Справа № 817/711/16
Суддя: Гломб Ю.О.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

19 квітня 2017 р.Р і в н е 817/711/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Гломба Ю.О. за участю секретаря судового засідання Маринич В.М. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Луцик К.В.

відповідача: представник Веремчук Р.В.

третьої особи відповідача: представник Москаленко А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Міністерство оборони України
про скасування наказу та зобов`язання вчинення певних дій
В С Т АН О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини польова пошта НОМЕР_1 (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, а.с.33) про скасування наказу т.в.о. командира 30 окремої механізованої бригади від 30.03.2016 №35-рс про продовження строку контракту; зобов`язання вчинення дій щодо звільнення з військової служби, у зв`язку із закінчення строку контракту; визнання неправомірною бездіяльність командира Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду рапорту позивача щодо його звільнення із військової служби та зобов`язати розглянути рапорт.

В обґрунтування позову зазначає, що контракт з Міністерством оборони України "Про проходження громадянами України військової служби в Збройних силах України" укладений позивачем строком на три роки з 30.04.2013 по 30.04.2016. На час завершення військової служби за контрактом позивач не виявив бажання продовжувати військову службу по закінченню дії контракту, про що подав відповідний рапорт. Вказує, що 30.03.2016 наказом т.в.о. начальника штабу військової частини №35-рс в односторонньому порядку було продовжено дію контракту з 30.04.2016 до оголошення демобілізації, що суперечить п.9 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу". А тому, позивач вважає, що відповідно до п."а" ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок та військову службу" підлягає звільненню з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримала з наведених у ньому підстав, просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідач Військова частина польова пошта НОМЕР_1 позов не визнав, подав письмове заперечення (а.с.52). Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що 30.04.2013 ОСОБА_1 підписав з Міністерством оборони України контракт про проходження військової служби у Збройних силах України строком на три роки, тобто до 30.04.2016. Указом Президента України "Про часткову мобілізацію" від 18.03.2014 оголошено часткову мобілізацію, і відповідно, настав особливий період, який відповідно до ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" настає з моменту оголошення мобілізації. Вказав, що відповідно до постанови Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 у справі №800/582/14 закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. Оскільки, жодних рішень про демобілізацію Президентом України не приймалося, з урахуванням ч.9 ст.23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 з військової служби. На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову повністю за безпідставністю вимог.

Ухвалою суду від 03.10.2016 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача залучено Міністерство оборони України, яке надало письмове пояснення по суті позовних вимог (а.с.61-66, 120). Представник третьої особи в судовому засіданні вказав, що відносно позивача жодних рішень про демобілізацію осіб, призваних на військову службу за контрактом, Президентом України у встановленому законодавством порядку не приймалося, а тому підстав для розірвання контракту про проходження ОСОБА_1 військової служби - не має. На підставі викладеного просив відмовити в задоволенні позову повністю за безпідставністю вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, повно і всебічно з`ясувавши всі обставини адміністративної справи в їх сукупності, перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив наступне.

30.04.2013 між Міністерством оборони України в особі командира 30 окремої механізованої бригади полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України строком на три роки - до 30.04.2016 (а.с.17).

Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30.04.2013 №109 громадянина ОСОБА_1 прийнято в добровільному порядку на військову службу за контрактом, присвоєно військове звання "солдат" та призначено на посаду механіка-водія І розвідувального взводу розвідувальної роти (а.с.98, 99).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 від 30.03.2016 №35-рс, відповідно до Закону України "Про затвердження Указу України "Про мобілізацію"", статті1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та ст.1 Закону України "Про оборону України" з моменту оголошення мобілізації, старшому солдату ОСОБА_1 , старшому механіку-водію відділення збору та обробки даних розвідки взводу управління розвідувальної роти, продовжено строк військової за контрактом до оголошення демобілізації (а.с.96).

Не погоджуюсь з вказаним рішенням позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи адміністративний спір в частині скасування наказу від 30.03.2016 №35-рс про продовження строку контракту та зобов`язання вчинення дій щодо звільнення з військової служби, у зв`язку із закінчення строку контракту, суд зазначає наступне.

Згідно з конституційними приписами захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є обов`язком громадян України, а військову службу вони відбувають відповідно до закону (стаття 65 Конституції України).

Надаючи юридичної кваліфікації встановленим обставинам справи, суд виходить з наведених конституційних положень і законодавства, зокрема: Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ "Про військовий обов`язок і військову службу" (далі - Закон № 2232-ХІІ), Закону України від 21 жовтня 1993 року № 3543-ХІІ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" (далі - Закон № 3543-ХІІ), Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153).

За змістом частини першої статті 2 Закону № 2232-ХІІ військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Види військової служби визначені частиною шостою цієї ж статті, серед яких військова служба за контрактом осіб рядового складу.

Саме такого виду військову службу проходив позивач.

Однією з особливостей служби за контрактом є його строковість.

Згідно з п. "а" ч.6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

У той же час розділом XIV Положення № 1153 встановлені особливості проходження військової служби та виконання військового обов`язку в особливий період.

Поняття особливого періоду наведене у частині першій статті 1 Закону № 3543-ХІІ, за правилами якої особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Таким чином, особливий період пов`язується, зокрема, із проведенням мобілізації.

Особливістю проходження військової служби в період мобілізації є те, що усі військовослужбовці, які перебувають на цей час на військовій службі у Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають, за винятком військовослужбовців-жінок, які мають дітей віком до 16 років (підпункт 2 пункту 252 Положення № 1153).

Загальновідомим є факт, що Указом Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014, затвердженим Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VI, в Україні оголошено часткову мобілізацію.

Цей Указ набрав чинності 18 березня 2014 року, а відповідно до його пункту 3 мобілізація проводиться протягом 45 діб з дня набрання Указом чинності.

За змістом статті 1 Закону № 3543-ХІІ особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону № 3543-ХІІ зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Водночас статтею 1 Закону № 3543-ХІІ надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Суд враховує, що законодавчі обмеження щодо звільнення військовослужбовців пов`язані у першу чергу з особливим станом і лише у другу - з мобілізацією як його складовою частиною.

Відповідно до ч.2, п. b) ч.3 ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Для цілей цієї статті значення терміна "примусова чи обов`язкова праця" не поширюється на будь-яку службу військового характеру або - у випадку, коли особа відмовляється від неї з мотивів особистих переконань у країнах, де така відмова визнається, - службу, яка вимагається замість обов`язкової військової служби.

Враховуючи, що особливий період настав під час дії контракту ОСОБА_1 від 30.04.2013, дію такого контракту відповідачем правомірно продовжено на понад встановлений строк на період до оголошення демобілізації. Не встановлено судом й підстав для визнання незаконним та скасування наказу від 30.03.2016 №35-рс.

Вказана правова позиція викладена також й в постанові Вищого адміністративного суду України від 16.02.2015 у справі №800/582/14.

Викладене дає підстави для висновку про необґрунтованість позовних вимог в частині скасування наказу від 30.03.2016 №35-рс про продовження строку контракту та зобов`язання вчинення дій щодо звільнення з військової служби, у зв`язку із закінчення строку контракту, а отже, позов в цій частині до задоволення не підлягає.

Також, з матеріалів справи встановлено, що 27.04.2016 ОСОБА_1 подав до командира роти рапорт, яким просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення із лав збройних Сил України у запас відповідно до п."а" ч.6 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" у зв`язку з закінченням строку контракту (а.с.36).

Однак, фактичний розгляд відповідачем поданого позивачем рапорту не підтверджується матеріалами справи, а тому позовні вимоги в частині про визнання неправомірною бездіяльності щодо не розгляду рапорту ОСОБА_1 про звільнення із військової служби та зобов`язання розглянути такий рапорт, підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що даний адміністративний позов підлягає до задоволення частково.

Підстави для застосування ст.94 КАС України відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо нерозгляду у встановленому порядку рапорта ОСОБА_1 від 27 квітня 2016 року про звільнення з лав Збройних Сил України.

Зобов`язати Військову частину польова пошта НОМЕР_1 розглянути у встановленому порядку рапорт ОСОБА_1 від 27 квітня 2016 року про звільнення з лав Збройних Сил України.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Гломб Ю.О.