Справа № 814/1889/16
Суддя: Зуєва Л.Є.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1889/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Зуєвої Л.Є.,

суддів Шевчук О.А. та Федусика А.Г.

при секретарі Кучмій І.В.

за участю апелянта ОСОБА_1,

представника апелянта ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши в режимі відеоконференції в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.11.2016 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Голови Служби зовнішньої розвідки України про визнання протиправною бездіяльність щодо не звільнення позивача та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Голови Служби зовнішньої розвідки України про визнання протиправною бездіяльності щодо незвільнення ОСОБА_1 з військової служби у зв'язку з закінченням строку контракту на підставі п."а" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" та зобов'язання Голови Служби зовнішньої розвідки України винести рішення про звільнення з військової служби ОСОБА_1 за закінченням строку дії контракту від 02.08.2010 р.

В обґрунтування позову зазначалося, що позивач проходив військову службу у Службі зовнішньої розвідки України з серпня 2010 року та у серпні 2015 року у нього закінчився строковий контракт про проходження військової служби, а тому позивач прийняв рішення не продовжувати службу, однак відповідач на думку позивача протиправно продовжив контракт на проходження військової служби, посилаючись на проведення мобілізації в країні.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.11.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає про невідповідність висновків суду обставинам справи. При цьому апелянт вважає, що судом допущено порушення матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті. У звязку з чим в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції і винесення нової постанови із задоволенням позовних вимог в повному обсязі.

Перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, 29 липня 2010 року між Службою зовнішньої розвідки України в особі Голови Служби зовнішньої розвідки України ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено контракт про проходження військової служби в Службі зовнішньої розвідки України, який вступив в дію 02 серпня 2010 року, строком на 5 років до 02 серпня 2015 року.

Як визначено пунктом 6 контракту, сторони зобов'язуються не пізніше як за два місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами.

За два місяці до закінчення встановленого строку дії контракту позивач надав керівництву Служби зовнішньої розвідки України рапорт про звільнення його в запас з причин відсутності наміру щодо укладання нового контракту, однак в подальшому, позивача, з його слів, не було звільнено з військової служби у зв'язку з проведенням в Україні мобілізації.

Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку здійснюється виключно у разі настання особливого періоду. Особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та триває до оголошення рішення про демобілізацію. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду, а тому його закінчення необхідно повязувати із виданням Президентом України відповідного указу про демобілізацію.

Судова колегія суду апеляційної інстанції вважає доводи апеляційної скарги безпідставними, а висновки суду першої інстанції обґрунтованими з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про військовий обов'язок і військову службу», «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» та Законами України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію».

Частиною 1, 2, 4 ст. 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» № 2232-XII від 25.03.1992 передбачено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності; проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку(за контрактом) або за призовом; порядок проходження військової служби, права та обов'язки військовослужбовців визначаються цим та іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби, що затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону № 2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються строки військової служби в календарному обчисленні від одного до пяти років.

Пунктом «б» ч. 2 ст. 26 Закону № 2232-XII встановлено, що звільнення військовослужбовців з військової служби за контрактом здійснюється на підставах передбачених частиною шостою з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Пунктом «а» ч. 6 ст. 26 цього закону передбачено, що контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв'язку із закінченням строку контракту.

Разом з тим, відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-XII у разі настання особливого періоду: - для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Частиною 3 ст. 23 цього закону передбачено, що для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.

Частина 8 ст. 26 Закону № 2232-XII передбачає обставини звільнення військовослужбовців під час особливого періоду (пункт 1), під час воєнного стану(пункт 2) та після прийняття рішення про демобілізації (пункт 3).

Аналіз вищенаведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що закінчення дії строку контракту є підставою для його розірвання у тому випадку, якщо не було виявлено бажання військовослужбовця укласти новий контракт, при цьому в односторонньому порядку продовження дії строку контракту на проходження військової служби понад встановлений контрактом строк можливо лише виключно у разі настання особливого періоду.

Визначення особливого періоду надано в ст. 1 Законів України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та «Про оборону України».

Так відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Стаття 1 Закону України «Про оборону України» передбачає, що особливий період період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Крім цього, в статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення мобілізації та демобілізації. Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, з наведених норм вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення мобілізації.

В особливий період змінюються також строки військової служби. Зокрема, для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Крім того, відповідно до абз.2 ч.8 ст.3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» (в редакції від 20.05.2014 року) на час особливого періоду будь яких прийнятих до настання цього періоду нормативно-правових актів, що передбачають скорочення чисельності, обмеження комплектування або фінансування Збройних сил України, інших військових формувань чи правоохоронних органів спеціального призначення, призупиняється.

Так, на підставі Указів Президента України (затверджених відповідними Законами): від 17 березня 2014 року № 303/2014, від 06 травня 2014 року № 454/2014, від 21 липня 2014 року № 607/2014 та від 14 січня 2015 року № 15/2015 на Україні діяла часткова мобілізація з 18 березня 2014 року по 01 травня 2014 року, з 07 травня 2014 року по 20 червня 2014 року, з 24 липня 2014 року по 06 вересня 2014 року та з 20 січня 2015 року по 17 серпня 2015 року відповідно.

Відповідно до частини 9 статті 23 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 цього Закону.

Пунктом 251 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України № 1153/2008 від 10.12.2008 передбачено, що в особливий період військовослужбовці проходять військову службу, резервісти призиваються на військову службу, а військовозобов'язані виконують військовий обов'язок у запасі в порядку, передбаченому цим Положенням та іншими нормативно-правовими актами, що регулюють порядок проходження військової служби в особливий період.

За правилами пункту 252 Положення № 1153/2008, у разі оголошення мобілізації військовослужбовці Збройних Сил України звільненню не підлягають та продовжують проходити військову службу понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу». Накази про звільнення з військової служби військовослужбовців, не виключених із списків особового складу військових частин, підлягають скасуванню, крім наказів про звільнення у відставку військовослужбовців, визнаних за станом здоров'я непридатними до військової служби з виключенням з військового обліку, та в запас за підставами, що відповідають підставам звільнення, визначеним частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу».

Враховуючи викладене, судова колегія вважає вірним висновок суду першої інстанції стосовно того, що продовження дії контракту військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, понад встановлені строки на період оголошення демобілізації передбачено чинним законодавством, що виключає звільнення позивача з військової служби за закінченням дії строку контракту.

Доводи апеляційної скарги, що тривалість особливого періоду встановлювалась на час дії Указів Президента «Про часткову мобілізацію» і на час закінчення дії його контракту не було особливого періоду, судова колегія не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються вищезазначеними законодавчими нормами.

Судова колегія суду апеляційної інстанції вважає необгрунтованими посилання ОСОБА_1 на те, що судом першої інстанції не було розглянуто усі позовні вимоги, викладені в його заявах від 19.09.2016 р. (арк. спр. 30) та від 11.11.2016 року (арк.спр.116-119), оскільки перша заява не відповідала вимогам ст.105, 106 КАС України, якими передбачені вимоги до форми та змісту позовної заяви або заяви про уточнення позовних вимог, а друга заява надійшла до суду по пошті 23.11.2016р. вже після закінчення розгляду справи по суті та прийняття рішення по справі.

Як вбачається з матеріалів справи 15.11.2016 року до Миколаївського окружного адміністративного суду представником позивача адвокатом ОСОБА_2 було подано ще одну заяву про збільшення позовних вимог, яка відповідала вимогам 105, 106 КАС України, зазначена заява у передбачений законом процесуальний спосіб була розглянута судом першої інстанції та ухвалою від 15.11.2016 року Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у прийнятті заяви про збільшення позовних вимог.

Таким чином судова колегія суду апеляційної інстанції вважає, що приймаючи оскаржувану постанову, судом першої інстанції було постановлено судове рішення по всім позовним вимогам, які були заявлені з дотриманням норм процесуального законодавства до суду в адміністративному позові від 26.09.2016 року.

З огляду на викладене постанова суду першої інстанції викладена достатньо повно, висновки обгрунтовані з посиланням на конкретні норми Законів України та відповідають чинному законодавству.

Доводи апелянта викладені у апеляційній скарзі за змістом ідентичні наданим в адміністративному позові, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції, відповідно до ст. 200 КАС України, залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 195,196,198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 15.11.2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів після складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено та підписано 18.05.2017 року

Головуючий: суддя Л.Є. Зуєва

суддя О.А. Шевчук

суддя А.Г. Федусик