Справа № 810/1129/17
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
12 травня 2017 року № 810/1129/17
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., секретар судового засідання Почепа В.В.,

за участю:

позивача - ОСОБА_1 ,

представника відповідача - Бугас Н.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про скасування наказу та поновлення на роботі,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції України у Київській області, в якому просив:

скасувати наказ Головного управління о/с від 21 лютого 2017р. в частині звільнення позивача зі служби в поліції з Національної поліції України у Київській області з 22 лютого 2017р.;

поновити його на посаді начальника сектору реагування патрульної поліції №1 Березанського відділення поліції Переяслав-Хмельницького відділу поліції з метою надання можливості працювати до надходження повістки про початок вступу на військову службу, з виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 2006р. перебував на службі в органах внутрішніх справ та в подальшому перебував на службі в органах Національної поліції України. У зв`язку з бажанням у подальшому перейти на військову службу, він звернувся до керівництва ГУ НП у Київській області з письмовим рапортом щодо його переводу до в/ч НОМЕР_1 , до якого було долучено лист командира в/ч НОМЕР_1 від 26 грудня 2016р., в якому містилось прохання в разі позитивного рішення та оформлення документів перевести для подальшого призначення на вакантну посаду у ЗСУ. За наслідком розгляду вищевказаних документів, наказом Головного управління Національної поліції у Київській області від 21 лютого 2017р. за №117 о/с, позивача було звільнено із займаної посади з 22 лютого 2017р. на підставі п.п.8 п.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». 23 лютого 2017р. прибув до Яготинського РВК, але на військову службу його прийнято не було, у зв`язку з тим, що працівником кадрової служби не було підготовлено усіх необхідних документів, а тому у нього виник вимушений прогул. Вважає, що його було звільнено зі служби з поліції без належних підстав, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Зазначив, що на справді не хотів звільнятись з органів поліції, а хотів лише тимчасово перевестись для проходження військової служби. Вважає, що керівники установ повинні були узгодити між собою питання його щодо його звільнення-переведення, і лише тоді приймати відповідне рішення.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечила. Зазначила, що під час розгляду рапорту позивача про його переведення на службу до ЗСУ та винесення у подальшому наказу №117 о/с від 21 лютого 2017р. посадові особи Головного управління Національної поліції України у Київській області діяли на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України, а тому підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 з червня 2006р. проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом Головного управління Національної поліції України в Київській області від 07 листопада 2015р. за №1 о/с, на підставі п.9 розділу 11 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» ОСОБА_1 було прийнято на службу до поліції.

25 січня 2017р. ОСОБА_1 звернувся до керівництва Головного управління Національної поліції у Київській області із письмовим рапортом, в якому просив звільнити його зі служби в поліції в порядку переведення, відповідно до п.п.8 п.1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію». До вказаного рапорту було також додано лист командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 від 26 грудня 2016р. за №3194, в якому містилось прохання про позитивне вирішення питання з метою подальшого проходження ОСОБА_1 , військової служби.

За наслідком розгляду вказаних документів, начальником Головного управління Національної поліції в Київській області Ценовим Д.М. було прийнято наказ за №117 о/с від 21 лютого 2017р., яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції на підставі пп.8 п.1. ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» з 22 лютого 2017р.

У зв`язку зі звільненням ОСОБА_1 , йому було видано на руки трудову книжку, тимчасове посвідчення офіцера запасу, витяг з наказу та припис для постановки на військовий облік.

Однак, звернувшись 23 лютого 2017р. до Яготинського РВК, позивача не було прийнято на військову службу, оскільки працівником відділу кадрів Головного управління Національної поліції у Київській області не були підготовлені усі необхідні документи, та як наслідок позивач вважає, що у нього виник вимушений прогул, у зв`язку з чим звернувся до суду з вказаним позовом.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України врегульовано Законом України «Про Національну поліцію» (далі - Закон № 580-VІІІ).

Відповідно до вимог ст. 1 цього Закону Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Діяльність поліції спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра внутрішніх справ України згідно із законом.

Відповідно до вимог ст.3 Закону у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про Національну поліцію» поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Згідно з приписами ст. 58 Закону України «Про Національну поліцію» призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов`язків.

Відповідно до вимог ст. 60 цього Закону проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з ч. 1 ст. 48 Закону України «Про Національну поліцію» призначення та звільнення з посад поліцейських здійснюється наказами посадових осіб, зазначених у ст. 47 цього Закону.

Частиною 1 ст. 77 Закону встановлено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється: 1) у зв`язку із закінченням строку контракту; 2) через хворобу - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції; 3) за віком - у разі досягнення встановленого для нього цим Законом граничного віку перебування на службі в поліції; 4) у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів; 5) через службову невідповідність; 6) у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України; 7) за власним бажанням; 8) у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій); 9) у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі; 10) у разі набрання законної сили рішенням суду щодо притягнення до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, пов`язаного з корупцією, або кримінального правопорушення; 11) у зв`язку з набуттям громадянства або підданства іншої держави.

Отже, ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» встановлює вичерпний перелік підстав звільнення особи, яка служить в органах Національної поліції України. При цьому, однією із вказаних підстав для звільнення є у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу до інших міністерств і відомств (організацій).

Нормами КЗпП України передбачено, що для припинення трудового договору в порядку переведення та захисту прав працівника власник або уповноважений ним орган підприємства, куди переводиться працівник, повинен подати відповідний лист-запит власнику або уповноваженому ним органу підприємства, на якому працює працівник, з проханням звільнити його з роботи на підставі переведення згідно з п.5 ст. 36 КЗПП.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що для переведення працівника на інше підприємство необхідним є наявність певних фактів: згода працівника (заява) та відповідний наказ, в якому як підстави зазначаються реквізити заяви працівника про звільнення та реквізити листа-запиту.

Враховуючи аналіз вищенаведеного законодавства України, суд приходить до висновку, що керівництво Головного управління Національної поліції у Київській області мало право приймати наказ про звільнення позивача із займаної посади на підставі вищевказаного пп.8 п.1 ст. 77 Закону України «Про національну поліцію», оскільки останній дійсно мав намір припинити трудові стосунки з органами поліції, у зв`язку з бажанням ступу на військову службу.

При цьому у судовому засіданні позивач підтвердив той факт, що він добровільно вирішив звільнитись з органів поліції у зв`язку з переходом на службу до ЗСУ, про що ним особисто було написано рапорт та додано лист командування військової частини польова пошта НОМЕР_1 , тобто позивач самостійно та на власний розсуд реалізував своє конституційне право на працю.

Посилання позивача на п.3 ст. 36 КЗпП України, суд не приймає до уваги, оскільки вказана норма закону поширюється лише на працівників, що були призвані на строкову військову службу, а як встановлено у судовому засіданні позивач на військову службу призваний не був, а виключно з власної ініціативи вирішив припинити трудові відносини з органами поліції.

Крім того, як було встановлено у судовому засіданні, причиною позову фактично стала відмова керівництва військової частини у прийнятті позивача на військову службу на підставі поданих позивачем документів, а не сам факт його звільнення з органів поліції, оскільки останній підтвердив у судовому засіданні свій намір проходити саме військову службу.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що у справах щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, добросовісно.

Згідно з частиною першою ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, суд вважає, що відповідачем доведено правомірність прийняття оскаржуваного наказу за №117 о/с від 22 лютого 2017р., а тому підстави для задоволення позову в частині скасування вказаного наказу відсутні.

Що стосується решти позовних вимог, то у їх задоволенні також слід відмовити, оскільки вони є похідними від вимоги про скасування наказу про звільнення за №117 о/с від 22 лютого 2017р., у задоволенні якої судом було відмовлено.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Василенко Г.Ю.

Дата виготовлення і підписання повного тексту постанови - 17 травня 2017 р.