Справа № 825/316/17
Суддя: Бєлова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 825/316/17 Головуючий у 1-й інстанції: Житняк Л.О. Суддя-доповідач: Бєлова Л.В.
У Х В А Л А

Іменем України

17 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєлової Л.В.

суддів: Безименної Н.В.,

Желтобрюх І.Л.

за участю секретаря судового засідання: Панчук А. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Києві апеляційну скаргу позивача - громадянина Республіки Марокко ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Республіки Марокко ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2017 року позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом у якому просив:

визнати неправомірним та зобов'язати Державну міграційну службу України скасувати рішення Державної міграційної служби України від 25 листопада 2016 року № 576-16, яке викладено в повідомленні без зазначення номера, від 20 грудня 2016 року про відмову у вирішенні питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області прийняти рішення про повторне прийняття та оформлення документів для ретельного дослідження обставин стосовно позивача та вирішення питання про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства

Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року - скасувати, прийняти нову постанову якою позовні вимоги - задовольнити. Апелянт мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач з 2009 по 2015 рік навчався в Харківському національному університеті радіоелектроніки та проживав на території України, у м.Харкові на підставі посвідки на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 терміном дії до 10.10.2015 (а.с.41).

Співробітниками Служби безпеки України в Харківській області разом із співробітниками Головного Управління Державної міграційної служби України в Харківській області позивача було виявлено без документів, які б давали право на законне перебування на території України, внаслідок чого Головне Управління Державної міграційної служби України в Харківській області звернулось до Дзержинського районного суду міста Харкова з адміністративним позовом про примусове видворення позивача за межі України.

13 квітня 2016 року постановою Дзержинського районного суду міста Харкова стосовно позивача прийнято рішення про примусове видворення за межі території України та на виконання вказаного рішення.

Позивача поміщено до Чернігівського пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні.

02 липня 2016 року громадянин Республіки Марокко ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, внаслідок чого позивач був документований довідкою про звернення за захистом в Україні №005996 (а.с.61).

Рішенням Державної міграційної служби України від 25 листопада 2016 року №576-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що Управлінням Державної міграційної служби України у Чернігівській області направлено відповідне повідомлення від 20 грудня 2016 року за №127.

Вважаючи, що його права та законні інтереси порушено, позивач звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом.

Даючи правову оцінку викладеним обставинам, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції правильно виходив з наступного.

Відповідно до п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з ч. 5 ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3, згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

При розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Проте, з матеріалів особової справи позивача вбачається відсутність у позивача об'єктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним. Позивачем не надано доказів , що побоювання є реальними щодо нього особисто.

Так, під час співбесіди, проведеної відповідачем, позивач зазначив, що причиною виїзду з країни громадянської належності є побоювання стати жертвою переслідування через його сексуальну орієнтацію. Проте під час співбесіди позивач пояснив, що прибув на територію України з метою навчання, що підтверджується листом Харківського національного університету радіоелектроніки від 20 жовтня 2016 року №46/17-690 (а.с.126).

Відповідно до ч. 7 ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі-Керівництво) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Судом першої інстанції встановлено, що причиною небажання повертатись в країну громадянської належності є прагнення позивача вступити на аспірантуру до університету та продовжити навчання.

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що позивач не переховується від переслідування за конвенційними ознаками, а не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності з причин особистого характеру, що впевнено дозволяє стверджувати про відсутність у нього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, у матеріалах справи наявна інформація Управління Служби безпеки України в Харківській області, викладену у листі від 04 листопада .11.2016 №70/2-17293 (а.с.187), відповідно до якої позивач підтримував контакти з особами, які є причетними до діяльності міжнародної терористичної організації «Ісламська Держава».

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність доказів, які належним чином підтверджують побоювання переслідувань. Натомість, інформація, що була надана позивачем, ґрунтується виключно на особистих твердженнях (є суперечливою) і не має документального підтвердження.

Враховуючи викладене, з'ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи вимоги законодавства України та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог Республіки Марокко ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Приписами ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яке ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

На підставі викладеного, враховуючи, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, керуючись ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу громадянина Республіки Марокко ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року - залишити без задоволення.

Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів, відповідно до вимог ст. 212 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 18.05.2017

Головуючий суддя Л.В.Бєлова

Судді Н.В. Безименна,

І.Л. Желтобрюх

Головуючий суддя Бєлова Л.В.

Судді: Безименна Н.В.