої відмови посилається на те, що відмова у призначенні пенсії суперечить нормам чинного законодавства України та порушує право ОСОБА_3 на отримання пенсії за віком.

Позов підлягає задоволенню з наступних правових підстав.

Відповідно до ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

У відповідності до ст.25 Конституції України Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами.

Статтею 33 Конституції України встановлено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Право на пенсію в Україні є конституційним правом громадянина України.

Відповідно до ч.1 ст.7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

У ст.8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим законом та досягли встановленого цим законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у ст. 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Конституційний Суд України в рішенні від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними) положення п.2 ч.1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

У пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому Європейський суд з прав людини дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (п.51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення Європейський суд з прав людини зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з ч.2 ст. 8 КАС України і ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Частиною 1 статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Зважаючи на вищу юридичну силу Конституції України відносно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Отже, право громадянина на призначення пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні та відсутність на даний час механізму виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, оскільки держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Зазначені вище законодавчі норми вказують на те, що позивач як громадянин України, мешкаючи в державі Ізраїль, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки Конституція Україні та пенсійне законодавство України не допускає обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до п.1.1 Порядку подання та оформлення для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 р. №22-1, (далі -Порядок) заява про призначення пенсії непрацюючим особам, а також членам сім'ї у зв'язку з втратою годувальника подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до управління Пенсійного фонду України у районі, місті, районі у місті, а також у місті та районі (далі - орган, що призначає пенсію) за місцем проживання (реєстрації).

Згідно з пунктом 2.9 цього Порядку, особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземці та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (пункт 2.22 Порядку).

Статтею 5 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що документами, які підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Відповідно до паспорту для виїзду за кордон ОСОБА_3 вона є громадянкою України, а тому має право на звернення до Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії.

Підставою для відмови у призначенні пенсії позивачу стало неподання нею паспорту або іншого документа, в якому засвідчено місце проживання (реєстрації) на території України.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідачем відповідно до вимог ч.2 ст.71 КАС України не доведена правомірність відмови позивачеві у призначенні пенсії, тоді як позивачем надані достатні докази в обґрунтування позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.10, 11, 15, 19, 94, 163, 167, ст.160 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати неправомірною відмову ОСОБА_5 Пенсійного фонду України в Доманівському районі Миколаївської області від 28.11.2016 р. за №3630/02 у призначенні ОСОБА_3 пенсії за віком відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Зобов'язати Вознесенське об'єднане управління Пенсійного фонду України Миколаївської області призначити та виплатити ОСОБА_3 відповідно до Закону України Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування пенсію за віком, починаючи з дати звернення з заявою з 22 листопада 2016 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Доманівський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня оголошення постанови апеляційної скарги.

Суддя :ОСОБА_6