Справа № 818/91/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 р.Справа № 818/91/17
Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Яковенка М.М.

Суддів: Рєзнікової С.С. , Старосуда М.І.

при секретарі судового засідання Жданюк А.О.

за участі представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу Державної казначейської служби України на постанову Сумського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 по справі № 818/91/17 за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державної казначейської служби України (далі - відповідач), в якому просив:

визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення Конотопського міськрайонного суду у справі № 6а/106/13 (577/4570/13-а) від 09.10.2013 р. та зобов'язати Державну казначейську службу України негайно перерахувати кошти на рахунок ОСОБА_2 за відповідним виконавчим документом, нарахувати та виплатити компенсацію за порушення строку виконання судового рішення за увесь час прострочення, з урахуванням установленого індексу інфляції за увесь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, та зобов'язати подати звіт про виконання вказаного рішення суду.

Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 року позов задоволено частково (а.с.31-35).

Визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення Конотопського міськрайонного суду у справі № 6а/106/13 (577/4570/13-а) від 09.10.2013 р. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Відповідач не погодившись з постановою суду першої інстанції, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, прийняття з порушенням норм матеріального та процесуального права, просив постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Апелянт наголошує на тому, що він здійснював усіх передбачених заходів щодо виплати призначених за судовим рішенням коштів, в той же час, в звязку з недостатністю бюджетних призначень за Програмою для погашення заборгованості та сформованої черги, така виплата повинна проводитися в порядку черговості надходження судових рішень, тобто після виконання інших виконавчих документів, що надійшли раніше виконавчого документа позивача, відповідно до Постанови КМУ №845 від 03.08.2011 р., абз.2 п.п.1 п.9 Розділу УІ Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України (а.с.39-41).

Позивач в судове засідання не зявився. Надіслав до суду письмові заперечення проти апеляційної скарги, вважає постанову законною та такою, що не підлягає скасуванню. Просив розгляд справи провести у його відсутність.

Представник відповідача в судовому засіданні наполягав на задоволенні апеляційної скарги. Також зазначив, що на теперішній час судове рішення виконане, кошти у березні 2017 року у розмірі 2150 грн. перераховані позивачу, надав при цьому копію платіжного доручення.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що постановою Сумського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 р. у справі № 818/304/16, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2016 р. позовні вимоги ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України про визнання бездіяльності протиправною, зобов'язання вчинити дії задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиплати ОСОБА_2 суми коштів по виконавчому листу від 09.10.2013 р., виданому Конотопським міськрайонним судом Сумської області у справі № 6а/106/13 (577/4570/13-а) від 09.10.2013 р., в задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.9-11,12-14).

Протягом часу розгляду справи в судах рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області про стягнення на користь ОСОБА_2 суми недоплаченої щорічної грошової допомоги як учаснику бойових дій за 2009 рік згідно з ч. 5 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" у розмірі 2150 грн. залишається невиконаним.

Так, 08.02.2016 р. та 29.07.2016 р. позивач звертався до Державної казначейської служби України з запитом, в якому просив надати інформацію про дату виплати належних йому коштів по виконавчому листу Конотопського міськрайонного суду Сумської області, виданого за судовим рішенням у справі № 6а/106/13 (577/4570/13-а) від 09.10.2013 р.

Листами від 07.05.2014 р. № 5-13/4553-11131, від 12.06.2014 р. № 5-13/4960-14103, від 06.08.2015 р. № 5-13/2006-20561, від 03.02.2016 р. № 03-12/0316, від 25.03.2016 р. № 5-13/1580-5169 та від 08.09.2016 р. № 5-13/617-15266 Державна казначейська служба України повідомляла позивача, що після виконання виконавчих документів, які надійшли раніше, до виконавчого листа Конотопського міськрайонного суду Сумської області, виданого за судовим рішенням у справі № 6а/106/13 (577/4570/13-а) від 09.10.2013 р., Державною казначейською службою України будуть вжиті заходи щодо перерахування коштів на рахунок позивача (а.с.18-23).

Доводи апелянта щодо необхідності закриття провадження по справі, з підстав встановлених п.4 ч.1 ст.157 КАС України, в звязку тим, що позивач вже звертався в березні 2016 року з аналогічними вимогами, є безпідставними. Як вбачається з судових рішень постанови Сумського окружного адміністративного суду від 26.04.2016 р. у справі № 818/304/16 та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 29.08.2016 р., зазначеними судами здійснювався розгляд іншого предмету позовних вимог, а щодо бездіяльності то і інший за часом, тому не можна вважати, що є наявні судові рішення, які набрали законної сили, з того самого спору.

Здійснюючи апеляційний перегляд колегія суддів зазначає наступне.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів, що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Також вказаним Законом, крім органів державної виконавчої служби (державних виконавців та у передбачених цим Законом випадках приватних виконавців), визначено інші органи, до повноважень яких віднесено виконання рішень судів. Так, ч. 2 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган.

Частиною 1 ст. 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів визначений Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. N 845 (далі - Порядок).

Відповідно до п. 2 Порядку безспірне списання - операції з коштами державного та місцевих бюджетів, що здійснюються з метою виконання Казначейством та його територіальними органами (далі - органи Казначейства) рішень про стягнення коштів без згоди (подання) органів, що контролюють справляння надходжень бюджету, боржників, органів місцевого самоврядування та/або державних органів на підставі виконавчих документів.

Згідно з п. 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Як встановлено судами, на час розгляду справи рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області залишається невиконаним, що також підтверджується листами Державної казначейської служби України від 07.05.2014 р. № 5-13/4553-11131, від 12.06.2014 р. № 5-13/4960-14103, від 06.08.2015 р. № 5-13/2006-20561, від 03.02.2016 р. № 03-12/0316, від 25.03.2016 р. № 5-13/1580-5169 та від 08.09.2016 р. № 5-13/617-15266, в яких зазначено, що виконавчий лист від 09.10.2013 р. буде виконаний Державною казначейською службою України після виконання виконавчих документів, які надійшли раніше.

Тобто, на даний час рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області залишається невиконаним більше трьох років.

Відповідно до ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 р. (далі - Конвенція), є частиною національного законодавства. Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі.

Відповідно до статті 46 Конвенції Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є Сторонами.

Складовою принципу верховенства права є вимога юридичної визначеності, відповідно до якої остаточне рішення суду не може піддаватись сумніву, а також належне виконання судових рішень проти органів державної влади: "Принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід'ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов'язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу)" (параграф 87 рішення Європейського Суду з прав людини: "Гасан і Чеус проти Болгарії" від 26.10.2000 року). Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року у справі "Комнацький проти України" визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод"). У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

В рішенні Європейського суду з прав людини "Гордєєви і Гурбик проти України" від 17 січня 2006 року зазначено, що державний орган не може довільно посилатись на брак коштів для оплати заборгованості, присудженої рішенням суду. Таким чином, відмовою протягом декількох років вжити необхідні заходи для виконання остаточних судових рішень державні органи України частково позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції її корисного ефекту. Цього достатньо для того, щоб Суд міг зробити висновок про те, що було порушено пункт 1 статті 6 Конвенції.

Крім того, колегія суддів зазначає, що у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі "ОСОБА_3 проти України" (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Матеріалами справи підтверджено, що рішення суду залишалось не виконаним тривалий час.

Отже, відповідно до правової позиції Європейського суду, у тому числі у справі "Кечко проти України" (рішення від 08.11.2005 року), якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Тобто органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Надані суду апеляційної інстанції документи, ще не доводять перед судом, що відповідачем вчинено усіх можливих заходів щодо здійснення виплати позивачу за судовим рішенням присуджених соціальних виплат.

Враховуючи викладене, та беручи до уваги, що відповідач у справі не надав суду жодних доказів на підтвердження своєї позиції та не довів правомірності своїх дій, колегія суддів підтримує висновки суду першої інстанції, що бездіяльність Державної казначейської служби України щодо невиконання протягом тривалого часу рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області є протиправною, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною бездіяльності Державної казначейської служби України щодо невиконання судового рішення Конотопського міськрайонного суду у справі № 6а/106/13 (577/4570/13-а) від 09.10.2013 р. визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи представника апелянта з приводу того, що на даний час стороною відповідача перераховані кошти в розмірі 2150 грн., як на підставу для скасування постанови суду першої інстанції, колегія суддів вважає безпідставною.

Дійсно, як вбачається з наданої суду апеляційної інстанції копію платіжного доручення №5 від 27.03.2017 року, Державною казначейською службою України перераховані кошти в розмірі 2150 грн. до СОУ АТ «Ощадбанку» для зарахування коштів позивачу на виконання Конотопського міськрайонного суду від 09.10.2013 року №6а/577/106/13а. В той же час, ці кошти були перераховані вже після ухвалення судом першої інстанції постанови (07.02.2017 року). В даному випадку, суд апеляційної інстанції надає правову оцінку прийнятому Сумським окружним адміністративним судом постанові, та встановленим цим судом обставинам справи. На час прийняття судом судового рішення, перерахування коштів ще не було, а тому судом були зроблені висновки виходячи з тих обставин, які існували на час прийняття рішення. Тому, перерахування коштів у березні 2017 року після ухвалення постанови, не є підставою для скасування постанови суду.

Жодні доводи апелянта та надані документи не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції рішення.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Під час апеляційного провадження, колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі зясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст.2, 11, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211-212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Постанову Сумського окружного адміністративного суду від 07 лютого 2017 по справі № 818/91/17 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі складена 18 травня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6