Справа № 826/6180/16
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 травня 2017 року м. Київ К/800/36463/16

Вищий адміністративний суд України в складі колегії суддів:

Олендера І.Я. (доповідача), Бухтіярової І.О., Голубєвої Г.К.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Підприємства з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Катех-Електро» до Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень - рішень, провадження в якій відкрито за касаційною скаргою Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2014 року Підприємство з іноземною інвестицією у формі Товариства з обмеженою відповідальністю «Катех-Електро» (далі - позивач, Товариство) звернулось до суду з позовом про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень - рішень Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві (далі - відповідач, контролюючий орган) від 25.11.2015 року

№ , яким позивачеві зменшено розмір від'ємного значення суми податку на додану вартість (ПДВ) в розмірі 1 063 652,00 грн.;

№ , яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток підприємств, створених за участю іноземних інвесторів на загальну суму 1 353 507,00 грн., в тому числі: за основним платежем - 902 338,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 451 169,00 грн.;

№ , яким збільшено суму грошового зобов'язання з ПДВ на загальну суму 2 418 497,00 грн., в тому числі: за основним платежем - 1 612 331,00 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 806 166,00 грн.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року, позов задоволено, визнано протиправними та скасовано оскаржувані податкові повідомлення - рішення.

Судові рішення обґрунтовані тим, що позивачем цілком правомірно сформовано витрати та податковий кредит з огляду на наявність у платника податку (позивача у справі) належним чином оформлених первинних документів та реальність здійснення господарських операцій, натомість висновки контролюючого органу ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджені належними доказами.

Не погодившись із судовими рішеннями, відповідач до Вищого адміністративного суду України подав касаційну скаргу, де посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову Товариства відмовити повністю.

У поданих запереченнях на скаргу позивач просить у задоволенні скарги відмовити через її необґрунтованість.

Касаційний розгляд справи проведено в порядку письмового провадження,відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено та підтверджено матеріалами справи, що фахівцями контролюючого органу проведено документальну виїзну позапланову перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства при взаємовідносинах з ТОВ «Фірма «Промінвест Пластик» та ТОВ «Торговий Дім Одесакабель» за період лютий 2015 року, ТОВ «Метал Холдинг Груп» за період лютий та березень 2015 року, ТОВ «Галицька Кабельна Компанія» та ТОВ «Стенлі-К» за квітень 2015 року, ПП «Віва Трейдинг» за період з 01.01.2014 року по 31.12.2014 року та ТОВ «Укрвторсплав» за період з 01.04.2014 року по 31.03.2015 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт від 04 листопада 2015 року № 971/26-54-22-02/200006134.

Відповідно до висновків контролюючого органу, викладених у акті перевірки, позивачем порушено вимоги

п. 138.2, п. 138.4, п. 138.8 ст. 138, пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на прибуток за 2014 рік на суму 902 338,00 грн. та неможливість включення до складу витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування у 2015 році по операціях з ТОВ «Метал Холдинг Груп» за період лютий, березень 2015 року, ТОВ «Стенлі-К» за період квітень 2015 року на суму 8 366 923,00 грн.;

п. 185.1 ст. 185, п. 188.1 ст. 188, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.2, п. 200.3 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено ПДВ на суму 1 612 331,00 грн., у тому числі за квітень, травень, червень 2014 року, лютий та квітень 2015 року, та завищено суму залишку від'ємного значення за квітень 2015 року на суму 1 063 652,00 грн.

Висновки фахівців контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства вмотивовано тим, що фактично господарські операції проведені в межах договорів, укладених з контрагентами ТОВ «Метал Холдинг Груп», ТОВ «Стенлі-К», ПП «Віва Трейдинг» та ТОВ «Укрвторсплав» фактично не спричинили настання реальних правових наслідків, оскільки контрагенти позивача не мають достатніх трудових та матеріальних ресурсів для забезпечення процесу виробництва та постачання товарів, господарські операції не підтверджені належними первинними документами, зокрема, позивачем не надало до перевірки документів, передбачених пунктом 2.2 договорів поставки, а саме, сертифікатів якості на придбаний товар, документів, на підставі яких виписані довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, а надані до перевірки товарно-транспортні накладні, складені з порушенням Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363, в яких зокрема відсутні відтиск печатки, номер посвідчення водія, відомості щодо осіб, які видали та отримали товар. Крім того, Державна податкова інспекція посилається також і на наявність податкової інформації, в тому числі і від інших податкових інспекцій, про не підтвердження здійснення господарських операцій постачальниками, а також зазначає, що до контролюючого органу надійшла постанова про призначення документальної позапланової перевірки СУ КР Головного слідчого управління фінансових розслідувань ДФС по кримінальному провадженню №000102, згідно з якою позивач мав взаємовідносини із суб'єктами господарювання, за фактом створення та діяльності яких здійснюється розслідування у кримінальному провадженні.

На підставі акту перевірки та вказаних висновків контролюючим органом прийнято оскаржувані податкові повідомлення - рішення.

Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, колегія суддів приходить до висновку, що зазначена касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Так, відповідно до пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України витрати - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Відповідно до пп. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку.

При цьому, відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду (пп. 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України).

Відповідно до п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За змістом положень п. 198.6 цієї ж статті не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Згідно з п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, реєстрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків та зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Статтею 1 Закону України від 16.07.1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначено, під господарською операцією розуміється дія або подія яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань власному капіталі, відомості про яку містяться в первинному документі що підтверджує її здійснення.

Згідно зі ст. 1, ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинним документом є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

З огляду на викладене аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення прав та обов'язків. При цьому загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5 ст. 203 цього Кодексу).

Отже одним із юридичних елементів дійсності правочину є його спрямування на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

Відповідно, якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції.

З аналізу наведених норм вбачається, що правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на формування податкового кредиту наступають лише у разі реального (фактичного) вчинення господарських операцій з придбання товарів (робіт, послуг) з метою їх використання в своїй господарській діяльності, що пов'язані з рухом активів, зміною зобов'язань чи власного капіталу платника, та відповідають економічному змісту, відображеному в укладених платником податку договорах, що має підтверджуватись належним чином оформленими первинними документами.

Таким чином, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, що є обов'язковою умовою для формування податкового кредиту, і вказана обставина була визначальною для дослідження судами під час вирішення цієї справи.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між позивачем та контрагентами ТОВ «Метал Холдинг Груп», ТОВ «Стенлі-К», ПП «Віва Трейдинг» та ТОВ «Укрвторсплав» укладено договори купівлі-продажу та поставки товарно - матеріальних цінностей (заготівка алюмінієва, злитки алюмінієві, катанка алюмінієва).

У ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судами на підставі ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, та іншим обставинами, що спростовують позицію державного податкового органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства. Зокрема, судами досліджено первинні документи, які є підставою для бухгалтерського та податкового обліку, встановлено реальне виконання господарських операцій по поставці товару, які відповідають дійсному економічному змісту, відображеному в укладених позивачем договорах та призвели до фактичного руху його активів, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями належно оформлених, у відповідності до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні», первинних документів (договори, податкові та видаткові накладні, товарно - транспортні накладні, платіжні документи).

Також судами встановлено, що придбані позивачем у контрагентів заготівка алюмінієва, алюмінієві злитки, катанка мідна використані ним у власній господарській діяльності як сировина для виготовлення кабельно-провідникової продукції, яка, у свою чергу, реалізована на адресу третіх осіб, а частина придбаних злитків алюмінієвих поставлена ТОВ «Катех-Енерго», що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями первинних документів (прибуткові накладні з доставки товару на склад, видаткові накладні, довіреності на отримання матеріальних цінностей, товарно-транспортні накладні, договори).

Також судами враховано і правосуб'єктність сторін на час укладення спірних правочинів, зокрема, контрагенти позивача на момент укладення договорів та оформлення первинних документів були належними учасниками цивільних та господарських правовідносин та були платником ПДВ.

Суди попередніх інстанцій цілком правомірно не взяли до уваги посилання контролюючого органу щодо ненадання до перевірки документів, передбачених п. 2.2 договорів поставки (листи-заявки, рахунки-фактури, накладні), оскільки по-перше, п. 2.2 договорів поставки не передбачає виключного переліку документів, згідно з якими здійснюється поставка, по-друге, контролюючий орган не взяв до уваги додаткові угоди до договорів, відповідно до яких, у разі поставки товару, що є у наявності у постачальника, п. 2.2 не застосовується. Щодо ненадання позивачем сертифікатів якості на придбаний товар, та документів, на підставі яких були виписані довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей, то як вірно зазначено судами, вказані документи не є первинними документами у розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», що підтверджують факт поставки товару, натомість поставка товару підтверджується відповідними видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи та є належно оформленими.

Крім того, необхідно зазначити, що наявність або відсутність окремих документів, як і певні недоліки в їх заповненні (описка, помарка, не заповнення певного реквізиту) носять оціночний характер та не є безумовною підставою для висновку про позбавлення їх юридичної сили та доказовості, а відтак не є і підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних, зокрема інших первинних документів, випливає, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце (відбулися), а отже безпідставним є і посилання контролюючого органу на складення товарно-транспортних накладних з порушенням Правил перевезення вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 14 жовтня 1997 року №363.

Суд апеляційної інстанції також цілком правомірно зазначив, що товарно-транспортні накладні є доказом факту перевезення (переміщення) товару, натомість факт передання товару та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними.

Крім того, колегія суддів не бере до уваги посилання відповідача на наявність податкової інформації про не підтвердження здійснення господарських операцій контрагентами з огляду на наявні в ЄДР записи щодо них про відсутність за місцезнаходженням, про відсутність підтвердження відомостей щодо юридичної особи, оскільки вказані відомості не можуть свідчити про невиконання чи неможливості виконання такими суб`єктами господарювання договірних зобов`язань перед позивачем, як не може свідчити про вказане і відсутність достатніх (на думку контролюючого органу) матеріальних та трудових ресурсів, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин такі господарюючі суб'єкти не були позбавлені права укладати з іншими суб`єктами господарювання субпідрядних договорів, договорів оренди обладнання, транспортних засобів, тощо, з метою використання відповідних основних фондів, устаткування та інших ресурсів для забезпечення власної господарської діяльності та з метою виконання своїх зобов'язань перед позивачем.

Так само безпідставними є посилання в акті перевірки на постанову про призначення перевірки, прийняту на стадії досудового розслідування в кримінальній справі відносно контрагентів позивача, оскільки зазначений документ не містить доказової інформації.

Наявність чи відсутність певних обставин встановлюється на підставі будь-яких фактичних даних, що мають значення для справи, та які є доказами у розумінні ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України та відповідають висунутим процесуальним законом критеріям належності, допустимості та достовірності таких доказів. Проте, всупереч вимогам ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідачем належних та допустимих доказів суду надано не було (вирок суду про притягнення учасника (учасників) правочинів до кримінальної відповідальності, рішення суду про визнання правочину недійсним, тощо).

Крім того, позивач, як платник податку, самостійно несе відповідальність за достовірність і своєчасність обчислення та внесення ним податку до бюджету відповідно до законодавства України і не може нести відповідальність за порушення контрагентами правил здійснення господарської діяльності та/або податкової дисципліни. У разі якщо контрагентами були допущені порушення норм податкового чи норм іншого законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Отже, платник податків належними та допустимими доказами, оцінка яких зроблена судами попередніх інстанцій з дотриманням норм ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, спростував доводи контролюючого органу щодо вчинення ним податкових правопорушень.

З огляду на зазначене у суду відсутні правові підстави для висновку про законність оскаржуваних позивачем податкових повідомлень-рішень.

За змістом ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 223 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що при ухваленні оскаржуваних судових рішень, суди попередніх інстанцій не допустили порушень норм матеріального та процесуального права, які могли б бути підставою для скасування чи зміни судового рішення.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 210 - 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції в Оболонському районі Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 вересня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2016 року у справі № 826/6180/16 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили протягом п'яти днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та оскарженню не підлягає, може бути переглянута в порядку передбаченому ст.ст. 235 - 244-2 КАС України.

Судді: І.Я. Олендер

І.О. Бухтіярова

Г.К. Голубєва