Справа № 808/943/17
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 травня 2017 року о 15 год. 00 хв.Справа № 808/943/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

за участю секретаря судового засідання Бойко К.О.

за участю позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача Куцигіна І.В.,

представника відповідача Штець Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України

про зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

12 квітня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі - відповідач), в якому позивач просить суд зобов`язати відповідача звільнити позивача з військової служби на підставі пп. «г» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що його було призвано на строкову військову службу та направлено для її проходження до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, з якою, під час проходження строкової служби, позивачем укладено контракт строком на 3 роки. Вказує на те, що під час проходження військової служби за контрактом ним було порушено встановлений порядок проходження військової служби та вчинено кримінальне правопорушення (дезертирство), за яке вироком Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя позивачу призначено покарання у вигляді позбавлення волі . Зазначає, що у зв`язку з набранням обвинувальним вироком суду щодо нього законної сили, відповідач зобов`язаний був прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби на підставі пп. «г» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», однак таке рішення не прийнято, з позивачем розірвано контракт та переведено його на строкову військову службу.

Під час судового розгляду справи представник позивача наголошував на тому, що у зв`язку з набранням законної сили обвинувальним вироком Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у відповідача не було підстав для залишення позивача на військовій службі, оскільки пп. «г» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» зобов`язував відповідача прийняти рішення про звільнення позивача з військової служби. Також, представник позивача вказував на те, що вчинений позивачем злочин відноситься до категорії тяжких злочинів, що унеможливлює його перебування на військовій службі. Крім того, посилався на те, що вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя на позивача покладено певні обов`язки щодо періодичної явки на реєстрацію до повноважного органу з питань пробації за місцем реєстрації, які неможливо виконати, перебуваючи на строковій військовій службі.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив. В обґрунтування заперечень зазначив, що про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби за пп. «г» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки позивача фактично було звільнено від відбування покарання у вигляді позбавлення волі на підставі статті 75 Кримінального кодексу України, що не перешкоджає подальшому проходженню військової служби. Вказує, що у зв`язку з розірванням укладеного з позивачем контракту про проходження військової служби у Національній гвардії України, відповідно до приписів чинного законодавства України у позивача виник обов`язок щодо подальшого проходження строкової військової служби, оскільки позивач не відслужив встановлені строки строкової військової служби. Зазначає, що статтею 76 Кримінального кодексу України передбачено, що контроль за поведінкою військовослужбовців, яких суд звільнив від відбування покарання з випробуванням, здійснює командир військової частини. Вказує на те, що на даний час командиром ВЧ НОМЕР_1 здійснюється контроль за поведінкою військовослужбовця ОСОБА_1 , що також на думку відповідача свідчить про можливість подальшого проходження військової служби позивачем.

В судовому засіданні представник відповідача підтримав заперечення, викладені у письмових поясненнях, просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, встановив наступне.

З матеріалів справи встановлено, що Снетинсько-Городенківським ОРВК Івано-Франківської області на строкову військову службу призвано громадянина України ОСОБА_2 (після зміни прізвища - ОСОБА_3 ), якого наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 04.05.2015 №100 зараховано до списків військової частини та на всі види забезпечення та призначено стрільцем навчального збору (а.с.13).

27 серпня 2015 року між позивачем та Міністерством внутрішніх справ України в особі командира військової частини НОМЕР_1 Південного територіального Управління Національної Гвардії України укладено Контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії Міністерства внутрішніх справ України на посадах рядового, сержантського та старшинського складу (а.с.15).

Крім того, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 27.08.2015 №195 оголошено про прийняття на військову службу за контрактом солдата ОСОБА_2 гранатометником 3-го відділення 2-го взводу оперативного призначення (на бронеавтомобілях) роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) 1-го батальйону оперативного призначення, з укладанням контракту на три роки з 27.08.2015 по 26.08.2018 (а.с.14).

20 листопада 2015 року наказом т.в.о. командира ВЧ НОМЕР_1 (по стройовій частині) №265 виключено з усіх видів забезпечення солдата ОСОБА_2 , гранатометника 3-го відділення 2-го взводу оперативного призначення (на бронеавтомобілях) роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) 1-го батальйону оперативного призначення, з 20 листопада 2015 року та наказано вважати останнього безпідставно відсутнім (а.с.16).

Відповідно до ч.4 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) вирок суду у кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

З наданого до матеріалів справи вироку Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2016 у справі №335/10748/16-к, судом встановлено, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.408 Кримінального кодексу України, та призначено йому покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі. На підставі статті 75 Кримінального кодексу України звільнено ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від відбування покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

При цьому, у вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2016 у справі №335/10748/16-к встановлено, що солдат ОСОБА_5 усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи в умовах особливого періоду з метою ухилитися від військової служби, 11.11.2015 не з`явився з лікувального закладу до військової частини НОМЕР_1 , яка дислокувалася за адресою: АДРЕСА_1 , свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини та про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв, та ухилявся від проходження військової служби до 23.09.2016.

Наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 13.03.2017 №54 (по стройовій частині) наказано зарахувати на всі види забезпечення, внести зміни до особової справи та вважати на посаді солдата ОСОБА_2 , який перебуває у розпорядженні командира військової частини НОМЕР_1 , з 13 березня 2017 року та змінити прізвище ОСОБА_6 на прізвище ОСОБА_7 , призначеного наказом командира частини від 13.03.2017 №8 о/с помічником гранатометника 3-го відділення 1-го взводу оперативного призначення (на бронеавтомобілях) роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) 1-го батальйону оперативного призначення (а.с.17).

18 квітня 2017 року командиром ВЧ НОМЕР_1 видано наказ №13 о/с, яким відповідно до частини 6 статті 23 та частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» розірвано контракт про проходження військової служби у Національній гвардії України за пунктом «е» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через службову невідповідність) з солдатом ОСОБА_3 помічником гранатометника 3-го відділення 1-го взводу оперативного призначення (на бронеавтомобілях) роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) 1-го батальйону оперативного призначення (а.с.43).

Крім того, наказом командира ВЧ НОМЕР_1 від 18.04.2017 №88 оголошено про направлення для проходження строкової служби солдата ОСОБА_3 помічника гранатометника 3-го відділення 1-го взводу оперативного призначення (на бронеавтомобілях) роти оперативного призначення (на бронеавтомобілях) 1-го батальйону оперативного призначення. Наказано днем закінчення строку строкової військової служби вважати 16 квітня 2018 року (а.с.33 зворот).

Не погодившись з бездіяльністю відповідача щодо не застосування відповідачем наслідків набрання законної сили обвинувальним вироком, яким позивачу призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та вважаючи, що він підлягає звільненню з військової служби за пп.«г» п.1 ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд зазначає, що статтею 65 Конституції України передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно преамбули Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2232-ХІІ (далі Закон №2232) цей Закон здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни.

Відповідно до ч.1 ст.23 Закону №2232 строки строкової військової служби в календарному обчисленні встановлюються:

для солдатів і матросів, сержантів і старшин, які проходять строкову військову службу в Збройних Силах України та інших військових формуваннях, - до 18 місяців;

для осіб, які на час призову на строкову військову службу мають ступінь вищої освіти спеціаліст або магістр, - до 12 місяців.

Частиною 6 статті 23 Закону №2232 визначено, що військовослужбовці, прийняті на військову службу за контрактом із числа військовослужбовців строкової військової служби та громадян призовного віку, які не проходили строкову військову службу, в разі розірвання контракту направляються для проходження строкової військової служби, якщо вони не вислужили встановлені строки строкової військової служби, за винятком випадків, передбачених пунктами «б», «г», «д» чи «з» частини шостої статті 26 цього Закону.

З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось представниками сторін, що позивач не вислужив строк строкової військової служби встановлений ч.1 ст.23 Закону №2232.

Разом з тим, необхідно звернути увагу, що за приписами статті 1 Закону України від 21.10.1993 №3543-XII «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (далі Закон України №3543-XII) мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Цією ж статтею Закону України №3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Статтею 1 Закону України «Про оборону України», передбачено, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Отже, з наведених норм вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, та закінчується з прийняттям рішення про демобілізацію, скасування воєнного стану з урахуванням частково відбудовного періоду після закінчення воєнних дій.

Виконуючим обов`язки Президента України, Головою Верховної Ради України 17 березня 2014 року видано Указ №303/2014 «Про часткову мобілізацію» у зв`язку з різким ускладненням внутрішньополітичної обстановки, втручанням Російської Федерації у внутрішні справи України, зростанням соціальної напруги в Автономній Республіці Крим і місті Севастополі та відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106, статті 112 Конституції України постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Відповідно до пункту 8 Указу в.о. Президента України, Голови Верховної Ради України цей Указ набирає чинності після його затвердження Верховною радою України.

Указ виконуючого обов`язки Президента України, Голови Верховної Ради України від 17.03.2014 №303/2014 затверджено Верховною Радою України 18.03.2014.

Крім того, 14 січня 2015 року Президентом України видано Указ за №15 «Про часткову мобілізацію», яким оголошено провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом. А також, постановлено Кабінету Міністрів України перевести національну економіку України на функціонування в умовах особливого періоду в обсягах, що гарантують безперебійне забезпечення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань України під час виконання покладених на них завдань, привести визначені галузі, підприємства, установи та організації у ступінь ПОВНА ГОТОВНІСТЬ.

Отже, з 18 березня 2014 року в Україні настав та діє особливий період.

За приписами пункту 1 частини 9 статті 23 Закону №2232 у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба продовжується понад встановлені строки:

у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до термінів, визначених рішенням Президента України, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону;

з моменту введення воєнного стану (настання воєнного часу) - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Відповідно до пункту 195 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 (далі Положення №1153/2008), звільнення у запас військовослужбовців, зазначених в абзаці першому цього пункту, провадиться відразу після вислуги ними встановлених строків строкової військової служби, передбачених частиною першою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Військовослужбовці строкової військової служби, які вислужили встановлені строки, у разі потреби за рішенням Президента України можуть бути затримані на військовій службі на строк до шести місяців або у разі настання особливого періоду продовжують проходити військову службу понад встановлені строки до термінів, визначених частиною дев`ятою статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Згідно з пунктом 210 Положення №1153/2008 звільнення військовослужбовців строкової військової служби проводиться на підставі указу Президента України та після видання наказу Міністра оборони України командиром військової частини, який має право видавати накази по стройовій частині. Під час дії особливого періоду звільнення військовослужбовців строкової військової служби здійснюється за підставами, визначеними частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Крім того, суд зазначає, що відповідно до пункту 260 Положення №1153/2008 під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», та з урахуванням особливостей, передбачених статтею 26-2 названого Закону.

Таким чином, враховуючи, що на момент виникнення спірних правовідносини в Україні діє особливий період, звільнення військовослужбовців як строкової військової служби, так і військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, здійснюється за підставами, визначеними частиною восьмою статті 26 Закону №2232.

Відповідно до пп.«г» п.1 ч.8 ст.26 Закону №2232 під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання.

Отже, з дати набрання законної сили обвинувальним вироком суду виникає обов`язок звільнити з військової служби військовослужбовця, якому призначено покарання, у тому числі, у вигляді позбавлення волі.

Матеріалами справи підтверджено та не заперечувалось представниками сторін, що 16 січня 2017 року набрав законної сили вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 14.12.2016 №335/10748/16-к, яким ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.408 КК України (дезертирство) та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що з 16 січня 2017 у відповідача виник обов`язок звільнити ОСОБА_8 з військової служби.

При цьому, суд вважає хибними твердження відповідача про відсутність підстав для звільнення позивача відповідно до пп.«г» п.1 ч.8 ст.26 Закону №2232 з посиланням на те, що ОСОБА_3 звільнено від фактичного відбування покарання на підставі приписів статті 75 Кримінального кодексу України, з огляду на наступне.

Нормами статті 51 Кримінального кодексу України чітко визначено вичерпний перелік видів покарань, які можуть бути застосовані судом до осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, серед яких і позбавлення волі на певний строк (пункт 11 частини 1).

Звільнення від відбування покарання з випробувальним терміном відповідно до статті 75 Кримінального кодексу України не є видом покарання відповідно до норм Кримінального кодексу України, а є правом суду, який призначив покарання особі, визнаній винною у вчиненні злочину, та застосовується судом, у разі якщо суд, враховуючи обставини справи, особу підсудного та тяжкість вчиненого злочину дійде висновку, що залишення такої особи у суспільстві не призведе до негативних наслідків та вчинення особою нових кримінальних правопорушень, а виправлення засудженого можливе без відбування покарання.

Оскільки приписи пп.«г» п.1 ч.8 ст.26 Закону пов`язують необхідність звільнення військовослужбовця з військової служби під час дії особливого періоду саме з фактом набрання законної сили обвинувальним вироком суду, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, та не встановлюють особливостей застосування даних положень у залежності від того, чи відбуває засуджений покарання реально, чи його звільнено від відбування покарання з випробувальним терміном, твердження відповідача про відсутність підстав для звільнення позивача є помилковими.

Також, суд приймає до уваги ту обставину, що відповідно до п.246 Положення №1153/2008 військовослужбовці, яким за вироком суду призначено покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі, та ті, яких звільнено від відбування покарання з випробуванням, можуть бути залишені на військовій службі за рішенням командирів (начальників), яким надано право звільнення таких осіб з військової служби, на підставі клопотання командира (начальника) військової частини, в якій військовослужбовець проходить службу, в порядку, визначеному цим Положенням. При прийнятті рішення про залишення зазначених військовослужбовців на військовій службі враховуються високі професійні, ділові та моральні якості військовослужбовців, нагальна потреба в таких фахівцях, попереднє ставлення їх до військової служби та придатність до неї за станом здоров`я, наявність державних нагород, вид і ступінь тяжкості вчиненого злочину.

Відповідно до пункту 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України військова дисципліна зобов`язує кожного військовослужбовця: додержуватися Конституції та законів України, Військової присяги, неухильно виконувати вимоги військових статутів, накази командирів; бути пильним, зберігати державну та військову таємницю; додержуватися визначених військовими статутами правил взаємовідносин між військовослужбовцями, зміцнювати військове товариство; виявляти повагу до командирів і один до одного, бути ввічливими і додержуватися військового етикету; поводитися з гідністю й честю, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків; не вживати під час проходження військової служби (крім медичного призначення) наркотичні засоби, психотропні речовини чи їх аналоги, а також не вживати спиртні напої під час виконання обов`язків військової служби.

Дотримання ж військовослужбовцями військової дисципліни забезпечує в свою чергу підтримання обороноздатності Держави та боєздатності Збройних Сил України на належному рівні, а також високий рівень довіри збоку суспільства до військовослужбовців Збройних Сил України та Національної гвардії України.

Натомість, позивач під час проходження військової служби знехтував військовим обов`язком, зрадив Військовій присязі, порушив законодавство України, яким встановлюється та регулюється порядок проходження військової служби, та вчинив кримінальне правопорушення дезертирство, яке відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України за ступенем тяжкості класифікується як тяжкий злочин.

Під час судового розгляду справи відповідачем до матеріалів справи не надано жодних доказів на підтвердження того, що позивач має високі професійні, ділові та моральні якості військовослужбовця, а також того, що існує нагальна потреба в такому фахівцеві. У вироку Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 14.12.2016 №335/10748/16-к навпаки вказано про те, що позивач за місцем служби характеризується негативно.

Позивач під час судового розгляду справи вказав на те, що він не бажає проходити подальшу військову службу, що свідчить про відсутність підстав для залишення такого військовослужбовця на військовій службі.

Крім того, відповідно до п.6 ч.6 ст.37 Закону №2232 виключенню з військового обліку у районних (міських) військових комісаріатах (військовозобов`язаних Служби безпеки України у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних Служби зовнішньої розвідки України у відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України) підлягають громадяни України, які були раніше засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Тобто, чинне законодавство України заперечує прийняття на військову службу та її проходження громадянами України, які були засуджені до позбавлення волі за вчинення тяжкого або особливо тяжкого злочину.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідачем не доведено правомірність дій щодо не звільнення позивача зі служби, на підставі підпункту «г» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 86, 158-163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Позов ОСОБА_1 задовольнити.

Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України звільнити ОСОБА_1 з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 1 частини 8 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 640,00 грн. (шістсот сорок гривень 00 коп.) присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України з дня складення її в повному обсязі, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко