Справа № 569/15138/16-а
Суддя: Жизневська А.В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Харечко С.П.
Суддя-доповідач:Жизневська А.В.
ПОСТАНОВА

іменем України

"17" травня 2017 р. Справа № 569/15138/16-а

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Жизневської А.В.

суддів: Котік Т.С.

Охрімчук І.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "06" березня 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправними дій та рішень, зобов'язання відновити виплату пенсії ,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправними дії відповідача щодо припинення виплати її пенсії з 01.10.2016 р. та зобов'язати відповідача поновити виплату йому пенсії з 01.10.2016 р.

Постановою Рівненського міського суду Рівненської області від 06 березня 2017 року позов задоволено.

Визнано протиправними дії Рівненського об'єднаного Управління пенсійного фонду України Рівненської області, які полягають у припиненні виплати пенсії по інвалідності ОСОБА_3 у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення»

Зобов'язано Рівненське об'єднане Управління пенсійного фонду України Рівненської області відновити виплату пенсії по інвалідності, призначену ОСОБА_3 у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01 жовтня 2016 року.

Стягнуто з бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного Управління пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_3 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати вказану постанову та прийняти нову про відмову у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального і процесуального права, не встановлено належні обставини справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає до задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 з вересня 2015 року перебуває на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Рівненської області та отримує пенсію по інвалідності другої групи відповідно до Закону України «Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування» (а.сп.7).

Судом встановлено, що згідно виписки із акту огляду МСЕК до довідки серії АВ №0695884 від 19.09.2016 позивача визнано інвалідом третьої групи загального захворювання з 13.09.2016 довічно (а.сп.8).

Згідно з індивідуальними відомостями про ОСОБА_3, як застраховану особу та матеріалами пенсійної справи станом на 13.09.2016 року встановлено факт роботи в Державній податковій інспекції м. Рівного Головного управління ДФС у Рівненській області.

Встановлено, що з 01.10.2016 відповідач призупинив виплату пенсії ОСОБА_3 на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VІІІ від 2 березня 2015 року.

У зв'язку з чим, 20 жовтня 2016 р. ОСОБА_3 звернулася до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії, однак листом від 11.11.2016 р. №950/10 їй було відмовлено, оскільки встановлений факт її роботи на посаді, що дає право на виплату пенсії відповідно до ЗУ «Про державну службу».

Вказана обставина стала підставою для звернення до суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 має право на відновлення виплати пенсії по інвалідності, призначену у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01 жовтня 2016 року, а тому відмова пенсійного органу у поновленні вказаної пенсії є неправомірною.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Відповідно до ч.1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, Пенсійне забезпечення громадян України, в тому числі порядок призначення та виплати пенсій, визначення розміру пенсії, регулюються Законом України «Про пенсійне забезпечення», Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та іншими нормативно-правовим актами.

02.03.2015 року було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» №213-VIII від 02.03.2015 року (надалі Закон № 213), який набрав чинності з 01.04.2015 року.

Законом № 213 (п.5 розділу 1) внесено зміни в статтю 37 Закону України «Про державну службу», згідно з якими тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року у період роботи особи (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 ст.10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених цим Законом, Законами України «Про статус народного депутата України», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цієї статті, не виплачуються.

З 01.01.2016 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року (далі - Закон № 911).

Відповідно до пункту 17 розділу І Закону № 911, у частині сьомій статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» цифри і слова «1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року» замінено цифрами і словами «1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року».

Відповідно до пункту 6 розділу І Закону № 911, у статті 37 Закону України «Про державну службу» абзаци перший та другий частини четвертої викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, пенсії, призначені відповідно до цього Закону: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів» призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Також, Прикінцеві положення Закону № 911 не містять посилань на підстави та обставини, які можуть впливати на відновлення виплати пенсії до 31.12.2016 року. Натомість, згідно Прикінцевих положень до вказаного Закону, після завершення особливого періоду виплата пенсій таким особам здійснюється згідно із законодавством.

Норми Закону № 911-VIII від 24.12.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в частині викладення норм частини сьомої статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», абзаців першого та другого частини четвертої статті 37 Закону України «Про державну службу» з 01.01.2016 року в новій редакції, не визнані неконституційними.

Разом з тим, у рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать від соціально-економічних можливостей держави.

Також, Конституційний Суд України у рішенні від 25 січня 2012 року № 3рп/2012 зробив висновок, що соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Оцінюючи законність припинення виплати пенсії позивачу, суд звертається до норми ч.2 ст.8 КАС України, за якою суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 26.03.2014 року у справі «Суханов та Ільченко проти України», (пункт 53) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи.

У своєму рішенні від 07.11.2013 року у справі «Пічкур проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що практикою Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства» (Willis v. the United Kingdom), заява № 36042/97, n.48, ECHR 2002-IV). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об'єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю. Договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. рішення від 21.02.1997 року у справі «Ван Раалте проти Нідерландів» (Van Raalte v. the Netherlands), п.39, Reports 1997-I).

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Суд вважає, що держава реалізуючи своє право вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року зупинила виплату пенсій особам, на яких поширюється дія Закону України «Про державну службу».

Державна служба надає особі, що займає посаду державної служби, певний правовий статус, який передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії.

Позивач мала право обрати між державним пенсійним забезпеченням, яке спрямоване на забезпечення мінімального матеріального рівня задоволення життєвих потреб, чи державною службою, статус якої зумовлює відповідний рівень оплати праці за рахунок державних коштів, заохочення та соціальні гарантії, так як законодавець передбачив, що після звільнення з державної служби виплата пенсії відповідно до цього закону поновлюється.

Як вже було встановлено, позивач працює в Державній податковій інспекції м. Рівного Головного управління ДФС у Рівненській області головним державним інспектором відділу реєстрації та обліку платників. Відтак, позивач віддала перевагу державній службі, що передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії перед мінімальним державним пенсійним забезпеченням відповідно до Закону України «Про державну службу». Крім того, пенсія, що була їй призначена відповідно до Закону України "Про загально обов'язкове державне пенсійне страхування" не пов'язана із припиненням трудової діяльності і не була для позивача єдиним джерелом доходу, так як позивач, перебуваючи на державній службі, одержує заробітну плату за рахунок державних коштів.

Виплата пенсій особам, які перебувають на державному утриманні одночасно із забезпеченням відповідно до Закону України «Про державну службу» ставить їх у привілейоване становище в порівняні з іншими особами, та передбачала б подвійне державне забезпечення.

Таким чином, державою в інтересах суспільства та з метою забезпечення балансу між загальними інтересами суспільства та обов'язком захисту основоположних прав конкретної особи Законом України № 911-VIII тимчасово зупинено виплату пенсій особам, які отримують оплату праці за рахунок державних коштів.

Стосовно посилань позивача у позовній заяві на рішення Європейського суду з прав людини, у справах: «Пічкур проти України» № 10441/06 від 07.02.2014 року, «Суханов та Ільченко проти України» № 68385/10 та 71378/10 від 26.09.2014 року, суд дійшов висновку що вони не мають відношення до даної справи з огляду на те, що у них йдеться про інші правовідносини, зокрема в справі «Пічкур проти України» про припинення виплати пенсії особі, яка закінчила трудову діяльність та отримувала пенсію за віком, яка була для неї єдиним джерелом доходів, в зв'язку із виїздом на постійне проживання за кордон, а в справі «Суханов та Ільченко до України» про не підвищення урядом розміру надбавки до пенсії, передбаченої Законом України «Про соціальний захист дітей війни» в 2006 році, з приводу чого ЄСПЛ зазначив, що відмова держави здійснити певні дії становила втручання в права заявників, передбачені статтею 1 Першого протоколу та тримала заявників у невизначеності, що не має відношення до тимчасового зупинення виплати пенсії в зв'язку з перебуванням позивача на державній службі, в зв'язку з наявністю у нього певного правового статусу, який передбачає відповідну оплату праці, заохочення та соціальні гарантії за рахунок держави, а виплата пенсій позивачу, який перебуває на державному утриманні одночасно із забезпеченням відповідно до Закону України «Про державну службу» ставить його у привілейоване становище в порівняні з іншими особами, та передбачала б подвійне державне забезпечення, що суперечить інтересам суспільства, крім того Законом України № 911-VIII, визначено конкретний період часу впродовж якого буде зупинено виплату пенсій особам, на яких поширюється дія Закону України «Про державну службу», що виключає будь-яку невизначеність.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність права на відновлення виплату ОСОБА_3 пенсії по інвалідності у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення» з 01 жовтня 2016 року.

В силу вимог ч.2 ст. 71 КАС України відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

З урахуванням вищезазначеного, припиняючи виплату пенсії ОСОБА_3 з 01.10.2016 року на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VІІІ від 2 березня 2015 року, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані обставини, що призвело до ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, та є безумовною підставою для скасування судового рішення згідно вимог ст.202 КАС України та ухвалення нового - про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області задовольнити.

Постанову Рівненського міського суду Рівненської області від "06" березня 2017 р. скасувати, прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання протиправними дій та рішень, зобов'язання відновити виплату пенсії відмовити.

Постанова набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.В. Жизневська

судді: Т.С. Котік

І.Г. Охрімчук

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу/позивачам: ОСОБА_3 АДРЕСА_1

3- відповідачу/відповідачам: Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області вул.Яворницького,34,м.Рівне,33001

4-третій особі: - ,