Справа № 805/399/17-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Молочна І. С.
Суддя-доповідач - Міронова Г.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2017 року справа №805/399/17-а

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., секретаря судового засідання Куленка О.Д., за участю представника відповідача № 1 Довбиш В.М., розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області на постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року у справі № 805/399/17-а за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Національної поліції в Донецькій області (відповідач 1), Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області (відповідач 2) про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу у розмірі 15180, 73 грн., зобов'язання видати новий наказ про звільнення із зазначенням дати звільнення 04.01.2017 року та внести відповідний запис до трудової книжки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 05 січня 2017 року звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Донецькій області, Слов'янського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Донецькій області, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила стягнути з відповідача 1 через затримку видачі трудової книжки з 07.10.2016 року по 04.01.2017 року середній заробіток за весь час вимушеного прогулу у розмірі 15180, 73 грн. та зобов'язати останнього видати наказ про новий день звільнення позивача, яким є 04.01.2017 року, та внести відповідний запис про це до трудової книжки позивача згідно приписів п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58 в частині визнання раніше внесеного запису про день звільнення позивача недійсним та звернути постанову суду до негайного виконання щодо стягнення заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць (а.с. 3-5, 68-69).

Постановою Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року позовні вимоги задоволені частково. Зобов'язано Головне управління Національної поліції в Донецькій області видати наказ про зміну дати звільнення ОСОБА_3 з 07.10.2016 року на 04.01.2017 року та внести відповідний запис до трудової книжки згідно приписів п. 2.10 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року № 58.

Стягнуто з Головного управління Національної поліції в Донецькій області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу через затримку видачі трудової книжки з 08.10.2016 року по 04.01.2017 року у розмірі 10404 (десять тисяч чотириста чотири) грн. 16 коп. (з відрахуванням податків, зборів та інших обов'язкових платежів). В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 5202 (п'ять тисяч двісті дві) грн. 23 коп. піддана негайному виконанню.

Відповідач з постановою суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що спеціальним законодавством, яке розповсюджується на спірні правовідносини, не передбачено право звільненого працівника поліції на середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки згідно з нормами КЗпП України. Крім того, суд першої інстанції під час розгляду справи та при винесенні рішення не з'ясував обставин справи з урахуванням вимог постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року.

Також, вказує на те, що предметом спору стала не сама трудова книжка, тобто не оригінал, а дублікат, який містився в особовій справі, який було виписано у 2015 році, у зв'язку з тим, що особова справа позивача разом з оригіналом трудової книжки була втрачена. Крім того, позивачу після її звільнення було повідомлено, що вона може отримати витяг з наказу про звільнення та дублікат трудової книжки із внесенням усіх записів для майбутнього працевлаштування до моменту надходження трудової книжки, яка містилась у її особовій справі. Проте, позивач від зазначеної пропозиції відмовилась, що засвідчено актами від 10.10.2017 року та від 01.11.2016 року.

Позивачем на адресу суду надіслано письмові заперечення, в яких просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. Справу просила розглянути за її відсутності.

Представник апелянта у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги.

Позивач, відповідач № 2 у судове засідання не з'явилися, про розгляд справи були повідомлені належним чином. З огляду на приписи ч. 4 ст. 196 КАС України їх неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, наданих заперечень, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, а постанову суду залишити без змін з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_3 з 07.11.2015 року по 07.10.2016 року перебувала на службі в органах поліції у Слов'янському відділі поліції ГУНП в Донецькій області, що підтверджено відомостями з трудової книжки (а.с. 9).

Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 06.10.2016 року № 336 о/с від 06.10.2016 року «По особовому складу» відповідно до розділу VІІ Закону України «Про Національну поліцію» старшого сержанта поліції ОСОБА_3 - поліцейського Слов'янського відділу поліції звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) з 07 жовтня 2016 року (а.с. 10).

10.10.2016 року співробітниками Слов'янського ВП ГУНП в Донецькій області складено акт про неможливість на вимогу звільненого поліцейського ОСОБА_3 видати їй трудову книжку та запропоновано останній принести новий бланк трудової книжки для негайного заповнення даних про її роботу та звільнення з ОВС, у зв'язку з тим, що її особова справа та трудова книжка знаходяться у ГУНП в Донецькій області (м. Маріуполі) та на теперішній час не надійшла до Слов'янського відділу поліції. Також, з даного акта вбачається, що позивач відповіла, що буде чекати трудову книжку, яка надійде до Слов'янського відділу поліції (а.с. 48).

01.11.2016 року співробітниками Слов'янського ВП ГУНП в Донецькій області складено акт про те, що в 14 год. 30 хв. здійснено дзвінок колишньому поліцейському ОСОБА_3, якій при розмові повідомлено, що до Слов'янського ВП надійшов витяг з наказу про її звільнення та можливість її ознайомлення з даним наказом. Позивач зазначила, що прийде для ознайомлення (а.с. 47).

08.11.2016 року позивач звернулась до Слов'янського ВП ГУНП в Донецькій області із заявою щодо надання їй довідки про розмір середньоденної (годинної) заробітної плати, визначеної згідно з абзацом першим пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати»; довідки про нараховані суми, належні позивачу при звільненні; довідки про нараховане та виплачене позивачу грошове забезпечення, а також про його структуру (складову), за період з вересня 2014 року по день звільнення; довідку про нараховану та виплачену позивачу винагороду за безпосередню участь в АТО за період з вересня 2014 року по день звільнення - 06.10.2016 року, зокрема, з урахуванням вимог постанов Кабінету Міністрів України від 07.11.2007 року № 1294, від 04.06.2014 року № 158, від 31.03.2015 року № 24, наказу МВС України від 23.07.2014 року № 719, Наказу Міністерства оборони України від 02.02.2015 року № 49 та інформацію про причини несплати роботодавцем належних виплат позивачу (а.с. 11).

05.12.2016 року Слов'янським ВП ГУНП в Донецькій області на заяву позивача надано відповідні документи (а.с. 13-14, 15-21).

Журналом № 478 про видачі трудових книжок підтверджено, що позивач 04.01.2017 року отримала трудову книжку (а.с. 45-46).

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 1 Кодексу законів про працю України, цей Кодекс регулює трудові відносини всіх працівників, сприяючи зростанню продуктивності праці, поліпшенню якості роботи, підвищенню ефективності суспільного виробництва і піднесенню на цій основі матеріального і культурного рівня життя трудящих, зміцненню трудової дисципліни і поступовому перетворенню праці на благо суспільства в першу життєву потребу кожної працездатної людини.

Частиною 1 ст. 3 Кодексу законів про працю України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Так, згідно статті 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника.

Положеннями Кодексу законів про працю України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок визначається Кабінетом Міністрів України.

Питання, пов'язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року № 58, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за № 110 (далі - Інструкція № 58).

Згідно п. 1.1 Інструкції № 58 трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п'ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.

У відповідності до пункту 2.26 Інструкції № 58 записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 4.1 Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органа працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Аналогічні положення щодо виплати середнього заробітку містить і стаття 235 Кодексу законів про працю України, відповідно до частини 5 якої у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

З аналізу наведених норм слідує встановлення для роботодавця безпосереднього обов'язку видати працівнику в день звільнення трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення.

При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу.

Матеріалами справи підтверджено, що 07 жовтня 2016 року Наказом Головного управління Національної поліції в Донецькій області від 06.10.2016 року № 336 о/с від 06.10.2016 року «По особовому складу» відповідно до розділу VІІ Закону України «Про Національну поліцію» старшого сержанта поліції ОСОБА_3 - поліцейського Слов'янського відділу поліції звільнено зі служби в поліції за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням).

Тобто, 07.10.2016 року відповідач повинен був видати працівнику трудову книжку з внесеним до неї записом про звільнення.

Конструкція статті 235 КЗпП України та пункту 4.1 Інструкції № 58 вказує саме на вину власника або уповноваженого ним органу щодо затримки в видачі трудової книжки.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на відмову від отримання позивачем дублікату трудової книжки та на складені акти від 10.10.2016 року та 01.11.2016 року з огляду на наступне.

З акту від 10.10.2016 року вбачається, що на вимогу звільненого поліцейського Слов'янського ВП ОСОБА_3 видати трудову книжку, їй запропоновано принести новий бланк трудової книжки для негайного заповнення даних про її роботу та звільнення в ОВС, у зв'язку з тим, що її особова справа, а також трудова книжка знаходяться у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області та на теперішній час книжка не встигла надійти до Слов'янського відділу поліції (а.с. 48).

Зазначеним актом фактично підтверджено невручення позивачеві трудової книжки саме в день звільнення, а з акту від 01.11.2016 року взагалі не вбачається повідомлення позивача про обставини надходження до відділу поліції трудової книжки ОСОБА_3, а лише йдеться про можливість ознайомлення позивача з наказом про її звільнення.

Відповідно до п. 5.1 Інструкції № 58 особа, яка загубила трудову книжку (вкладиш до неї), зобов'язана негайно заявити про це власнику або уповноваженому ним органу за місцем останньої роботи. Не пізніше 15 днів після заяви, а у разі ускладнення в інші строки власник або уповноважений ним орган видає працівнику іншу трудову книжку або вкладиш до неї (нових зразків) з написом «Дублікат» в правому верхньому кутку першої сторінки.

Таким чином, видача дублікату трудової книжки передбачена лише в разі втрати її оригіналу. Разом з тим, з наказу про звільнення позивача від 06.10.2016 року вбачається, що підставою для його видання слугував рапорт позивача від 22.09.2016 року.

Враховуючи наявність на день звільнення трудової книжки ОСОБА_3 у Головному управлінні Національної поліції в Донецькій області, отримання позивачем у Слов'янському ВП її дублікату, у зв'язку з ненадходженням до цього часу трудової книжки з Головного управління не є обов'язком позивача.

Щодо доводів апелянта стосовно того, що в його особовій справі містився не оригінал, а дублікат, який виписано у 2015 році, у зв'язку з тим, що особова справа позивача разом з оригіналом трудової книжки була втрачена, колегія суддів посилається на пункти 3-4 постанови Кабінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», якими передбачено, що трудові книжки зберігаються на підприємствах, в установах і організаціях, а при звільненні працівника трудова книжка видається йому під розписку в журналі обліку. Відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач не вжив належних заходів до видачі позивачу трудової книжки, враховуючи завчасно поданий позивачем рапорт про її звільнення зі служби за власним бажанням. Складеними актами від 10.10.2016 року та 01.11.2016 року фактично підтверджено невручення позивачеві трудової книжки саме в день звільнення.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог позивача в частині зобов'язання Головного управління Національної поліції в Донецькій області видати наказ про новий день звільнення ОСОБА_3, яким є 04.01.2017 року, та внести відповідний запис про це до трудової книжки згідно приписів п. 2.10 Інструкції № 58.

За таких обставин, враховуючи недодержання відповідачами строків видачі трудової книжки, позивач має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до приписів вищезазначених норм.

Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальну законі в (постанова Верховного Суду України від 17 липня 2015 року у справі № 21-8а15).

Правовідносини з приводу проходження служби в Національній поліції та виплати грошового забезпечення врегульовані Законом України «Про Національну поліцію» та Порядком виплати грошового забезпечення поліцейських Національної поліції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 року № 988.

Зазначеними нормативними актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні поліцейського. За таких обставин, у даній ситуації слід застосовувати норми Кодексу законів про працю України, тому що спеціальним законом порядок виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не визначений.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду від 27.04.2016 року № К/800/28525/15.

Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналізуючи вище наведені норми матеріального права, Верховний Суд України у постанові від 15 вересня 2015 року (справа № 21-1765а15) прийшов до висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені статтею 116 КЗпП, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, зазначає Верховний Суд України, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати належних працівникові при звільненні сум.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, у тому числі, у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати регулюється Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі Порядок № 100).

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати (крім обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток та для виплати компенсації за невикористані відпустки) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку ( абз., 1, 3, 4 п. 2 Порядку № 100).

Судом встановлено, що останніми двома календарними місяцями служби позивача є серпень та вересень 2016 року.

Частиною 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так, з наданої до суду довідки Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку ГУНП в Донецькій області № 659 від 18.11.2016 року вбачається, що в серпні 2016 року позивачу нараховано грошове забезпечення у розмірі 5744,25грн., у вересні 2016 року - 4660,20грн. Згідно даної довідки кількість робочих днів згідно графіка роботи та кількість фактично відпрацьованих позивачем робочих днів становить у серпні 2016 року - 31 день. У вересні 2016 року - 30 днів.

Середньоденна заробітна плата складає: (5744,25грн. (серпень 2016 року ) + 4660,20грн. (вересень 2016 року)) : 61 робочий день за два місяці = 170 грн. 56 коп.

Період вимушеного прогулу позивача з 08 жовтня 2016 року по 04 січня 2017 року (день видачі позивачу трудової книжки) з врахуванням листа Мінсоцполітики України від 20.07.2015р. № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» та від 05.08.2016 р. № 11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» складає 61 робочий день.

Таким чином, за час вимушеного прогулу за період з 08 жовтня 2016 року по 04 січня 2017 року на користь ОСОБА_3 підлягає до виплати 10404,16грн. (170,56грн. * 61 робочий день).

Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачено, що вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки.

При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

В матеріалах справи відсутні докази того, що у період з 08.10.2016 року по 04.01.2017 року позивач перебувала на обліку в центрі зайнятості як безробітна та отримувала відповідні соціальні виплати.

Згідно п. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі наданих доказів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись статями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Донецькій області - залишити без задоволення.

Постанову Донецького окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року у справі № 805/399/17-а - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого адміністративного суду України, а в разі складення в повному обсязі відповідно до статті 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено 19 травня 2017 року.

Головуючий суддя: Г.М. Міронова

Судді: Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко