Справа № 822/316/17
Суддя: Біла Л.М.
Дата ухвалення: 2017-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 822/316/17

Головуючий у 1-й інстанції: Петричкович А.І.

Суддя-доповідач: Біла Л.М.

18 травня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Білої Л.М.

суддів: Граб Л.С. Гонтарука В. М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України про визнання незаконною невиплати і стягнення одноразової вихідної допомоги,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Апеляційного суду Хмельницької області, Державної судової адміністрації України про визнання незаконною невиплати і стягнення одноразової вихідної допомоги.

Постановою Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року адміністративний позов залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення спору. Розгляд справи провести за його відсутності.

13 квітня 2017 року на адресу суду надійшли заперечення на апеляційну скаргу (вх.№730/17) від Апеляційного суду Хмельницької області, в яких відповідач просив провести розгляд справи за відсутності його представника.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, повноважних представників в судове засідання не направили.

За таких обставин, а також враховуючи, що судом участь сторін в судовому засіданні не визнавалась обов'язковою, колегія суддів прийшла до висновку щодо можливості апеляційного розгляду справи в порядку письмового провадження у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Згідно з ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41 КАС України у випадку неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, під час судового розгляду повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не відбувається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, зважаючи на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2, будучи суддею Апеляційного суду Хмельницької області, постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII "Про звільнення суддів" був звільнений з посади судді у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови апеляційного суду від 16.09.2016 № 24/05-03 ОСОБА_2 виведено зі штату Апеляційного суду Хмельницької області, у зв'язку з поданням заяви про відставку на підставі постанови Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року № 1515-VIII (а. с. 7).

05 січня 2017 року позивач звернувся до Апеляційного суду Хмельницької області із заявою, в якій просив виплатити йому передбачену ст. 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" одноразову вихідну допомогу, у зв'язку з виходом у відставку. При цьому позивач посилався на те, що право на відставку він набув ще задовго до подання заяви про відставку, а тому має право на виплату такої допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою (а. с. 12).

Листом від 05.01.2017 № 01.10/2 Апеляційний суд Хмельницької області повідомив позивача, що підстав для здійснення такої виплати не вбачається, оскільки норма Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка передбачала таке право, була виключена з цього Закону на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 №1166-VII (а.с. 10).

Також у відповідь на заяву позивача від 05.01.2017 щодо виділення Апеляційному суду Хмельницької області необхідних грошових коштів на виплату одноразової вихідної допомоги, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Хмельницькій області листом від 19.01.2017 №48/17 повідомило, що Апеляційний суд Хмельницької області, також є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та запропоновано з зазначеним питанням звернутися до Апеляційного суду Хмельницької області (а.с. 13, 20).

Не погоджуючись з такими відмовами у виплаті одноразової вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що на дату подання позивачем заяви про відставку (25.12.2015), так і на дату прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення його з посади судді (19.04.2016) був чинним Закон України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції від 01.04.2014, в якому відповідно до Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27.03.2014 № 1166-VII виключено ст. 136, яка передбачала виплату судді, який вийшов у відставку вихідної допомоги, у зв'язку із чим у позивача відсутнє право на отримання такої допомоги.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції з огляду на слідуюче.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 120 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07.07.2010 в редакції, яка діяла на час прийняття постанови Верховною Ради України "Про звільнення суддів" від 08 вересня 2016 року №1515-VIII (далі - Закон №2453-VI), суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. За суддею, звільненим за його заявою про відставку, зберігається звання судді та гарантії недоторканності, встановлені для судді до його виходу у відставку.

Положеннями ч. 3 ст. 122 Закону № 2453-VI передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України про звільнення з посади судді.

За приписами ч. 1 ст. 136 Закону № 2453-VI (в редакції чинній до 01.04.2014) судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Проте, Законом України від 27.03.2014 № 1166-VII "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання України", який набрав чинності 01 квітня 2014 року, було внесено зміни до Закону № 2453-VI, а саме: виключено ст. 136 даного Закону, яка визначала виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Колегія суддів зауважує, що рішення щодо неконституційності Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" в частині виключення ст. 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", Конституційним Судом України не приймалося.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо неврахування судом першої інстанції, при винесені оскаржуваного рішення, тієї обставини, що право на вихід у відставку та виплату у зв'язку з цим одноразової вихідної допомоги позивач набув ще у 2003 році, тобто до прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні", судова колегія зазначає, що положення ст. 136 Закону №2453-VI (в редакції, чинній до 01.04.2014) пов'язували виникнення права на вихідну допомогу саме з юридичним фактом виходу судді у відставку, а не у зв'язку із набуттям необхідного стажу, як про це вказує апелянт.

Крім того, суд апеляційної інстанції приймає до уваги ту обставину, що факт виходу позивача у відставку відбувся після виключення ст. 136 із Закону України № 2453-VI.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Також згідно зі ст. 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі про Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державі, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Конституційний Суд України в рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 наголосив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Таким чином колегія суддів зазначає, що виключення статті, що передбачала вихідну допомогу судді у зв'язку з виходом у відставку не може бути розцінено як звуження конституційних гарантій незалежності судді та, відповідно, не створює обов'язку держави для виплати вихідної допомоги судді без правових на те підстав.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, а не дата набуття права на вихід у відставку, і на момент винесення Верховною Радою України постанови про звільнення позивача з посади, діяли норми Закону № 2453-VI, якими не передбачалась виплата вихідної допомоги, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги.

Виходячи з викладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі, відмовляючи в задоволенні заяви про нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги при виході у відставку, не допустили порушення прав позивача.

Враховуючи те, що твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження при апеляційному розгляді справи, а судом першої інстанції повно та всебічно встановлені обставини, що мають значення для справи та ухвалено оскаржуване рішення з дотриманням вимог матеріального та процесуального закону, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає залишенню без задоволенню, а постанова Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року - без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд

У Х В А Л И В :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Хмельницького окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року - без змін.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку та в строки, передбачені ст. ст. 212, 254 КАС України.

Ухвала суду складена в повному обсязі протягом трьох днів з дня закінчення розгляду справи.

Головуючий Біла Л.М.

Судді Граб Л.С. Гонтарук В. М.