Справа № 826/26961/15
Суддя: Межевич М.В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Межевич М.В.
У Х В А Л А

Іменем України

17 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Межевича М.В., суддів Земляної Г.В. та Сорочка Є.О., за участю секретаря судового засідання Лисенко І.Д., представника позивача Кулеби А.М., представника відповідача Кирилюк А.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Північного офісу Держаудитслужби на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до Північного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2017 року позов задоволено.

Відповідач в апеляційній скарзі просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову, оскільки вважає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу та заперечення на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у період з 10.08.2015 по 16.10.2015, із зупиненням, відповідно до п. 1.1.4.6. Плану контрольно-ревізійної роботи Державної фінансової інспекції в м. Києві на ІІІ квартал 2015 року відповідачем проведено планову ревізію ПАТ «АК «Київводоканал» в частині дотримання законодавства при використанні коштів, передбачених Мінрегіону на субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, та окремих питань фінансово-господарської діяльності за період з 01.01.2012 по завершений місяць 2015 року», за результатом якої складено акт від 23.10.2015 № 11-30/1724.

Не погодившись із наведеними в акті висновками, надав свої заперечення (зауваження) від 04.11.2015 № 4954/18/36/02-15, які були відхилені у висновку відповідача від 17.11.2015 «Про результати розгляду заперечень до акту від 23.10.2015 № 11-30/1724».

За результатами ревізії ДФІ в м. Києві надіслала позивачу вимогу від 19.11.2015 № 26-11-14-14/12133 «Про усунення порушень, виявлених ревізією» (далі - Вимога), в якій, окрім іншого, було зазначено, що під час ревізії встановлено порушення законодавства, які на дату підписання акту не усунуті:

- всупереч п. 137.17 ст. 137 Податкового кодексу України (далі - ПК), ч. 2 п. 2.4.5 наказу про облікову політику ПАТ «АК «Київводоканал» № 1 від 02.01.2014, позивачем включено до «Розрахунку фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та збитків від надання цих послуг за 2014 рік» лише амортизаційні відрахування від амортизації комунальних основних засобів (безоплатно отриманих) у сумі 79 258 тис. грн., що призвело до завищення обсягу субвенції з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах на загальну суму 61 063,43 тис. грн.;

- всупереч абз. 1 п. 6 Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30 та п. 1 постанови НКРКП № 756 від 18.06.2014 «Про встановлення тарифів на централізоване водопостачання і водовідведення» позивачем включено до «Розрахунку фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання і водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та збитків від надання цих послуг за ІІ півріччя 2014 року» доходи з централізованого водопостачання та водовідведення населенню за тарифами, нижчими за встановлені, що призвело до заниження доходів та завищення обсягу субвенції з державного бюджету на погашення заборгованості з різниці в тарифах на загальну суму 32 866,28 тис. грн.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати Вимогу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2016 у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2016 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2016 року змінено в мотивувальній частині, а в іншій частині залишено без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.11.2016 постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29.03.2016 та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 14.07.2016 скасовано, а справу справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у справі наведено достатньо доказів, включно з висновком експертного дослідження за результатами проведення економічного дослідження від 16.06.2016 № 9035/9831/9832/16-45, що був підготовлений Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (КНДІСЕ), які підтверджують необґрунтованість і безпідставність оскаржуваної Вимоги. При цьому, відповідачем у справі не надано достатніх доказів на підтвердження правомірності прийнятої ним Вимоги.

Вирішуючи спір, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з Положенням Державна фінансова інспекція України (далі - Держфінінспекція) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю.

Держфінінспекція відповідно до покладених на неї завдань вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших підконтрольних установ усунення виявлених порушень законодавства; звертається до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів <…> (підпункт 4 пункту 4 Положення).

Відповідно до пункту 6 Положення Держфінінспекція для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема, пред'являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; при виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України.

Також Положенням установлено, що у разі якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів, Держфінінспекція має право звернутися до суду в інтересах держави.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями пункту 7 статті 10 Закону № 2939-ХІІ, згідно з якими державній контрольно-ревізійній службі надано право пред'являти керівникам та іншим службовим особам підконтрольних установ, що ревізуються, вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства з питань збереження і використання державної власності та фінансів, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства.

Аналіз наведених норм дає підстави вважати, що органу державного фінансового контролю надано можливість здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджету та у разі виявлення порушень законодавства пред'являти обов'язкові до виконання вимоги щодо усунення таких правопорушень.

При виявленні збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.

Вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства і у цій частині вона є обов'язковою до виконання. Що стосується відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об'єкту контролю, то про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги. Такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про наявність в органу державного фінансового контролю права заявляти вимогу про усунення порушень, виявлених у ході перевірки підконтрольних установ, яка обов'язкова до виконання лише в частині усунення допущених порушень законодавства і за допомогою якої неможливо примусово стягнути виявлені в ході перевірки збитки.

У порядку адміністративного судочинства може бути оскаржене лише таке рішення, яке породжує безпосередньо права чи обов'язки для позивача.

Збитки стягуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, правильність їх обчислення перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.

Отже, пункти (частини) Вимоги, які не вказують на стягнення збитків, можуть бути перевірені судом за у справі за відповідним позовом підконтрольної установи з їх оскарження. Проте, пункти (частини) Вимоги, які вказують на стягнення збитків мають перевірятись у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю, а не за позовом підконтрольної установи про визнання Вимоги протиправною.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 23.02.2016 по справі № 818/1857/14.

Як вбачається з матеріалів справи, описова частина оскаржуваної Вимоги містить посилання на норми, які, на думку відповідача було порушено позивачем, а також на розмір збитків, які були розраховані перевіряючими у зв'язку із виявленими порушеннями. Проте, Вимога не містить посилань на те, що виявлені збитки мають бути відшкодовані будь-яким чином. В оскаржуваній Вимозі відповідач виключно вимагає: опрацювати матеріали ревізії та усунути виявлені порушення законодавства в установленому законодавством порядку (пункт 1); розглянути питання про притягнення працівників Товариства, винних у зазначених порушеннях, до встановленої законом відповідальності (пункт 2).

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що зазначені пункти Вимоги у повній мірі можуть бути предметом перевірки адміністративного суду за позовом, що розглядається у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги, відповідач не погоджується з рішенням суду першої інстанції виключно з тих підстав, що оскільки оскаржувана Вимога вказує на стягнення збитків, то обґрунтованість такої вимоги не може перевіряти суд за позовом підконтрольної установи.

Однак, як зазначалося, спірна Вимога не вказує на стягнення збитків, так як відповідачем вимагалося виключно усунення виявлених порушень та вирішення питання притягнення винних осіб до відповідальності, а тому зазначена Вимога може бути перевірена судом.

Жодних інших доповнень до апеляційної скарги у відповідності до ч. 1 ст. 193 КАС щодо підстав для незгоди з рішенням суду першої інстанції, відповідачем не надано.

Поряд із цим, надаючи оцінку обґрунтованості надісланої відповідачем вимоги, апеляційний суд виходить з такого.

Постановою Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30 затверджено Порядок та умови надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - Порядок).

Згідно абз. 2 п. 1 Порядку субвенція надається з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування (далі - заборгованість), у тому числі на компенсацію різниці в тарифах на виробництво теплової енергії для населення на теплогенеруючих установках (крім теплоелектроцентралей, теплоелектростанцій і атомних електростанцій) з використанням будь-яких видів палива та енергії, крім природного газу (далі - компенсація)

Підпунктом 1 п. 5 Порядку передбачено, що обсяг заборгованості визначається надавачами послуг на підставі, окрім іншого: розрахунку фактичної собівартості виробництва, транспортування та постачання теплової енергії населенню, послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, що засвідчений підписом керівника або іншої уповноваженої особи надавача послуг, скріпленим печаткою.

Відповідно до п. 6 Порядку обсяг заборгованості визначається надавачами послуг як різниця між фактичними витратами на теплову енергію, що виробляється, транспортується та постачається населенню, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення і фактичними нарахуваннями згідно з тарифами, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, з урахуванням витрат, пов'язаних з провадженням інвестиційної діяльності, та відрахуванням проведених перерахунків за низькоякісні і надані не в повному обсязі послуги та трансфертів з державного та місцевих бюджетів, отриманих надавачами послуг для відшкодування різниці в тарифах, і фактично погашеної заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за рахунок субвенції, отриманої за минулі роки.

Обсяг фактичних витрат на послуги для населення з постачання теплової енергії, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення визначається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги».

Відповідно до п. 17 Порядку формування тарифів на централізоване водопостачання та водовідведення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 1 червня 2011 року № 869 до повної планованої собівартості централізованого водопостачання та водовідведення включаються витрати на: амортизацію, визначені відповідно до вимог Податкового кодексу України; ремонт та інше поліпшення основних фондів у межах, встановлених зазначеним Кодексом.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що здійснюючи розрахунок фактичної собівартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення позивач повинен був враховувати витрати на амортизацію, які включаються до складу витрат відповідно до ПК.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що п. 137.17 ст. 137 ПК, на який посилається відповідач, регулює питання формування платниками доходів, а не витрат. Норми чинного законодавства не передбачають здійснення коригування собівартості послуг з централізованого водопостачання та водовідведення у зв'язку із отриманням доходу від амортизації активів.

З огляду на викладене, про що зазначалося також і в Висновку експертного дослідження від 16.06.2016 № 9035/9831/9832/16-45 (т. 1 а.с. 132-166), положення п. 137.17 ст. 137 ПК у межах спірних правовідносин застосовано відповідачем необґрунтовано.

Щодо посилань відповідача в оскаржуваній Вимозі на застосування відповідачем у липні 2014 року тарифу за централізоване водопостачання та водовідведення населенню у розмірі меншому, ніж це передбачено, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та висновком експертного дослідження від 16.06.2016 № 9035/9831/9832/16-45 про те, що застосовування двох різних тарифів у липні 2014 року пов'язано з об'єктивними особливостями зняття показань приладів обліку відповідно до заздалегідь затверджених графіків.

Жодних заперечень проти таких доводів, як і щодо доводів по першому епізоду відповідач не надав.

Враховуючи викладені обставини, апеляційний суд не вбачає підстав для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки виявлені відповідачем під час ревізії порушення не підтвердилися у ході судового розгляду справи, а тому підстави для усунення таких порушень та вирішення питання про притягнення винних осіб до відповідальності за їх вчинення, про що зазначено в оскаржуваній Вимозі, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Північного офісу Держаудитслужби залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 січня 2017 року - без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту постановлення та може бути оскаржене до суду касаційної інстанції в порядку та строки, передбачені Кодексом адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя М.В. Межевич

Суддя Г.В. Земляна

Суддя Є.О. Сорочко

Повний текст рішення виготовлений 18.05.2017.

Головуючий суддя Межевич М.В.

Судді: Земляна Г.В.

Сорочко Є.О.