Справа № 820/1325/17
Суддя: Спірідонов М.О.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОСОБА_1 окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

17 травня 2017 р. № 820/1325/17

ОСОБА_1 окружний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді Спірідонов М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_2
до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України
провизнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до ОСОБА_1 окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому просить суд:

- визнати відмову ОСОБА_1 апеляційного господарського суду у розрахунку та виплаті ОСОБА_2 вихідної допомоги при виході в відставку неправомірною, а право ОСОБА_2 - порушеним;

- зобов'язати ОСОБА_1 апеляційний господарський суд нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен рік роботи на посаді судді, а саме за 26 повних років.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що постановою Верховної ради України від 08.03.2016 р. №15/15-ХІІ його звільнено з посади судді, секретаря судової палати ОСОБА_1 апеляційного господарського суду, у зв'язку з поданням заяви про відставку. Наказом голови ОСОБА_1 апеляційного господарського суду № 39-к від 26.09.2016 р. позивача - ОСОБА_2 було відрахований зі штату суду. На час звільнення стаж позивача на посаді судді становив 26 років 2 місяця, який дає права на відставку та отримання щомісячного грошового утримання судді у відставці.

28.02.2017 року позивач звернувся до Апеляційного апеляційного господарського суду з заявою про розрахунок тавиплату вихідної допомоги.

ОСОБА_1 апеляційного господарського суду № 08-39/003137 від 02.03.2017р. у здійсненні розрахунку та виплати вихідної допомоги позивачу було відмовлено з посиланням на те, що відповідно до чинного законодавства України, чинного на час звільнення позивача у відставку, виплата вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою не передбачена.

Позивач вважає відмову відповідача в нарахуванні та виплаті вихідної допомоги при виході у відставку протиправною, такою, що не відповідають вимогам Конституції України, Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 15.12.1992 року та в редакції 01.04.2014 року, у зв'язку з чим звернувся за відновленням свої прав до суду.

Позивач судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в порядку, передбаченому ст.33-35 КАС України, в позовній заяві заявив клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача - ОСОБА_1 апеляційного господарського суду, у судове засідання не зявився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений судом належним чином, в порядку, передбаченому ст.33-35 КАС України, у письмових запереченнях просив суд розглядати справу без участі представника. Щодо задоволення позовних вимог заперечував зазначивши, що не погоджується з доводами та вимогами, викладеними в адміністративному позові, оскільки на час звільнення позивача з посади суддів Харківського апеляційного господарського суду був чинний Закон України "Про судоустрій і статус суддів", в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги за останньою посадою. Крім того, відповідач як розпорядник бюджетних коштів нижчого рівня, починаючи з 01.04.2014 року не отримував відповідного цільового фінансування від головного розпорядника бюджетних коштів, яким є Державна судова адміністрація України. Таким чином у відповідача не має правових підстав для нарахування та виплати позивачу вихідної допомоги, а тому просив суд прийняти рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Від Державної судової адміністрації України надійшли письмові заперечення, в яких Державна судова адміністрація України щодо задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі.

Суд, вивчивши доводи позову та заперечень проти позову, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з наступних підстав та мотивів.

Судом встановлено, що позивач - ОСОБА_2, 15.07.1990 р. був обраний суддею Ленінського районного народного суду м. Харкова.

Працював на посадах : судді Харківського обласного суду з 17.01.1994 р. по 01.06.1999 р.; судді, голови другої постійної сесії Міжобласного суду з 02.06.1999р. по12.12.2001р.; судді, голови господарського суду Харківської області з 13.12.2001р. по 30.05.2012 р.; судді, заступника голови та секретаря судової" палати ОСОБА_1 Апеляційного господарського суду з 31.05.2012 р. по 27.09.2016 р.

08.03.2016 р. №15/15-ХІІ постановою Верховної Ради України, відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України, у зв'язку із подачею заяви про відставку позивача - ОСОБА_2 звільнено з посади судді Харківського апеляційного господарського суду.

Наказом голови ОСОБА_1 апеляційного господарського суду № 39-к від 26.09.2016 р. позивача - ОСОБА_2 було відрахований зі штату суду.

28 лютого 2017 року позивач звернувся до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду із заявою про виплату вихідної допомоги відповідно до статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

ОСОБА_1 апеляційного господарського суду № 08-39/003137 від 02.03.2017р. у здійсненні розрахунку та виплати вихідної допомоги позивачу було відмовлено з посиланням на те, що відповідно до чинного законодавства України, чинного на час звільнення позивача у відставку, виплата вихідної допомоги судді у зв'язку з відставкою не передбачена.

Перевіряючи юридичну та фактичну обґрунтованість мотивів, які покладені відповідачем в основу спірних дій відповідача на відповідність вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає наступне:

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд доходить наступних висновків.

Статтею 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

В статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року №2453-VI (далі по тексту - Закон України №2453-VI) зазначено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді.

Згідно пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України, суддя звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Відповідно до вимог частини першої статті 136 Закону України №2453-VI (в редакції Закону України від 02 грудня 2010 року №2756-VI), судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

У рішенні Конституційного Суду України за №10-рп/2013 від 19 листопада 2013 року (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України статей103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII Прикінцеві положення, абзацу 4 пункту 3, абзацу 4 пункту 5 розділу XIIІ Перехідні положення Закону України Про судоустрій і статус суддів) чітко та безальтернативно зазначено, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканості, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

З врахуванням викладеного, суд звертає особливу увагу на зміст рішення Конституційного Суду України за №1-2/2013 від 03 червня 2013 року (у справі за конституційним поданням Верховного Суду України в частині відповідності Конституції України (конституційності) окремих положень статті 2, абзацу 2 пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи, статті 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці), в якому Конституційний Суд України вказав, що суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання, і така незалежність судді забезпечується, зокрема, його належним матеріальним та соціальним забезпеченням. Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання їм у майбутньому статусу судді у відставці. Право судді у відставці на пенсійне або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості.

Конституційний Суд України також акцентував свою увагу на тому, що законодавець, маючи дискреційні повноваження щодо визначення умов, порядку та розміру матеріального забезпечення, повинен враховувати, що не може запроваджуватися правове регулювання, за якого особа, реалізовуючи одне конституційне право, позбавляється можливості реалізовувати інше право (гарантію). Зокрема, суддя після виходу на пенсію або у відставку, використовуючи конституційне право на працю, визначене статтею 43 Основного Закону України, не може бути при цьому позбавлений гарантій незалежності суддів, включаючи заходи їх правового захисту, матеріального і соціального забезпечення.

Аналогічна позиція викладена в рішенні Ради суддів України №6 від 05 лютого 2015 року, де зазначено, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді, як під час здійснення ним своїх повноважень, так і в майбутньому у зв'язку з досягненням пенсійного віку чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці. Статус судді та його елементи, зокрема, матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя. Разом з тим, в цьому рішенні, при розгляді питання гарантій незалежності суддів, їх правового статусу, матеріального та соціального забезпечення, посилаючись на рішення Конституційного Суду України, Рада суддів України вказала про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно матеріального та соціального забезпечення.

Отже, належне матеріальне та соціальне забезпечення суддів, в тому числі й виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку, забезпечення гідного статусу життєвого рівня суддів є обов'язком держави, оскільки суддя, відповідно до статті 127 Конституції України, перебуваючи на суддівській посаді був обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема: обіймати оплачувані посади по сумісництву, виконувати будь-яку іншу оплачувану роботу чи входити до правлінь комерційно-господарських чи фінансових товариств.

Підставою для отримання матеріального забезпечення судді після припинення його повноважень є виключно конституційно визначений статус професійного судді, при цьому законодавець не може виокремлювати певну категорію суддів у відставці, які не мають права на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку з підстав, не пов'язаних із статусом судді, а у зв'язку прийняттям законів які погіршують раніше надане їм право та гарантії реалізації такого. Таке законодавче регулювання суперечить меті встановлення конституційної гарантії матеріального забезпечення суддів, як елемента їх незалежності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що незалежно від дати подачі позивачем заяви про вихід у відставку та прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його у зв'язку з виходом у відставку, він має право на одержання вихідної допомоги.

Судовим розглядом встановлено, що стаж роботи позивача на посаді судді складає 26 років 2 місяця.

Отже і право на вихід у відставку з виплатою вихідної допомоги і щомісячного довічного грошового утримання позивач набула під час дії ч. 3 ст. 43 Закону України "Про статус суддів" від 15 грудня 1992 року № 2862 -XII, а в подальшому і ч. 1 ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 № 2453-VІ .

Таким чином, ОСОБА_1 апеляційним господарським судом безпідставно відмовлено в нарахуванні та не виплаті ОСОБА_2 вихідної допомоги у зв'язку із відставкою.

Відповідно до частини першої та другої статті 145 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів загальної юрисдикції здійснює Державна судова адміністрація України, розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня є в даному випадку ОСОБА_1 апеляційний господарський суд.

Згідно частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням вищевикладеного суд доходить висновку, що належним способом відновлення порушеного права позивача є саме зобов'язання ОСОБА_1 апеляційного господарського суду нарахувати та виплатити належну позивачу вихідну допомогу, у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме за 26 повних років, а тому позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо вимоги позивача відносно зобов'язання ОСОБА_1 апеляційного господарського суду нарахувати та виплатити належну позивачу вихідну допомогу, без сплати податку у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме за 26 повних років суд зазначає, що предметом даного адміністративного позову є зобов'язати ОСОБА_1 апеляційний господарський суд нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен рік роботи на посаді судді, а саме за 26 повних років, тобто вимога щодо обчислення чи не обчислення сплати податку з вихідної допомоги у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме за 26 повних років є передчасною, оскільки дана сума вихідної допомоги ще не нарахована, та питання щодо утримання податку відповідачем на даний час не вирішувалось, а тому позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду, треті особи - Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України про визнання відмови неправомірною та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати незаконною відмову ОСОБА_1 апеляційного господарського суду у розрахунку та виплаті ОСОБА_2 вихідної допомоги при виході у відставку.

Зобов'язати ОСОБА_1 апеляційний господарський суд нарахувати та виплатити ОСОБА_2 вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку за останньою посадою за кожен повний рік роботи на посаді судді, а саме за 26 повних років.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до ОСОБА_1 апеляційного адміністративного суду через ОСОБА_1 окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення та з дня отримання копії постанови, у разі проголошення постанови суду, яка містить вступну та резолютивну частини, а також прийняття постанови у письмовому провадженні.

Якщо субєкта владних повноважень, у випадках та порядку, передбаченому частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Спірідонов М.О.