Справа № 554/2321/17
Суддя: Микитенко В. М.
Дата ухвалення: 2017-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Дата документу 05.05.2017 Справа № 554/2321/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2017 року

Октябрський районний суд м. Полтави у складі головуючого судді Микитенка В.М., розглянувши у скороченому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області про визнання дій протиправними, скасування рішення та зобовязання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:

22.03.2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із адміністративним позовом до Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області, у якому, з урахуванням уточнених вимог, просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 03.03.2017 року № 6 щодо відмови в перерахунку пенсії;

- зобовязати відповідача здійснити з 01.02.2016 року перерахунок та виплату її неповнолітній дочці ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсії відповідно до ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції Закону №1789-XII) у разі втрати годувальника з розрахунку 90% від суми середньо - місячного (чинного) заробітку на одного члена сімї, у звязку з підвищення заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчого працівника, виходячи із довідки прокуратури Полтавської області від 22.02.2017 року №18-73/вих17 без обмеження її максимального розміру та здійснити відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

В обґрунтування позовних вимог послалась на те, що перебувала в шлюбі з ОСОБА_3, померлим 31.03.2013 року, якому у 2005 році була призначена та виплачувалась пенсія відповідно до ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» з розрахунку 90% від суми грошового утримання на посаді заступника прокурора Київського району м. Полтави. На день його звільнення з органів прокуратури, тобто станом на 26.09.2009 року його стаж роботи на прокурорсько-слідчих посадах становив 25 років 5 місяців і 10 днів. Від сумісного проживання 18.04.2009 року у них народилася дочка ОСОБА_2, яка перебувала на його утриманні та з 09.03.2013 року перебуває на обліку у відповідача, оскільки їй була призначена пенсія у разі втрати годувальника на підставі ч.17 ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру». У звязку з підвищенням заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчих працівників вона 22.02.2017 року звернулась до відповідача із заявою про перерахунок пенсії. Рішенням відповідача від 03.03.2017 року у задоволенні її зави було відмовлено за безпідставністю, у звязку з чим вона звернулась до суду за захистом прав її малолітньої доньки.

Відповідач надав суду заперечення проти позову та просив відмовити у його задоволенні за безпідставністю, мотивуючи, що Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015 року, з 1 червня 2015 року скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне грошове утримання призначаються відповідно до Закону України "Про прокуратуру", а відтак, пенсії з 01.01.2016 року не призначаються і не перераховуються. Зазначає, що в відповідача відсутні законні підстави для здійснення позивачу перерахунку пенсії у відповідності до ч. 17 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" № 1789-XII, оскільки положення цієї статті втратили чинність. Законом України «Про прокуратуру від 14.10.2014 року передбачено, що умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України. Однак на даний час Кабінетом Міністрів України не встановлені умови та порядок перерахунку призначених пенсій працівникам прокуратури, тому підстав для перерахунку пенсії немає.

Суд у порядку скороченого провадження, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, з огляду на таке.

Судом установлено, що малолітня ОСОБА_2, 18.04.2009 року є донькою померлого 31.03.2013 року ОСОБА_3 - пенсіонера органів прокуратури Полтавської області з відповідним стажем роботи більше 25 років, та перебувала на його утриманні (а.с.14-21).

З 09.03.2013 року ОСОБА_2 призначена пенсія у разі втрати годувальника на підставі ч.17 ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції Закону №1789-XII).

Згідно довідки прокуратури Полтавської області від 22.02.2017 року, заробітна плата заступника прокурора району, з якої у свій час звільнився на пенсію ОСОБА_3, станом на 01.12.2015 року склала 18356,63 грн. (а.с.11,12).

За заявою позивачки ОСОБА_1 щодо перерахунку призначеної її доньці пенсії у звязку з підвищенням заробітної плати відповідного прокурорсько-слідчого працівника, рішенням відповідача від 03.03.2017 їй було відмовлено за безпідставністю (а.с. 13)

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Частина 17 ст.50-1 ЗУ «Про прокуратуру», чинна на час призначення позивачці пенсії передбачала, що членам сімей прокурора або слідчого (батькам, дружині, чоловіку, дітям, які не досягли 18 років або старшим цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення ними 18 років, а тим, які навчаються, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23-річного віку), які були на його утриманні на момент смерті, призначається пенсія на випадок втрати годувальника, за наявності у нього стажу роботи в органах прокуратури не менше 10 років, у розмірі 60 відсотків від середньомісячного (чинного) заробітку на одного члена сім'ї, 80 відсотків - на двох і більше членів сім'ї.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг отриманих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, в тому числі щодо розміру раніше призначеної пенсії.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_2 з 09.03.2013 року призначено пенсію у разі втрати годувальника в розмірі 60 відсотків від суми місячної (чинної) заробітної плати за відповідною посадою, з якої її батько вийшов на пенсію, її розмір у відсотковому відношенні до чинної заробітної плати відповідної категорії осіб, що працюють в органах прокуратури не може бути зменшено.

На момент призначення їй пенсії чинною була норма Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р., а саме ст. 50-1, яка надавала право на перерахунок пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Також за приписами Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р., чинними на час призначення пенсії ОСОБА_2 граничний розмір пенсії обмежено не було.

Отже, оскільки на час набуття ОСОБА_2 права на пенсійне забезпечення за ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. було встановлено її право на отримання пенсії у розмірі 90 % за відповідною посадою, з якої її батько вийшов на пенсію без обмеження граничного розміру та на перерахунок пенсії, суд приходить до висновку, що зазначена норма зберігає юридичну силу, як для позивача, так і для відповідача на час звернення позивача із заявою про перерахунок пенсії від 22.02.2017р., що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2014р. по справі № 21-244а14, яка в силу положень ч.1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України має враховуватись судами загальної юрисдикції.

Щодо доводів відповідача про обґрунтованість відмови у перерахунку позивачу пенсії у звязку із скасуванням з 01.06.2015 року норм щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України "Про прокуратуру" суд зазначає наступне.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення від 02.03.2015 року №213 передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до законів України Про державну службу, Про прокуратуру, Про судоустрій і статус суддів, Про статус народного депутата України, Про Кабінет Міністрів України, Про судову експертизу, Про національний банк України, Про службу в органах місцевого самоврядування, Про дипломатичну службу, Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника - консультанта народного депутата України.

Однак, у відповідності до ч.ч.1,2 ст.48 Регламенту Верховної ради України, затвердженого Законом від 10.02.2010 року №1861VI (далі Регламенту), рішення Верховної Ради можуть бути скасовані Верховною Радою до підписання відповідного акта Верховної Ради Головою Верховної Ради України. Закони, постанови та інші акти Верховної Ради, що набрали чинності, скасуванню Верховною Радою не підлягають, вони можуть бути визнані Верховною Радою такими, що втратили чинність. Водночас, зі змісту ст.46 Регламенту, рішеннями Верховної Ради є акти Верховної Ради, а також процедурні та інші рішення, які заносяться до протоколу пленарних засідань Верховної Ради. Актами Верховної Ради є закони, постанови, резолюції, декларації, звернення, заяви.

При цьому суд також застосовує принцип верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини як джерела права (ст.8 КАС України).

В Рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Будченко проти України" Суд також зазначив, що відповідне законодавство, яке звільняло заявника від певних виплат, було ухвалено у 1999 році та згідно з ним відповідний механізм мав бути запроваджений протягом чотирьох місяців. Проте його було запроваджено тільки через десять років. Для пояснення такої бездіяльності не було надано жодних доводів. Враховуючи тривалу бездіяльність держави та той факт, що заявник працював на державному підприємстві, Суд вважав, що через нездатність забезпечити звільнення його від оплати, на що заявник мав право за законом в розумні терміни, держава поклала на нього надмірний та неспіврозмірний тягар, порушивши таким чином свої зобов'язання за статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції (пункти 45 - 46).

У справах «Сірик проти України» від 31.03.2011 р., «Редакція газети «Правоє дело» та Штекель проти України» від 5.05.2011 р., «Ліндон, Очаковський-Лоран і Жюлі проти Франції» від 22.10.2007 р., «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» від 13.12.2001 р. Європейський суд з прав людини, крім іншого, зазначав, що норма не може вважатися законом до того часу, поки її не буде сформульовано з достатньою точністю для того, щоб надати громадянинові можливість регулювати свою поведінку: він має бути здатен за потреби та відповідної консультації, передбачати наслідки, які може потягнути за собою його дія, тією мірою, що є розумною за відповідних обставин.

Крім того, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі Чахал проти Об'єднаного Королівства (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Разом з тим із 15.07.2015р. набрав чинності Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. (офіційно оприлюднений 25.10.2014 року головою Верховної Ради України, тому ним і Президентом України вочевидь на той час підписаний), яким врегульовано питання пенсійного забезпечення та перерахунку пенсій працівників прокуратури, а саме статтею 86.

Таким чином, суд зазначає, що норми щодо пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури за Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. не могли бути скасовані пунктом 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення, оскільки норми Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. щодо пенсійного забезпечення працівників органів прокуратури набрали чинності 15.07.2015р., тобто після 01.06.2015р.

Також суд відхиляє доводи відповідача щодо відсутності підстав для проведення перерахунку пенсії позивача з огляду приписи ч. 20 ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р., якими передбачено, що умови та порядок перерахунку пенсій, призначених працівникам прокуратури визначаються Кабінетом Міністрів України, яка на даний момент не прийнята, виходячи з такого.

Право на перерахунок пенсії працівників прокуратури передбачено ч.13 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014р.

Отже, право на перерахунок пенсії, яке позивач набув за ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р., при її призначенні, збереглося за ним і на час набрання чинності ст. 86 закону України Про прокуратуру від 14.10.2014р.

Як вбачається з матеріалів справи, пенсія призначена позивачу до набрання чинності Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р., а саме у відповідності до ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. Зазначеною нормою було гарантовано працівникам прокуратури, яким призначена пенсія, право на її перерахунок у разі підвищення заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Таким чином, на час набуття позивачем права на пенсійне забезпечення при призначенні йому пенсії, позивач набув право і на її перерахунок за умов підвищення заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників та надання відповідної довідки, що було визначено ч. ч. 13, 18 ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. в редакції чинній на час призначення позивачу пенсії.

Враховуючи, що умови та порядок перерахунку пенсії позивача було визначено зазначеною нормою Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р., неприйняття Кабінетом Міністрів України постанови щодо умов і порядку перерахунку пенсії не може бути підставою для відмови у перерахунку пенсії та позбавлення позивача наданих йому соціальних гарантій.

Отже, відмова позивачу у проведенні перерахунку пенсії на підставі ст. 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. та п. 5 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення є неправомірною.

Враховуючи наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. При цьому пенсія підлягає перерахуванню з розрахунку 60% від суми середньо - місячного (чинного) заробітку на одного члена сімї, тобто в відсотковому відношенні, який був визначений на час її призначення, а не 90% як про це необґрунтовано просить позивач.

Зважаючи, що сторони звільнені від сплати судового збору, його слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 1, 2, 9, 11, 17, 70, 71, 158-163, 183-2 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Полтавського обєднаного Управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 03.03.2017 року № 6 щодо відмови ОСОБА_1 в перерахунку пенсії.

Зобовязати Полтавське обєднане Управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити з 01.02.2016 року перерахунок та виплату неповнолітній ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 пенсії відповідно до ч.17 ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» (в редакції Закону №1789-XII) у разі втрати годувальника з розрахунку 60% від суми середньо - місячного (чинного) заробітку на одного члена сімї, у звязку з підвищення заробітної плати відповідної категорії прокурорсько-слідчого працівника, виходячи із довідки прокуратури Полтавської області від 22.02.2017 року №18-73/вих17, без обмеження її максимального розміру та здійснити відповідні виплати, з урахуванням виплачених сум.

Судові витрати віднести на рахунок держави.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Октябрський районний суд м. Полтави протягом 10 днів з дня її отримання.

Суддя В.М.Микитенко