Справа № 807/1915/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

15 травня 2017 рокум. Ужгород№ 807/1915/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Луцович М.М.

при секретарі судових засідань - Симканич Ю.В.

та осіб, що беруть участь у справі:

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача 1- Секерня В.М.

представник відповідача 2 - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною ОСОБА_2 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що підставою для звернення до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів стало отримання постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень УДВС ГУЮ в Закарпатській області Секерня В.М. від 25.10.2016, відповідно до якої закінчено виконавче провадження №52437915 з виконання виконавчого листа №807/600/16, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 29.09.2016, встановлено фактичне, повне виконання виконавчого документа, що підтверджує довідка УМВС України в Закарпатській області від 10.10.2016 видана ОСОБА_2 про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках у відповідності до вимог Постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 з розрахунку на 12-годинний робочий день.

Позивач вважає, що Довідка про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках від 10.10.2016 №558/106103/5-2016 не відповідає Постанові Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 з розрахунку на 12-годинний робочий день та наказу Міністерства соціальної політики України «Про затвердження форми Довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках», а тому не було правових підстав для закінчення виконавчого провадження, відповідно така постанова підлягає скасуванню, оскільки прийнята з порушенням норм чинного законодавства.

Позивач та його представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали та просили суд даний адміністративний позов задовольнити повністю з підстав викладених у позовній заяві.

Представник Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в судовому засіданні проти задоволення даного адміністративного позову заперечив, посилаючись на норми Закону України «Про виконавче провадження» вказав, що йому не було відомо про встановлення відповідних вимог до довідки, яка була видана позивачу, а відтак він діяв в межах та спосіб встановлений чинним законодавством, вважає, що ним виконано виконавчий лист повністю, відповідно до резолютивної частини постанови, на підставі якої він був виданий та враховуючи зазначене просив суд у задоволенні даного адміністративного позову відмовити повністю.

Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся судом про дату, час та місце судового засідання.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом в ході судового розгляду та вбачається із матеріалів даної адміністративної справи ОСОБА_2 являється інвалідом другої групи у зв'язку із ліквідацією наслідків на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення (а.с. 35) та іншими документами, зокрема експертним заключенням, випискою з історії хвороби та довідками з МСЕК (а.с. 78-82).

Умови оплати праці в період виконання позивачем робіт з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС визначалися постановами та розпорядженнями Ради Міністрів СРСР та УРСР у залежності від категорії працюючих та місця знаходження працівника залежно від встановлених зон в період виконання цих робіт (1-ша, 2-га, 3-тя зони небезпеки, зона іонізуючого випромінювання (30-ти кілометрова зона).

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, соціального захисту потерпілого населення визначено Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".

В силу положень статті 70 зазначеного Закону громадяни, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, мають право захищати у відповідних державних, судових органах, зокрема, свої законні інтереси.

Як зазначено у листі Міністерства праці та соціальної політики України від 13 квітня 2001 року №03-3/1652-018-2 "Про оплату праці у зоні відчуження ЧАЕС у 1986-1990 років осіб, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища" зазначено, що листом Держкомпраці УРСР від 13 червня 1989 року №10-769 повідомлено, що Рада Міністрів СРСР зняла гриф "секретно" з постанов ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07 травня 1986 року №524-156, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року №665-195, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 29 грудня 1987 року №1497-378, розпоряджень від 3 вересня 1986 року №1767-рс і від 11 грудня 1986 року №2488-рс.

Також, розсекречуються прийняті до виконання Постанови Ради Міністрів УРСР від 8 травня 1986 року №168-5, від 10 червня 1986 року №207-7, Розпорядження Ради Міністрів УРСР від 10 вересня 1986 року №530-рс, від 16 грудня 1986 року №694-рс, від 6 січня 1988 року №12-рс та Листи Держкомпраці УРСР, якими доводились зазначені рішення Ради Міністрів УРСР: №4с від 9 травня 1986 року, №58с від 11 червня 1986 року, №132с від 16 вересня 1986 року, №179с від 25 грудня 1986 року, №8с від 22 січня 1988 року. Знято гриф секретності з низки інших нормативних актів, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС.

Постанова Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС "Про умови оплати праці та матеріального забезпечення, працівників підприємств, організацій і установ, зайнятих на роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобігання забрудненню навколишнього середовища" від 05.10.1986 року №665-195 передбачає встановлення за працівниками, направленими для виконання робіт, пов'язаних з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобігання забрудненню навколишнього середовища, збереження середньої заробітної плати.

Крім того, оплата праці робітників і службовців (відряджених у зону ЧАЕС та призваних на військові збори), за якими відповідно до чинного законодавства зберігалась за основним місцем роботи середньомісячна заробітна плата, відповідно до абзацу четвертого підпункту 1 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року №207-7 (абзац четвертий пункту 1 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 5 червня 1986 року №665-195) провадилась у III, II, I зонах небезпеки у 4-кратному, 3-кратному та 2-кратному розмірі (із врахуванням 100 % тарифної ставки), виходячи з тарифної ставки, встановленої за основним місцем роботи.

Згідно з Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 5 червня 1986 року №665-195 "Про оплату праці і матеріальне забезпечення працівників підприємств, організацій і установ, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на Чорнобильській АЕС і запобіганням забрудненню навколишнього середовища" (постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року №207-7) оплата праці працівників підприємств, організацій і установ, розташованих у зоні ЧАЕС, які виконували роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС, повинна провадитись з дня аварії в розмірах, передбачених розпорядженням Ради Міністрів СРСР від 17 травня 1986 року №964 - у III, II, I зонах небезпеки у 5-, 4-, 3-кратному розмірах в порівнянні з нормами, встановленими діючим законодавством.

Відповідно до п. 1 Постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 07 травня 1986 року №524-156 "Про умови оплати праці й матеріального забезпечення працівників підприємств і організацій зони Чорнобильської АЕС" встановлено підвищення тарифних ставок (посадових окладів) працівників підприємств і організацій, безпосередньо зайнятим на роботах по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, до 100%.

Постановою Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС від 05 червня 1986 року №665-195 (Постанова Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року №207-7) було дозволено підприємствам залучати працівників на роботи, пов'язані з ліквідацією наслідків аварії на ЧАЕС у зоні відчуження і запобіганням забрудненню навколишнього середовища, у вихідні і святкові дні з оплатою у подвійному розмірі.

Згідно з Постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріату ВЦРПС від 07 травня 1986 року №153/10-43 премія за роботу в зоні ЧАЕС виплачувалась у відповідності з діючими на підприємстві системами преміювання. Встановлені граничні розміри премій було дозволено підвищувати до 60 % тарифної ставки (окладу) на місяць (підпункт 4 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 10 червня 1986 року №207-7).

На підставі пункту 1 Постанови ЦК КПРС, Президії Верховної Ради СРСР, Ради Міністрів СРСР, ВЦРПС №524-156 від 07 травня 1986 року, пунктів 1, 4 Постанови Ради Міністрів СРСР та ВЦРПС №665-195 від 05 червня 1986 року, пункту 1 Постанови Ради Міністрів УРСР і Української республіканської Ради професійних Спілок №207-7 від 10 червня 1986 року, оплата за роботу у зонах небезпеки провадиться з урахуванням кратності зони небезпеки по тарифній ставці (посадовий оклад + оклад за спеціальне звання), підвищеної у два рази (наказ МВС СРСР №0130 від 11 травня 1986 року та №0189 від 30 червня 1986 року, вказівка МВС СРСР №35з від 30 травня 1986 року).

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про правонаступництво України" закони та інші нормативні акти відповідних установ СРСР діють на території України, оскільки вони не суперечать законам України, прийнятим після проголошення незалежності України.

Порядок та умови оплати праці осіб, що приймали участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році, крім перерахованих вище, іншими нормативними актами не передбачені, отже, вони є діючими на цей час.

Згідно з ст. 10 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" учасниками ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС вважаються громадяни, які безпосередньо брали участь у будь-яких роботах, пов'язаних з усуненням самої аварії, її наслідків у зоні відчуження у 1986-1987 роках незалежно від кількості робочих днів, а у 1988-1990 роках - не менше 30 календарних днів, у тому числі проведенні евакуації людей і майна з цієї зони, а також тимчасово направлені або відряджені у зазначені строки для виконання робіт у зоні відчуження, включаючи військовослужбовців", працівники державних, громадських, інших підприємств, установ і організацій незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також ті, хто працював не менше 14 календарних днів у 1986 році на діючих пунктах санітарної обробки населення і дезактивації техніки або їх будівництві. Перелік цих пунктів визначається Кабінетом Міністрів України. (Тут і надалі до військовослужбовців належать: особи офіцерського складу, прапорщики, мічмани, військовослужбовці надстрокової служби, військовозобов'язані, призвані на військові збори, військовослужбовці-жінки, а також сержанти (старшини), солдати (матроси), які перебувають (перебували) на дійсній строковій службі у збройних силах, керівний і оперативний склад органів Комітету державної безпеки, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, а також інших військових формувань).

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_2 у період з 19.05.1986 року по 12.06.1986 року виконував службові обов'язки на посаді міліціонера - водія у зоні Чорнобильської АЕС загалом 25 діб - у третій зоні (а.с. 43).

Відповідно до ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 р. № 1210, передбачає, що у разі коли особа пропрацювала у зоні відчуження менше календарного місяця у 1986-1990 роках, за її бажанням пенсія може обчислюватися виходячи із заробітної плати, одержаної за роботу у зоні відчуження, за весь фактично відпрацьований час, в одному із неповних календарних місяців роботи протягом цих років, без додавання суми заробітної плати за період роботи за межами зони відчуження. У такому разі заробітна плата за весь фактично відпрацьований час ділиться на число відпрацьованих днів, а одержана сума множиться на 25,4. Якщо дні роботи припали на вихідні і святкові дні, розрахунок заробітної плати проводиться у такому ж порядку, як і за роботу у робочі дні, а доплата за вихідні і святкові дні, нарахована за фактично відпрацьований час, з урахуванням установленої кратності додається до суми обчисленої заробітної плати (пп. 5 п. 3) в усіх випадках премія, передбачена підпунктом 3 пункту 1 постанови Ради Міністрів УРСР, Укрпрофради від 10 червня 1986 р. № 207-7 (207с-86-п) (не більш як 400 карбованців на місяць), що була визначена умовами оплати праці для осіб, які безпосередньо брали участь у роботах, пов'язаних з ліквідацією наслідків Чорнобильської катастрофи і запобіганням забрудненню навколишнього природного середовища, після проведеного розрахунку додається до суми обчисленого заробітку.

Як вбачається із листа - відповіді №361/М-99-01 від 22.12.2016 року Головного управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на звернення ОСОБА_2, роз'яснено, що в копії довідки про заробітну плату за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках від 10.10.2016 року №558/106/03/5-2016, видана УМВС України в Закарпатській області відсутнє найменування населеного пункту зони відчуження, де проводилась робота, не зазначена відомість та сума виплаченої заробітної плати, відсутня гербова печатка організації, яка видавала довідку і всі графи, що зазначені в довідці повинні бути заповнені (а.с. 77).

З дослідженої в судовому засіданні довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках від 10.10.2016 року №558/106/03/5-2016, вбачається, що дійсно така не містить гербової печатки органу, що її видав, крім того не заповнені графи, зокрема, які стосуються населених пунктів зони відчуження,де позивач проходив службу, суми заробітної плати за вказаний період, премій та інших надбавок.

Таким чином, вищезгадана довідка не відповідає вимогам Постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 з розрахунку на 12-годинний робочий день та наказу Міністерства соціальної політики України «Про затвердження форми Довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках».

Як встановлено судом в ході судового розгляду даної адміністративної справи, постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Секерня В.М. від 25.10.2016 року закінчено виконавче провадження ВП № 52437915 з виконання виконавчого листа №807/600/16 виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 29.09.2016 року, яким визнано протиправними дії управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області з оформлення неналежної довідки про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, надісланої ОСОБА_2 15.01.2016р. за вих.№11/11. та зобов'язано управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області видати ОСОБА_2 довідку про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках у відповідності до вимог Постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986р. №207-7 з розрахунку на 12-годинний робочий день.

Однак, вищевказана постанова державного виконавця є протиправною та підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно вимог ч.1 ст. 18 вищезазначеного Закону України «Про виконавче провадження» чітко передбачено, що виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

03.10.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Секерня В.М. на підставі ст.17,19,21,25 ЗУ «Про виконавче провадження» винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надаано Боржнику строк для самостійного виконання до 10.10.2016 року.

Проте, 12.10.2016 року на адресу Відповідача надійшов лист від представника УМВС України у Закарпатській області від 10.10.2016 року із довідкою від 10.10.2016 року №558/106/03/5-2016 виданою ОСОБА_2 про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках у відповідності до вимог Постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 з розрахунку на 12-годинний робочий день.

Згідно п.3 ч.3 ст. 18 ЗУ «Про виконавче провадження» чітко передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від державних органів, підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, посадових осіб, сторін та інших учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, в тому числі конфіденційну.

Отже, у разі виникнення у державного виконавця сумніву щодо того, чи можна розцінювати довідку УМВС України у Закарпатській області від 10.10.2016 року №558/106/03/5-2016 видану ОСОБА_2 про заробітну плату працівників за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках у відповідності до вимог Постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 з розрахунку на 12-годинний робочий день в якості підтвердження факту повного виконання судового рішення, він не був позбавлений права звернутися до відповідного органу щодо відповідності вказаної довідки нормам чинного законодавства, чого ним здійснено не було.

Крім того, судом в ході судового розгляду було встановлено, що державний виконавець до винесення постанови про закінчення виконавчого провадження не пересвідчився у отриманні позивачем довідки №558/106/03/5-2016 від 10.10.2016 року, яка відповідно до виконавчого листа повинна була бути видана Управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області саме позивачеві ОСОБА_2, натомість оригінал довідки та розрахунку Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області було надіслано на адресу позивача у справі уже в день винесення постанови про закінчення виконавчого провадження разом з листом - відповіддю від 25.10.2016 року №2978/4-1051(а.с.31).

Відтак позивач був позбавлений можливості та права надати відповідні пояснення в межах відкритого виконавчого провадження стосовно невідповідності довідки вимогам закону.

Таким чином, суд зазначає, що у даному випадку державним виконавцем не були належним чином вжиті заходи по виконанню судового рішення, передчасно та безпідставно закінчено виконавче провадження, що фактично призвело до недосягнення кінцевої мети судового провадження у справі №807/600/16.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У цьому контексті вартою уваги є правова позиція Європейського суду з прав людини у рішенні від 22 червня 2004 року «Броньовський проти Польщі» (заява № 31443/96), де зазначено, що принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 29 червня 2004 року у справі «Півень проти України» суд вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає також виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які в країні, що поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи при цьому шкоди одній зі сторін (п.35).

У рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» суд підкреслив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін (п.40).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» від 26 квітня 2005 року, «Крищук проти України» від 19 лютого 2009 року).

За практикою Європейського суду невиконання судового рішення є грубим порушенням прав особи, які передбачені частиною 1 статті 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Оскільки позивачеві не був забезпечений захист його права у спосіб, визначений у постанові та виконавчому листі по справі №807/600/16, ця постанова не може вважатися виконаною, а вимоги позивача про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження є обґрунтованими.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Під час розгляду справи Управлінням державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області не було надано належних та допустимих доказів, які підтверджують правомірність дій відповідача щодо прийняття оспорюваної постанови про закінчення виконавчого провадження, у той час як судом встановлено безпідставність та необґрунтованість висновків відповідача про закінчення виконавчого провадження, що ґрунтуються виключно на підставі отримання від УМВС України в Закарпатській області довідки від 10.10.2016 року №558/106/03/5-2016 , яка не відповідає вимогам Постанови Ради Міністрів УРСР та Укрпрофради від 10.06.1986 №207-7 з розрахунку на 12-годинний робочий день , у зв'язку з чим прийняття відповідачем відповідної постанови про закінчення виконавчого провадження суд вважає протиправними.

З урахуванням вищенаведеного, суд вважає, що спірна постанова про закінчення виконавчого провадження підлягає визнанню протиправною та скасуванню.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 17, 71, 86, 160, 163, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Закарпатській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження. - задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області в особі відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області при винесенні постанови від 25.10.2016 року про закінчення виконавчого провадження № 524379152.

Визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Секерня В.М. від 25.10.2016 року про закінчення виконавчого провадження № 524379152 з виконання виконавчого листа № 807/600/16, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 29.09.2016 року.

Виконавчий лист №807/600/16 виданий Закарпатським окружним адміністративним судом 29.09.2016 року повернути до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області для його подальшого виконання.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяМ.М. Луцович