Справа № 2-а-517/10/1570
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2011-11-09 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 листопада 2011 р.Справа № 2-а-517/10/1570

Категорія:2Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Джабурія О.В., Крусяна А.В.,

при секретарі Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2010 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Українського національного фонду "Взаєморозуміння і примирення" при Кабінеті Міністрів України про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішень, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення коштів,

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2006 року ОСОБА_1 звернулась до Київського районного суду міста Одеси звернулась з позовом до спостережної Ради Українського національного фонду „Взаєморозуміння і примирення, експертної та апеляційної комісії Українського національного фонду „Взаєморозуміння і примирення про визнання протиправною бездіяльності, скасування рішень, зобовязання вчинити певні дії, стягнення коштів. 21.01.2010 року справа надійшла до Одеського окружного адміністративного суду та ухвалою від 22.01.2010 року прийнята до провадження.

В обґрунтуванні позовних вимог зазначалось, що вона є особою, яка під час Великої Вітчизняної війни 1941-1945 років постраждала від німецько - фашистських загарбників, знаходилась з матірю у таборах німецьких окупантів. У звязку зі здійсненням ФРН компенсаційних виплат постраждалим від німецько - фашистських загарбників вона звернулась з відповідною заявою до Українського національного фонду "Взаєморозуміння і примирення" (далі Фонд), але рішеннями Експертної комісії Фонду їй було відмовлено у призначені компенсаційних виплат. Вона оскаржила зазначене рішення в Апеляційну комісію Фонду, проте своїм рішенням Апеляційна комісія (протокол №103 від 09.03.2004 року) її скарга залишена без задоволення. Позивач вважає, що рішеннями Експертної та Апеляційної комісії порушено її право на отримання компенсаційних виплат та зазначені рішення підлягають скасуванню, оскільки: неправомірним є застосування нормативного акту іноземної держави; рішення прийняте не уповноваженим органом, так як у Положенні про Фонд відсутній такий орган як Апеляційна комісія; визначення того, що рішення Апеляційної комісії є остаточним та не підлягає оскарженню порушує її право на звернення до суду; Експертною та Апеляційною комісією не прийняті до уваги рішення Київського районного суду міста Одеси від 14.11.2002 року, яке є обовязковим до виконання на всій території України, яким встановлений факт її примусового виселення німецько - фашистськими окупантами з маршовою колоною з села Молдованського Кримського району Краснодарського краю та її перебування у концтаборах у м. Керч, Джанкой та у таборі (гетто) у м. Кодима у період з червня 1943 року по квітень 1944 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2010 року в задоволенні позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що рішення першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального права, у звязку з чим просить його скасувати та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з якими погоджується суд апеляційної інстанції.

Постановою Кабінету Міністрів України №1410 від 11.09.2000 року відповідно до закону України «Про жертви нацистських переслідувань»затверджено Положення про Український національний фонд «Взаєморозуміння і примирення»при Кабінеті Міністрів України (далі Положення про Фонд), згідно з п.1 якого він є спеціально уповноваженим органом з питань компенсаційних виплат і надання гуманітарної допомоги жертвам нацистських переслідувань. Пунктом 2 цього Положення визначено, що у своїй діяльності Фонд керується Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, цим Положенням, а також міжнародними договорами України.

Законом ФРН від 02.08.2000 року заснований Фонд «Пам'ять, відповідальність та майбутнє», мета якого складається в наданні через партнерські організації фінансових коштів для здійснення виплат минулим підневільним робітникам та постраждалим від іншого свавілля в годи націонал - соціалізму.

22.03.2001 року між Фондом «Пам'ять, відповідальність та майбутнє» (ФРН) та Українським національним фондом «Взаєморозуміння і примирення»укладений договір (далі Договір від 22.03.2001 року), відповідно до §1(1) якого Український національний фонд «Взаєморозуміння і примирення»(далі Партнерська організація), діятиме відповідно до цього Договору як партнерська організація Фонду «Пам'ять, відповідальність та майбутнє»(далі Федеральний Фонд), щоб у тісній і довірливій співпраці з Федеральним Фондом досягти мети Фонду шляхом проведення швидких виплат колишнім примусовим робітникам і потерпілим внаслідок іншого націонал-соціалістичного свавілля особам. Договірні Сторони втілюють в межах своєї компетенції положення Німецького Федерального закону про створення Фонду «Пам'ять, відповідальність та майбутнє»від 02.08.2000 року.

Зазначеним Договором передбачена процедура розгляду заяв Партнерською організацією, прийняття рішення, створення апеляційних відділів, процедура оскарження.

Позивач ОСОБА_1 (в час переслідування ОСОБА_2Д.), ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженка с. Молдованка Краснодарського краю, 10.10.2001 року звернулась до Фонду з приводу оформлення заяви-анкети на отримання виплати за рахунок німецького Федерального Фонду, як особа, яка постраждала від націонал-соціалістського свавілля. В заяві анкеті позивачем зазначено, що вона перебувала з червня 1943 року по квітень 1944 року в місті Кодимі Україна, а також Джигинка, Вереніковська, Старотитерівка, Керч, Джанкой, Первомайськ, Серби тощо.

Рішенням Експертної комісії Фонду протокол №322 від 27.08.2003 року, ОСОБА_1 відмовлено в компенсаційній виплаті за рахунок німецького Фонду «Пам'ять, відповідальність та майбутнє». ОСОБА_1 оскаржила зазначене рішення Експертної комісії в Апеляційну комісію Фонду, яка також винесла рішення про відхилення скарги - протокол №103 від 09.03.2004 року. Про прийняті рішення ОСОБА_1 була повідомлена Фондом відповідними листами, в яких їй були розяснені підстави відмови в задоволені її заяви, а саме, що згідно § 11 Закону ФРН від 02.08.2000 року вона не відноситься до кола осіб, яким здійснюється компенсаційна виплата. Вона не була депортована із своєї Батьківщини на територію Німецької імперії у межах кордону 1937 року або на територію, окуповану Німецькою імперією, не перебувала в концтаборі, гетто, «інших місцях утримання», передбачених переліком, затвердженим Федеральним Фондом. В роки Другої світової війни вона перебувала на тимчасово окупованій території колишнього Радянського Союзу в створеному нацистами місці примусового утримання, яке не передбачене офіційним переліком «Інших місць увязнення», затверджених Федеральним Фондом.

Пунктом 2 Положення про Фонд визначено, що у своєї діяльності Фонд керується Конституцією і законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, цим Положенням, а також міжнародними договорами України.

Відповідно до міжнародного договору від 22.03.2001 року діяв Фонд при прийнятті оскаржуємих позивачем рішень. Відповідно до §1(2) цього договору правові стосунки між Фондами визначаються Федеральним законом про створення Фонду «Пам'ять, відповідальність та майбутнє»від 02.08.2000 року та цим договором. Апеляційна комісія, визначення того, що її рішення є остаточним та не підлягає оскарженню, передбачені саме в зазначених Законі та договорі. Відповідно до §19 Закону ФРН, договору Фонд утворив Апеляційну комісію та затвердив Порядок (регламент) її діяльності.

Крім того, Законом ФРН, договором від 22.03.2001 року встановлено, що Фонд може визнавати всі форми доказів права на отримання виплат або підтверджень, які роблять можливим визнання інформації достовірною (зокрема трудові книжки, трудові картки, кавітаційні картки, картки про використання на роботі, підприємницькі документи, страхові картки, трудові свідоцтва, рішення про арешт чи інші документи, а також свідчення свідків) незалежно від того, з яких джерел і архівів вони походять. 21.11.2001 року Федеральним фондом були направлені Рекомендації до порядку опрацювання рішень суду, які підтверджують право на отримання виплати, відповідно до яких судові рішення не зобовязують партнерські організації при прийнятті рішень за заявами. Встановлений в рішенні суду стан справ правильний, якщо зрозуміло, на підставі чого вони прийняті (свідчення, архівні документи) та підтверджується їх достовірність. Прийняття судових рішень передається до відома Федеральному фонду.

Відповідно до §14(4) Закону ФРН від 02.08.2000 року заснований Фонд «Пам'ять, відповідальність та майбутнє»повноваження на отримання виплат згідно §11 втрачає силу з 30.09.2006 року. Якщо за несвоєчасне виконання відповідає партнерська організація, виплати незважаючи на перебіг строку повноваження згідно пропозиції першої, можуть проводитися ще до 31.12.2006 року.

Судом першої інстанції також встановлено, що 31.12.2006 року в Україні програма здійснення компенсаційних виплат жертвам рабської і примусової праці націонал-соціалізму за рахунок коштів німецького Фонду «Пам'ять, відповідальність та майбутнє» була завершена.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не було встановлено жодної підстави для скасування рішень Експертної комісії Фонду протокол №322 від 27.08.2003 року та Апеляційної комісії Фонду - протокол №103 від 09.03.2004 року.

Також, вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що у звязку з відсутністю у рішенні суду щодо позивача приємних для Федерального фонду доказів, воно не було прийняте до уваги Експертною та Апеляційною комісією Фонду.

Доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає не суттєвими та такими, що висновків суду першої інстанції не спростовують.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2010 року у справі № 2-а-517/10/1570 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення та підписання рішення в повному обсязі 14 листопада 2011 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: О.В. Джабурія

Суддя: А.В. Крусян