Справа № 815/7464/16
Суддя: Заїка М.М.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

18 травня 2017 року м. Київ К/800/16880/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Заїка М.М., перевіривши можливість розгляду касаційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Старшого інспектора прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенант Слободянюк Тетяни Сергіївни, треті особи: Адміністрація державної прикордонної служби України, Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Мукачівський прикордонний загін Державної прикордонної служби України про визнання протиправним рішення щодо відмови в перетинанні державного кордону України,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до старшого інспектора прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенанта Слободянюк Тетяни Сергіївни, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору: Адміністрація державної прикордонної служби України, Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, в якому просить суд визнати протиправним рішення старшого інспектора прикордонної служби лейтенанта Слободянюк Тетяни Сергіївни, як уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону від 25 вересня 2016 року, про відмову ОСОБА_1 у перетинанні 25 вересня 2016 року державного кордону у пункті пропуску «Лужанка» на виїзд з України громадянину України.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 було залишено без задоволення.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наступного.

Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року у кримінальній справі №522/5471/14-к ОСОБА_1, визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-3 Кримінального кодексу України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п'ятсот) гривень з позбавленням права займати посади пов'язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарчих функцій строком на 2 роки. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 01 березня 2016 року вирок Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року у відношенні ОСОБА_1 залишено без змін.

06 травня 2016 року позивача взято на облік до Приморського районного відділу кримінально-виконавчої інспекції Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, про що свідчить повідомлення про здійснення контролю за поведінкою засудженого.

Статтею 34 Кримінально-виконавчого кодексу України визначені обов'язки засуджених до покарання у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю. Згідно частини другої цієї статті засудженому забороняється без погодження з уповноваженим органом з питань пробації виїжджати за межі України.

Згідно підписки, 21 липня 2016 року позивач ознайомлений з порядком та умовами відбування покарання, а також йому роз'яснено, що згідно зі ст. 34 Кримінально-виконавчого кодексу України, йому забороняється без дозволу кримінально-виконавчої інспекції виїжджати за межі України.

25 вересня 2016 року старшим інспектором прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенантом Слободянюк Тетяною Сергіївною у пункті пропуску «Лужанка» було прийнято рішення про відмову в перетинанні державного кордону на виїзд з України громадянину України - ОСОБА_1 у зв'язку з наявністю в базі даних Державної прикордонної служби України відомостей, що на зазначену особу покладено обов'язок не виїжджати з України без дозволу кримінально-виконавчої інспекції.

Відповідно до статті 12 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно з положеннями статті 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну, та це право не може бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачені законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Приписами статті 313 Цивільного кодексу України встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 6 зазначеного Закону, право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання.

Оскільки вироком Приморського районного суду м. Одеси від 22 грудня 2015 року у кримінальній справі №522/5471/14-к позивача визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченного ч. 3 ст.368-3 КК України та зважаючи на те, що з боку позивача до суду не надано доказів наявності дозволу у ОСОБА_1 виїжджати за межі України, суди дійшли висновку, що відповідач, приймаючи рішення про відмову в перетинанні кордону України громадянину України, який досяг 16-річного віку від 25 вересня 2016 року, діяв у межах та у спосіб визначений законодавством України, непорушуючи права і свободи гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року та Протоколом №4 до неї.

У касаційній скарзі представник позивача - ОСОБА_2 не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, посилаючись на допущені судами порушення норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

В обгрунтування вимог касаційної скарги зазначає, що суди попередніх інстанцій не надали правової оцінки твердженням позивача, що окрім встановлення обмеження для виїзду за кордон необхідно відповідачам довести, що заборона виїзду за кордон саме позивачу є необхідним в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Ознак необґрунтованого застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права в касаційній скарзі не зазначено та викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Крім того, доводи та зміст касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав для висновку, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи допущені порушення норм матеріального та процесуального права, які відповідно до Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для зміни чи скасування рішень.

З огляду на викладене та керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 березня 2017 року та ухвалу Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Старшого інспектора прикордонної служби Мукачівського прикордонного загону лейтенант Слободянюк Тетяни Сергіївни, треті особи: Адміністрація державної прикордонної служби України, Управління державної пенітенціарної служби України в Одеській області, Мукачівський прикордонний загін Державної прикордонної служби України про визнання протиправним рішення щодо відмови в перетинанні державного кордону України.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити скаржнику.

Ухвала може бути переглянута Верховним Судом України в порядку, визначеному Кодексом адміністративного судочинства.

Суддя М.М. Заїка