Справа № 810/2780/16
Суддя: Дудін С.О.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 травня 2017 року м.Київ 810/2780/16

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дудіна С. О., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Вишгородської об'єднаної державної податкової служби Головного управління ДФС у Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача, Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень та рішення.

Суть спору: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Ірпінської об'єднаної державної податкової служби Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.07.2016 №, №, №, №, №, №, №, №, №, №, №, № та рішення про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 04.07.2016 №.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 15.09.2016 замінено відповідача у справі - Ірпінську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області, на правонаступника - Вишгородську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Київській області.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.10.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 прийнято часткову відмову від позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 та закрито провадження у справі в частині позовних вимог про:

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 № в частині донарахування на суму 1933,72 грн. (одна тисячі дев'ятсот тридцять три гривні 72 копійки) (податок на суму 1546,97 грн., штраф на суму 386,75 грн.);

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 № в частині донарахування на суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень);

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 № в частині донарахування на суму 440,50 грн. (чотириста сорок гривень 50 копійок);

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 № в частині донарахування на суму 436,45 грн. (чотириста тридцять шість гривен 45 копійок);

- визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 № в частині донарахування на суму 170,00 грн. (сто сімдесят гривень).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив про помилковість висновків податкового органу щодо заниження ним суми доходу на суму 48366,00 грн. та, відповідно, заниження суми податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються за результатами річного декларування, на суму 12045,92 грн., оскільки вказана сума грошових коштів помилково надійшла на його банківський рахунок від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та в подальшому була повернута їй.

Крім того, позивач зазначив про безпідставність позиції відповідача щодо наявності розбіжності у витратах на суму 5304,00 грн. за 2015 рік, оскільки жодних доводів щодо цього в акті перевірки не наведено, а відповідно до положень ст.177 Податкового кодексу України він має право відносити до складу витрат суми єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, які сплачені Фізичної особою-підприємцем ОСОБА_1 за себе.

Не погоджуючись з правомірністю застосування штрафних санкцій податковим повідомленням-рішенням від 04.07.2016 №, позивач зазначив, що відповідно до положень п.177.8 ст.177 Податкового кодексу України при виплаті доходу ФОП ОСОБА_3 позивач не був податковим агентом, а тому не був зобов'язаний подавати будь-яку податкову звітність про суми доходів, нарахованих (сплачених) на користь платника податків.

Стверджуючи про правомірне визначення суми чистого оподатковуваного доходу, позивач також вважає неправомірними взаємопов'язані з цим висновки контролюючого органу про заниження належних до сплати сум військового збору та ЄСВ, а також застосування штрафних санкцій за донарахування ЄСВ.

Крім того, позивач зауважив про те, що рішення Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області № про застосування штрафних фінансових санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 04.07.2016 містить невірний розрахунок штрафних санкцій, що є підставою для визнання протиправним вказаного рішення.

Позивач зазначив про помилковість позиції Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області щодо заниження ним суми акцизного податку, який має бути сплачений до Державного бюджету України за 2014-2015 роки, оскільки вважає, що Ірпінською ОДПІ ГУ ДФС у Київській області було невірно визначено вартість підакцизних товарів, які враховуються під час визначення суми належного до сплати суб'єктом господарювання. Позивач зауважив про те, що з акта податкової перевірки взагалі незрозуміло, якою саме методикою керувався контролюючий орган під час здійснення донарахування суми акцизного податку.

Крім того, на думку позивача, посадові особи контролюючого органу дійшли невірного висновку щодо порушення Фізичної особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог Закону «України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» в частині невнесення ним до Єдиного державному реєстру місця зберігання інформації щодо місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів та здійснення реалізації вказаних товарів без ліцензій.

Так, позивач вважає, що у нього не виникло обов'язку щодо внесення вказаних відомостей до відповідного реєстру, оскільки ФОП ОСОБА_1 зберігає товар безпосередньо у місці його реалізації.

Також позивач не погоджується з правомірністю окремого нарахування штрафів як за реалізацію алкогольних напоїв, так і за реалізацію тютюнових виробів без наявності відповідних ліцензій, що в цілому становить 34 000,00 грн., оскільки вчиненні ним дії мають ознаки одного правопорушення, а отже, штраф за реалізацію алкогольних напоїв та тютюнових виробів без наявності відповідних ліцензій є одним правопорушенням та має дорівнювати 17000,00 грн.

Відповідач проти позову заперечував з мотивів, викладених у відповідних письмових запереченнях, які дублюють зміст відповіді контролюючого органу на заперечення позивача на акт перевірки.

У судове засідання відповідач не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що свідчить підпис представника Вишгородської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області на розписі про розгляд справи. Про причини неявки суду відповідач не повідомив.

Публічне акціонерне товариством Комерційний банк «Приватбанк» було належним чином повідомлене про дату, час та місце судового засідання, про що свідчить звіт про отримання електронною поштою копії ухвали Київського окружного адміністративного суду про зупинення провадження у справі від 08.12.2016, проте також до суду не з'явилося.

Присутній у судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про здійснення розгляду справи у порядку письмового провадження.

Вказане клопотання представника позивача було задоволено судом, про що було постановлено усну ухвалу без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до журналу судового засідання.

У зв'язку з цим, подальший розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження.

Частиною 4 ст. 122 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч. 6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Згідно з п.10 ч.1 ст.3 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без виклику осіб, які беруть участь у справі, та проведення судового засідання на основі наявних у суду матеріалів у випадках, встановлених цим Кодексом.

Вищий адміністративний суд України в пункті 11 Листа від 30.11.2009 р. №1619/10/ 13-09 зазначив, що під час вирішення справи у порядку письмового провадження його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в такому разі не проводиться судове засідання і, відповідно, справа розглядається без участі секретаря.

На підставі цього, справа розглядається без проведення судового засідання.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази, які є у справі, суд

ВСТАНОВИВ:

У період з 26.05.2016 по 08.06.2016 Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області було проведено планову документальну виїзну перевірку з питань дотримання Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 вимог податкового, валютного законодавства та іншого законодавства за період з 24.10.2014 по 31.12.2015, за результатами якої складено акт від 15.06.2016 №810/172/НОМЕР_1.

Як вбачається з акта, перевіркою було встановлено заниження позивачем валового доходу на загальну суму 75002,12 грн., в частині невключення до валового доходу:

- за 2014 рік - суми коштів, які отримані за реалізований товар, які проведені через реєстратор розрахункових операцій (фіскальний номер ) та оприбутковані в книзі обліку розрахункових операцій (№р/1) в сумі 10269,15 грн., та суми коштів, які отримані за реалізований товар через платіжний термінал (еквайрінг) та не проведені через реєстратор розрахункових операцій, в сумі 935,81 грн.;

- 2015 рік - суми коштів, які отримані за реалізований товар, які проведені через реєстратор розрахункових операцій (фіскальний номер ) та оприбутковані в книгах обліку розрахункових операцій (№р/1, №р/2 та №р/3) в сумі 13608,52 грн., та суми коштів, які отримані за реалізований товар через платіжний термінал (еквайрінг) та не проведені через реєстратор розрахункових операцій, в сумі 50188,64 грн.

Також контролюючий орган встановив завищення позивачем витрат за 2015 рік в сумі 5304,00 грн. в частині віднесення до складу витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, витрат на оплату праці фізичних осіб, що перебувають у трудових відносинах з платником податків, оскільки позивачем надано пояснення та вказано, що за період з 24.10.2014 по 31.12.2015 під час здійснення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 не використовував найманих працівників та підприємницькою діяльністю займався самостійно.

Вказані обставини призвели до заниження позивачем чистого доходу за період з 24.10.2014 по 31.12.2015 на суму 80306,12 грн., та, відповідно, заниження податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності на суму 12045,92 грн., у т.ч. за 2014 рік в сумі 1680,75 грн. та за 2015 рік в сумі 10365,17 грн.

Крім того, ревізором в акті перевірки зауважено, що ФОП ОСОБА_1 не було відображено в податковому розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форми 1ДФ) суми коштів, нарахованих ФОП ОСОБА_3 за 4 квартал 2014 року в сумі 3604,39 грн. за поставлений товар згідно товарно-транспортної накладної №714160 від 19.12.2014 та за 3 квартал 2015 року в сумі 2485,62 грн. за поставлений товар відповідно до товарно-транспортної накладної №492699 від 25.09.2015.

Вищевикладені обставини щодо заниження позивачем суми чистого доходу за період з 01.01.2015 по 31.12.3015 на 69101,16 грн. стали підставою для висновку про заниження ним військового збору від здійснення підприємницької діяльності на суму 1036,52 грн. (1,5% бази оподаткування).

Зазначені вище обставини здійснення позивачем розрахункових операцій за допомогою еквайрінгу без застосування РРО (у 2014 році - на суму 935,81 грн., у 2015 році - на суму 50188,64 грн.) стали підставою для висновку про порушення позивачем вимог статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг».

Також в ході проведення перевірки було виявлено порушення позивачем вимог статті 15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» у вигляді здійснення роздрібної торгівлі алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності відповідних ліцензій, а також невнесення до Єдиного реєстру місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів після закінчення терміну дії ліцензії.

Крім того, в акті перевірки вказано про заниження позивачем акцизного податку в сумі 3715,39 грн. за рахунок недекларування акцизного податку із сум за реалізований підакцизний товар в січні 2015 року, які проведені через реєстратор розрахункових операцій (фіскальний номер ) та оприбутковані в книзі обліку розрахункових операцій № в сумі 28261,30 грн. та з суми коштів за реалізований підакцизний товар, отриманих через платіжний термінал (еквайрінг), які не проведені через реєстратор розрахункових операцій, в сумі 50188,64 грн.

З описаних вище обставин заниження позивачем чистого доходу на суму 80306,12 грн. контролюючим органом зазначено про заниження позивачем ЄСВ на суму 28403,88 грн., у тому числі за 2014 рік в сумі 4425,86 грн., за 2015 рік в сумі 23978,02 грн.

Не погоджуючись з правомірністю відображених в акті перевірки відомостей, позивачем були подані до Ірпінської ОДПІ ГУ ДФС у Київській області заперечення від 21.06.2016 №21/06, які були залишені без задоволення, про що надана відповідь від 30.06.2016 №743/4/10-31-172.

На підставі акта перевірки 04.07.2016 Ірпінською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Київській області було прийнято, серед іншого, наступні документи:

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу нараховане грошове зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб на загальну суму 15057,40 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 12045,92 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 3011,48 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції з податку на доходи фізичних осіб у розмірі 510,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу нараховане грошове зобов'язання з акцизного податку на загальну суму 4644,24 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 3715,39 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 928,85 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким позивачу донараховане грошове зобов'язання з військового збору на загальну суму 1295,65 грн., у тому числі податкове зобов'язання на суму 1036,52 грн. та штрафні (фінансові) санкції в сумі 259,13 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 17000,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 17000,00 грн.;

- податкове повідомлення-рішення №, яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 17000,00 грн.;

- рішення № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким позивачу нарахований штраф у розмірі 5459,48 грн.

Не погоджуючись з правомірністю прийняття вказаних податкових повідомлень-рішень та рішення, позивач з даним позовом до суду про визнання їх протиправними та скасування.

При цьому, стосовно податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 № позивач зазначив, що він погоджується з донарахованою сумою податку на доходи фізичних осіб за 2014 рік в розмірі 1540,37 грн. на суму заниженого доходу 10269,15 грн., а також за 2015 рік в розмірі 6,60 грн. у зв'язку із завищенням витрат на оплату праці в сумі 44,00 грн. Відповідно, позивач вважає правомірним застосування до нього штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 25% суми донарахованих зобов'язань.

Стосовно нарахування позивачеві ПДФО в іншій частині суд зазначає наступне.

Порядок сплати податку на доходи фізичних осіб визначений розділом IV Податкового кодексу України (тут і далі - в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин).

Згідно з положеннями статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.

Відповідно до п.167.1 ст.167 Податкового кодексу України ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно із статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку податку 17 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, поділена на кількість календарних місяців, протягом яких платником податку було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування.

Стверджуючи про заниження позивачем суми доходу в 2014 році на 935,81 грн. та в 2015 році на 50188,64 грн., контролюючий орган зауважив, що вказані суми коштів були отримані за реалізований товар через платіжний термінал (еквайрінг) та не проведені через реєстратор розрахункових операцій. Крім того, податковим органом зазначено про невідповідність відображеного в податковій звітності показнику доходу за 2015 рік сумі коштів, отриманих за реалізований товар, які проведені через реєстратор розрахункових операцій (фіскальний номер ) та оприбутковані в книгах обліку розрахункових операцій (№р/1, №р/2 та №р/3), в розмірі 13608,52 грн.

Судом встановлено, що основним видом діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 за кодами КВЕД 2010 є: 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах.

Як вбачається з акта перевірки №810/172/НОМЕР_1 від 15.06.2016, фактичним місцем здійснення ФОП ОСОБА_1 підприємницької діяльності є магазин, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Матеріали справи свідчать, що позивачем було подано до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заяву про приєднання умов і правил надання банківських послуг від 31.10.2014, за умовами якої Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 висловив згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які разом із заявою становлять Договір банківського обслуговування.

Також позивачем було подано до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заяву про відкриття рахунку від 31.10.2014, на підставі якої банківською установою було відкрито позивачу поточний рахунок (у гривні) НОМЕР_2 та картковий рахунок (у гривні) НОМЕР_3.

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.04.2016, основним видом економічної діяльності Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 за кодами КВЕД 2010 є: 47.29 Роздрібна торгівля іншими продуктами харчування в спеціалізованих магазинах.

Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 та Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 на підставі анкет-заяв, поданих до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», були підключені до послуги «Еквайрінг».

Так, зокрема, відповідно до пп.3.7.1 договору, типовий примірник якого розміщений на офіційному веб-сайті Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (https://conditions-and-rules.privatbank.ua/main/view-content-197/?lang=uk&bank=PB), предметом домовленості на надання послуги еквайрінгу є відносини між торговцем і банком з проведення платежів та розрахунків, що здійснюються з використанням електронного платіжного засобу (далі-Платіжний засіб), встановлення загальних принципів діяльності сторін щодо використання сервісу «Оплата частинами, «Миттєва розстрочка» та реалізація програми «Бонус Плюс», з організації обслуговування та проведення розрахунків за операціями, здійсненими з використанням платіжних засобів «Бонус Плюс», що володіє додатковими властивостями накопичення бонусів і/або знижок, «AirPay», що дозволяє здійснювати безконтактну оплату, а також реалізації сервісу «Поповнити Тут!», «Облік робочого часу», сервісу DCC.

Згодою торговця про проведення транзакцій з використанням програми iPay є його реєстрація в додатку iPay.

Згодою торговця про участь в платному пакеті програм «Бонус Плюс» - «Бонус Плюс Elite».

Згідно з пп.3.7.1.2.1 договору торговець має право, зокрема: отримувати від банку обладнання, інформаційні роботи по роботі з обладнанням та порядку проведення Транзакції і процедури верифікації; використовувати обладнання, встановлене банком, для обслуговування платіжних засобів для прийому оплати за товари і послуги та для контролю трудової дисципліни персоналу при підключенні сервісу «Облік робочого часу»; забезпечити збереження обладнання. У разі виникнення несправностей обладнання повідомити банк у момент їх виявлення, за допомогою дзвінка на гарячу лінію 3700; при виявленні несправності устаткування повідомити банк у момент їх виявлення.

Торговець підтверджує установку/вилучення обладнання будь-яким з обраних банком способів: або в письмовій формі, або через встановлені засоби електронного зв'язку банку і клієнта (системою клієнт-банк, інтернет клієнт банк, sms-повідомлення або інших) (пп.3.7.1.2.2.33.2 договору).

За умовами пп.3.7.1.3.2.1 договору банк зобов'язаний, зокрема, встановлювати торговцеві устаткування, необхідне для проведення транзакції, яке залишається власністю банку і передається торговцеві безкоштовно в тимчасове користування на термін дії цього договору, усувати його несправності.

Відповідно до п.3.7.1.7.1 договору для підключення до послуги Еквайрінг (у тому числі до сервісів «Оплата частинами», «Оплата частинами. Гроші в періоді» і «Миттєва розстрочка», до програми Дисконтний клуб «Приватбанк VIP») торговець підписує заяву, складену в двох ідентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін, яка набирає сили з моменту його підписання і діє протягом одного року. Підписанням вказаної заяви торговець приєднується до цим Умов та Правил, Тарифів банку, які разом складають договір Еквайрінга, і зобов'язується їх дотримуватись.

Згідно з п.3.7.1.9.7 договору банк передає, а торговець приймає обладнання для обслуговування платіжних засобів. Датою/Фактом передачі обладнання є успішна комунікація з торговцем.

Послуга з еквайрінгу доступна (надається) лише торговцеві в якого відкритий розрахунковий рахунок в Приватбанку, з умовою відшкодування засобі по трансакції на даний рахунок (п.3.7.1.9.8 договору).

З матеріалів справи вбачається, що за Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було закріплено мерчант №S1K0SLS, до якого було підключено мультимерчант №S1K30UDE Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, про що свідчить довідка Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» №RTPMFG5H5371RV37 від 30.11.2016.

Відповідно до інформації з офіційного веб-сайту Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», мультимерчант - функція, за допомогою якої через один POS-термінал можуть приймати оплату декілька підприємців. Під час проведення операції достатньо вибрати підприємця, якому необхідно здійснити оплату. Це здійснюється через роз'єднані фінансові потоки по різним товарам або послугам одного торгового підприємства.

Судом встановлено, що з метою здійснення торговельної діяльності в магазині, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 використовували термінал для приймання платіжних карток Ingenico iCT220, по що свідчить акт огляду від 30.09.2016.

З матеріалів справи вбачається, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 звернулась до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 з листом б/н від 20.08.2015 (Т.1, а.с.50), у якому повідомила про те, що внаслідок технічної помилки під час підключення платіжного терміналу в магазині, який розташований за адресою: АДРЕСА_2, грошові кошти за реалізований Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 товар за період з грудня 2014 по червень 2015 року у сумі 48 366,00 грн., були перераховані на розрахунковий рахунок НОМЕР_2 ПАТ КБ «Приватбанк», який належить позивачу.

Позивачем було повернуто ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 48 366,00 грн., про що свідчать розписки про повернення грошових коштів, які підписані сторонами та скріплені печатками ФОП ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2

У судовому засіданні 03.10.2016 в якості свідка була допитана Фізична особа-підприємець ОСОБА_2, яка була попереджена про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань.

ФОП ОСОБА_2, було повідомлено про те, що вона разом з ФОП ОСОБА_1 здійснює реалізацію товарів в магазині, який розташований за адресою: АДРЕСА_2.

Свідок зазначила, що розрахунок за реалізований у вказаному магазині товар здійснювався, у тому числі, за допомогою використання терміналу для приймання платіжних карток, який був переданий суб'єктам господарювання в рамках укладеного між нею, позивачем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» угоди еквайрінгу, за допомогою якого здійснюється приймання платежів за реалізований товар як ФОП ОСОБА_2, так і ФОП ОСОБА_1

ФОП ОСОБА_2 підтвердила, що внаслідок технічної помилки роботи вказаного терміналу грошові кошти за реалізований нею товару на загальну суму 48 366,00 грн. були перераховані на поточний рахунок ФОП ОСОБА_1

Також свідок зазначила про те, що суб'єкти господарювання звертались до ПАТ КБ «Приватбанк» зі скаргою на роботу відповідного терміналу, за результатами розгляду якої співробітниками банку було здійснено виїзд за місцезнаходженням відповідного магазину та проведено налаштування платіжного терміналу.

Крім того, вказаною особою було підтверджено факт повернення позивачем вищевказаної суми коштів.

Судом встановлено, що згідно податкової декларації про майновий стан і доходи ФОП ОСОБА_1 за 2014 рік, сума одержаного позивачем доходу за цей період становить 13186,85 грн., сума витрат складає 10251,15 грн., сума чистого оподатковуваного доходу дорівнює 1549,68 грн.

При цьому, згідно з Книгою обліку розрахункових операцій №р/1 сума розрахунків за грудень 2014 року становить 23456,00 грн., у тому числі за допомогою картки (еквайрінг) 1569,50 грн., що підтверджується Z-звітами РРО за грудень 2014 року.

Отже, матеріалами справи підтверджується заниження позивачем суми доходу за 2014 рік на 10269,15 грн. (23456,00 грн. - 13186,85 грн.). Вказаний факт був визнаний позивачем під час розгляду справи.

Водночас, суд вважає, що контролюючим органом не надані належні та допустимі докази правомірності відображеного в акті перевірки твердження про заниження доходу в грудні 2014 року на 935,81 грн. - суми коштів, яка надійшла на розрахунковий рахунок позивача за допомогою еквайрінгу, проте не проведена через РРО та не відображена в податковій звітності.

Так, відповідачем безпідставно та необґрунтовано не були прийняті до уваги викладені позивачем в запереченнях на акт перевірки обставини щодо помилкового надходження на розрахунковий рахунок ФОП ОСОБА_1 за допомогою еквайрінгу грошових коштів, які є виторгом ФОП ОСОБА_2 та які були повернуті їй, що підтверджується відповідною розпискою.

Відповідно до положень статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, відповідачем не доведена правомірність неврахування ним пояснень позивача, відображених в запереченнях на акт перевірки та підтверджених письмовими доказами - розпискою ФОП ОСОБА_2 про повернення ФОП ОСОБА_1 належних їй грошових коштів, помилково перерахованих на рахунок позивача.

За таких обставин суд вважає необґрунтованими викладені в акті перевірки твердження контролюючого органу про заниження позивачем доходу в грудні 2014 року на 935,81 грн.

Згідно податкової декларації про майновий стан і доходи ФОП ОСОБА_1 за 2015 рік, зокрема, Додатку Ф4, сума одержаного позивачем доходу за цей період становить 383657,45 грн., сума витрат складає 359172,98 грн. (у тому числі 5304,00 грн. витрат на оплату праці), сума чистого оподатковуваного доходу дорівнює 11406,54 грн.

При цьому, згідно з Книгами обліку розрахункових операцій №р/1, №р/2, №р/3 сума розрахунків за 2015 рік становить 384099,98 грн., у тому числі за допомогою картки (еквайрінг) 42341,08 грн., що підтверджується Z-звітами РРО за 2015 рік.

Отже, матеріалами справи підтверджується заниження позивачем суми доходу за 2015 рік на 442,53 грн. (384099,98 грн. - 383657,45 грн.), що становить різницю між задекларованою в податковій звітності сумою доходів та сумою виручки, відображеної в КОРО. При цьому, відображена в акті перевірки різниця в розмірі 13608,52 грн. матеріалами справи не підтверджується.

Водночас, суд вважає непереконливими викладені в акті перевірки твердження контролюючого органу про заниження позивачем доходів за 2015 рік на 50188,64 грн. - суму виручки, яка отримана за допомогою еквайрінгу, проте не проведена через реєстратор розрахункових операцій. Спростування вказаних тверджень є аналогічним вищевикладеним обставинам отримання позивачем доходу за 2014 рік, а саме: безпідставне неврахування контролюючим органом наданих позивачем пояснень щодо належності вказаних коштів ФОП ОСОБА_2 та повернення їх власнику за відповідною розпискою.

Таким чином, матеріалами справи частково підтверджуються викладені в акті перевірки твердження про заниження позивачем суми доходів: за 2014 рік - на суму 10269,15 грн., за 2015 рік - на суму 442,53 грн., всього на суму 10711,68 грн.

Щодо викладеного контролюючим органом в акті перевірки висновку контролюючого органу про завищення позивачем витрат за 2015 рік в сумі 5304,00 грн. у зв'язку з віднесенням до їх складу витрат на оплату праці суд зазначає наступне.

Згідно з п.п.177.4.3 п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України (в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірах і порядку, встановлених законом.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було подано до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у Київській області у м. Києві податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2015 рік від 05.02.2016, до якої додано розрахунок податкових зобов'язань з податку на доходи фізичних осіб та військового збору, отриманих самозайнятою особою (Додаток Ф4 до податкової декларації), в якому у стовпчику 6 (вартість документально підтверджених витрат, пов'язаних з господарською діяльністю, у тому числі витрати на оплату праці та нарахування на заробітну плату) зазначено суму у розмірі 5304,00 грн.

Позивач зазначає, що вказана сума коштів є сплаченим ним єдиним соціальним внеском.

Судом встановлено, що ФОП ОСОБА_1 за період з грудня 2014 по вересень 2015 року було сплачено єдиний соціальний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 4355,00 грн., про що свідчать квитанції №0.0.480273965.1 від 22.12.2015 на суму 479,00 грн., №0.0.366589857.1 від 26.03.2015 на суму 1275,00 грн., №5 від 20.10.2015 на суму 476,00 грн., №14 від 20.04.2015 на суму 425,00 грн., №14 від 18.09.2015 на суму 425,00 грн., №28 від 15.07.2015 на суму 425,00 грн., №27 від 18.07.2015 на суму 425,00 грн., №15 від 20.05.2015 на суму 425,00 грн. (Т.1, а.с.80-86).

Отже, позивачем у 2015 році було сплачено єдиний соціальний внесок за ФОП ОСОБА_1 у розмірі 4355,00 грн., тобто у меншій сумі, ніж та, яка вказана у Додатку Ф4 до податкової декларації.

Під час розгляду справи позивачем не було надано будь-яких доказів на підтвердження сплати суми єдиного соціального внеску у розмірі 949 грн. (5304,00 грн. - 4355,00 грн. ), що в свою чергу, свідчить про безпідставне віднесення позивачем вказаної суми коштів до складу витрат, які безпосередньо пов'язані з отриманням доходу.

Отже, матеріалами справи частково підтверджується правомірність викладеного в акті перевірки висновку контролюючого органу про заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу, а саме: на суму 11660,68 грн. (10711,68 грн. + 949 грн.), а тому правомірним є донарахування податку на доходи фізичних осіб в сумі 1749,10 грн. (11660,68 грн. х 15%) та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 437,28 грн. (1749 грн. х 25%).

За таких обставин, податкове повідомлення-рішення від 04.07.2016 № підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині донарахування позивачеві податку на доходи фізичних осіб в сумі 10296,82 грн. (12045,92 грн. - 1749,10 грн.) та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 2574,20 грн. (3011,48 грн. - 437,28 грн.).

Крім того, враховуючи спростування судом викладених в акті перевірки тверджень контролюючого органу про заниження позивачем доходу на суму товару, реалізованого за допомогою еквайрінгу, проте не проведеного через реєстратор розрахункових операцій, підлягає визнанню протиправним та скасуванню також податкове повідомлення-рішення від 04.07.20161 №, яким до позивача застосовані штрафні (фінансові) санкції у розмірі 1,00 грн. за непроведення розрахункових операцій через РРО.

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 №001511720 про донарахування військового збору за період з 01.01.2015 по 31.12.2015 на суму 1036,52 грн. суд зазначає наступне.

Законом України від 31.07.2014 № 1621-VІІ "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких інших законодавчих актів України" внесено зміни до Податкового кодексу України, шляхом доповнення підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень пунктом 16-1 в частині справляння з 03.08.2014 військового збору.

Відповідно до п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України тимчасово, до 1 січня 2018 року, встановлюється військовий збір.

Згідно з п.п.1.1 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України платниками збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.

Відповідно до п.162.1 ст. 162 Податкового кодексу України платниками податку є: фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент.

Об'єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (п.1.2 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України).

Згідно з ст.163 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).

Відповідно до п.п.1.3 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України ставка збору становить 1,5 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1.2 цього пункту.

Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту (п.п.1.4 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України).

Згідно з п.1.5 п.16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Пунктом 1.6 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу ХХ Перехідних положень встановлено, що платники збору зобов'язані забезпечувати виконання податкових зобов'язань у формі та спосіб, визначені статтею 176 цього Кодексу.

За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини щодо заниження позивачем чистого оподатковуваного доход на суму 11660,68 грн., сума військового збору, яка підлягає донарахуванню позивачеві, становить 174,91 грн. (11660,68 грн. х 1,5%), сума штрафних санкцій - 43,73 грн. (174,91 грн. х 25%).

Отже, податкове повідомлення-рішення від 04.07.2016 №001511720 підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині донарахування позивачеві військового збору в сумі 861,61 грн. (1036,52 грн. - 174,91 грн.) та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 215,40 грн. (259,13 грн. - 43,73 грн.).

Щодо позовної вимоги про визнання протиправним та скасування рішення від 04.07.2016 № про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, суд зазначає наступне.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначені Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 (далі-Закон №2464, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин).

Згідно з п.4 ч.1 ст.4 Закону України № 2464 визначено, що платниками єдиного внеску є, зокрема, особи, фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування.

Частиною 11 ст.8 Закон №2464 визначено, що єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Згідно ч. п.2 ч.1 ст.7 Закону № 2464 базою нарахування єдиного внеску для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному році або окремому місяці звітного року, такий платник має право самостійно визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску,встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України №2464 нарахування єдиного внеску здійснюється в межах максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом.

Пунктом 4 ст. 1 Закону України № 2464 передбачено, що максимальна величина бази нарахування єдиного внеску - максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює сімнадцяти розмірам прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний внесок.

Пунктом 3 частини 11 статті 25 Закону України №2464 визначено, що орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штраф за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску:

- в редакції Закону до 01.01.2015 - у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску;

- в редакції Закону після 01.01.2015 - у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Як було зазначено вище, матеріалами справи підтверджується заниження позивачем чистого оподатковуваного доходу за 2014 рік в сумі 10269,15 грн., у зв'язку з чим сума єдиного внеску, яка підлягає донарахуванню за грудень 2014 року становить 3563,40 грн. (10269,15 грн. х 34,75), а сума штрафу, відповідно, 178,17 грн. (3563,40 грн. х 5%).

Водночас, судом встановлено, що визначаючи належну до сплати суму єдиного внеску за 2015 рік, контролюючим органом була поділена сума заниженого чистого оподатковуваного доходу в розмірі 80507,70 грн. на 12 - кількість календарних місяців, в яких позивачем був отриманий дохід, тобто визначена середньоарифметична сума доходу.

Проте, наведена методика визначення середньомісячного розміру доходів суб'єкта господарювання, який підлягає обкладенню єдиним соціальним внеском, не заснована на жодній нормі чинного законодавства України.

Крім того, жодним нормативно-правовим актом не встановлено для платника внеску вимоги щодо здійснення обрахування суми ЄСВ, виходячи з показників середньомісячного доходу такої особи, який визначається шляхом ділення загальної суми місячних оподаткованих доходів (річного чистого оподаткованого доходу) на кількість місяців, протягом яких платником податків було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування.

Відповідно до частина 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Наведена норма закріплює імперативний принцип діяльності органів державної влади, згідно з яким дії таких органів мають повністю відповідати законодавчо закріпленому алгоритму поведінки, що запобігає виникненню свавілля.

При цьому, критерій відповідності дій органу державної влади вищенаведеній нормі обов'язково враховується адміністративними судами при розгляді справ, оскільки згідно з частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У даному випадку судом встановлено, що здійснюючи донарахування позивачеві єдиного соціального внеску за 2015 рік, контролюючий орган діяв не у спосіб, що передбачений законом України (№2464), а тому відповідне донарахування, як і штрафні санкції, є протиправними.

За таких обставин, рішення від 04.07.2016 № підлягає визнанню протиправним та скасуванню в частині застосування до позивача штрафних санкцій в розмірі 5281,31 грн. (5459,48 грн. - 178,17 грн.).

Щодо вимоги позивача про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 04.07.2016 №, суд зазначає наступне.

Так, податковим органом зазначено про те, що позивачем не було відображено в звіті форми №1ДФ суму коштів, нарахованих ФОП ОСОБА_3 за IV квартал 2014 року в розмірі 3604,39 грн. за поставлений товар відповідно до товарно-транспортної накладної №714160 від 19.12.2014 та за ІІІ квартал 2015 року в сумі 2485,62 грн. за поставлений товар згідно товарно-транспортної накладної №492699 від 25.09.2015, що свідчить про порушення вимог ст.176 Податкового кодексу України та розділу ІІІ Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку.

Позивач, обґрунтовуючи протиправність вказаних висновків контролюючого органу, зазначив про те, що ОСОБА_3 є самостійним суб'єктом господарювання, а тому ФОП ОСОБА_1 не набув статусу податкового агента і не зобов'язаний здійснювати подання відповідних розрахунків.

Відповідно до п.п. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб - юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента - юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов'язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV цього Кодексу, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV цього Кодексу.

При цьому пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 ПКУ зазначено, що самозайнята особа - це платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Згідно з п.176.2 ст.176 Податкового кодексу України особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов'язані, зокрема, подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до контролюючого органу за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Отже, згідно з абзацом "б" п. 176.2 ст. 176 ПКУ особи, які мають статус податкових агентів, зобов'язані подавати у строки, встановлені ПКУ для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної фіскальної служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду.

Тобто, у разі нарахування (виплати) доходів податковий агент повинен відобразити в податковому розрахунку такі виплачені доходи на користь всіх платників податків, в тому числі виплачені на користь самозайнятих осіб (фізичних осіб - підприємців та осіб, що проводять незалежну професійну діяльність).

Відповідно до п. 177.8 ст. 177 Податкового кодексу України під час нарахування (виплати) фізичній особі - підприємцю доходу від здійснення нею підприємницької діяльності, суб'єкт господарювання та/або самозайнята особа, які нараховують (виплачують) такий дохід, не утримують податок на доходи у джерела виплати, якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документу, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності. Це правило не застосовується в разі нарахування (виплати) доходу за виконання певної роботи та/або надання послуги згідно з цивільно-правовим договором, коли буде встановлено, що відносини за таким договором фактично є трудовими, а сторони договору можуть бути прирівняні до працівника чи роботодавця відповідно до підпунктів 14.1.195 та 14.1.222 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Порядок заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку (форма N 1ДФ) був затверджений наказом Міністерства доходів і зборів України від 21.01.2014 N 49, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 05.02.2014 за N 228/25005 (був чинний до 01.04.2015).

Згідно з Довідником ознак доходів фізичних осіб суми, виплачені самозайнятій особі (пп. 165.1.36 п. 165.1 ст. 165, ст. 177 та 178 розділу IV ПКУ), відображаються у податковому розрахунку за формою N 1-ДФ під ознакою доходу "157".

Аналогічні положення закріплені в Порядку заповнення та подання податковими агентами Податкового розрахунку сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь фізичних осіб, і сум утриманого з них податку, затвердженому Наказом Міністерства фінансів України 13.01.2015 № 4, який набрав чинності з 01.04.2015.

Враховуючи наведене вище, фізична особа - підприємець є податковим агентом до доходів, які вона нараховує та виплачує самозайнятим особам. Якщо фізичною особою - підприємцем, яка отримує такий дохід, надано копію документа, що підтверджує її державну реєстрацію відповідно до закону як суб'єкта підприємницької діяльності, - підприємцям, податковий агент (фізична особа - підприємець) подає до державної фіскальної служби за місцем реєстрації податковий розрахунок за формою N 1-ДФ, де зазначає суму нарахованого і виплаченого доходу з ознакою доходу "157", проте податок на доходи фізичних осіб не утримується і не сплачується.

Аналогічна правова позиція викладена в Листі ДФС України від 19.03.2015 р. N 625/2/99-99-17-02-02-10.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не був відображений в податкових розрахунках форми №1-ДФ дохід, виплачений ФОП ОСОБА_3, суд вважає правомірним застосування контролюючим органом до позивача штрафних санкцій в розмірі 510 грн. на підставі п.119.2 ст. 119 ПК України податковим повідомленням-рішенням від 04.07.2016 №.

Стосовно позовних вимог про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 04.07.2016 № та № суд зазначає наступне.

Згідно з ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» від 19.12.1995 р. № 481/95 (далі - Закон №481, в редакції, яка була чинна на момент виникнення спірних відносин) роздрібна торгівля алкогольними напоями (крім столових вин) або тютюновими виробами може здійснюватися суб'єктами господарювання всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій.

Відповідно до ст.1 Закону №481 ліцензія (спеціальний дозвіл) - документ державного зразка, який засвідчує право суб'єкта господарювання на провадження одного із зазначених у цьому Законі видів діяльності протягом визначеного строку.

Абзацом 4 ч.2 ст.17 Закону №481 встановлено, що до суб'єктів господарювання застосовуються фінансові санкції у вигляді штрафів у разі оптової (включаючи імпорт та експорт) і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій - 200 відсотків вартості отриманої партії товару, але не менше 1700 гривень.

З матеріалів справи вбачається, що позивачу було видано ліцензію серії НОМЕР_4 від 05.12.2014 на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами у період з 06.12.2014 по 05.12.2015 та ліцензію серії НОМЕР_5 від 08.12.2014 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями у період з 07.12.2014 по 06.12.2015.

Надалі ФОП ОСОБА_1 було видано ліцензію серії НОМЕР_6 на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами з терміном дії з 09.12.2015 по 08.12.2016 та ліцензію серії НОМЕР_7 на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями з терміном дії з 09.12.2015 по 08.12.2016.

Судом встановлено, що позивачем у період з 06.12.2015 по 08.12.2016 було здійснено реалізацію алкогольних напоїв та тютюнових виробів, про що свідчать Z-звіти реєстратора розрахункових операцій № та безпосередньо підтверджується Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у позовній заяві.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що позивачем за відсутності відповідних ліцензій здійснено реалізацію тютюнових виробів та алкогольних напоїв.

Будь-яких доказів, які б спростовували вище встановлене позивачем під час розгляду справи надано не було. У зв'язку з цим, суд вважає, що податковий орган дійшов вірних висновків щодо порушення позивачем вимог ст.15 Закону №481.

Водночас, контролюючим органом було прийнято два окремих податкових повідомлення-рішення від 04.07.2016 № та №, на підставі яких позивачу нараховані штрафні (фінансові) санкції на загальну суму 34000,00 грн., з яких 17000,00 грн. - за реалізацію алкогольних напоїв та 17 000,00 грн. - за реалізацію тютюнових виробів.

Проте, суд звертає увагу на те, що абз.5 ч. 2 ст.17 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» відповідальність передбачена, зокрема, за роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій, тобто у даній нормі закону роздрібна торгівля алкогольними напоями та тютюновими виробами без наявності ліцензій розглядається як одне порушення.

Так, зокрема, аналогічна правова позиція викладена Вищим адміністративним судом в ухвалі від 12.05.2014 (справа №2а-2549/09) та в ухвалі від 25.07.2016 (справа №816/2915/15).

Отже, реалізація алкогольних напоїв та тютюнових виробів без відповідних ліцензій є одним правопорушення, а тому сума штрафних санкцій за вчинення відповідного правопорушення має становити 17 000,00 грн.

У той же час, враховуючи, що штрафні санкції в розмірі 34000,00 грн. оформлені контролюючим органом не одним, а двома податковими повідомленнями-рішеннями, суд позбавлений можливості визначити правомірність якогось одного з двох податкових повідомлень-рішень на свій вибір, оскільки наведене виходить за межі повноважень суду, внаслідок чого визнанню протиправними та скасуванню підлягають обидва податкові повідомлення-рішення.

Щодо висновків контролюючого органу про порушення ФОП ОСОБА_1 вимог ст.15 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів» в частині невнесення до Єдиного реєстру місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 15 Закону №481 зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб'єкта господарювання таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.

Внесення даних до Єдиного реєстру проводиться на підставі заяви суб'єкта господарювання з обов'язковим зазначенням місцезнаходження місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, а також: для юридичних осіб - найменування, місцезнаходження, коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців; для фізичних осіб - підприємців - прізвища, імені, по батькові, місця проживання, реєстраційного номера облікової картки платника податків.

Суб'єкти господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, вносять до Єдиного реєстру тільки ті місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, що розташовані за іншою адресою, ніж місце здійснення торгівлі.

Статтею 1 Закону №481 наведені дефініції наступних термінів:

- єдиний державний реєстр місць зберігання (Єдиний реєстр) - перелік місць зберігання, який ведеться органами доходів і зборів і містить визначені цим Законом відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників.

- місце торгівлі - місце реалізації товарів, у тому числі на розлив, в одному торговому приміщенні (будівлі) за місцем його фактичного розташування, для тютюнових виробів та пива - без обмеження площі, для алкогольних напоїв, крім пива, - торговельною площею не менше 20 кв. метрів, обладнане реєстраторами розрахункових операцій (незалежно від їх кількості) або де є книги обліку розрахункових операцій (незалежно від їх кількості), в яких фіксується виручка від продажу алкогольних напоїв та тютюнових виробів незалежно від того, чи оформляється через них продаж інших товарів;

- місце зберігання - місце, яке використовується для зберігання спирту, або приміщення, яке використовується для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, відомості про місцезнаходження якого внесені до Єдиного державного реєстру місць зберігання.

Отже, Закон №481 розрізняє поняття «місце торгівлі» та «місце зберігання» і ці поняття не є тотожними, а тому місця роздрібної торгівлі не можуть відноситись до місць зберігання.

Відповідно до п. 2.1 Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання, затвердженого наказом Державної податкової адміністрації України від 28.05.2002 № 251, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.08.2002 за №670/6958, до Єдиного реєстру вносяться: місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів.

З огляду на наведені правові норми, якщо суб'єкт господарювання, який здійснює реалізацію та збереження алкогольних напоїв і тютюнових виробів в одному торгівельному приміщенні (будівлі), не має відокремленого від об'єкта роздрібної торгівлі місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, то у такого суб'єкта господарювання відсутні підстави для внесення до Єдиного реєстру відомостей про місце зберігання, з огляду на його відсутність.

Так, зокрема, така позиція висловлена Вищим адміністративним судом України в ухвалі від 09.11.2015 (справа №820/3951/15) та в постанові від 04.11.2015 (справа №2а/0270/ 3259/11).

Судом встановлено, що у даному випадку місце зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, одночасно є місцем здійснення торгівлі, що свідчить про відсутність у позивача обов'язку по внесенню такого місця до Реєстру.

Відповідач, обґрунтовуючи правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення №№ від 04.07.2016, зазначив, що у позивача у період з 06.12.2015 по 08.12.2015 була відсутня ліцензія на право роздрібної торгівлі тютюновими виробами, у період з 07.12.2015 по 08.12.2015 - ліцензії на право роздрібної торгівлі алкогольними напоями, що свідчить про необхідність внесення позивачем у вказані періоди місця зберігання зазначених товарів до Єдиного реєстру.

Проте, вказані твердження не спростовують факт тотожності місця зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів позивачем з місцем їх реалізації, навіть у період відсутності у позивача відповідних ліцензій. Більш того, суд звертає увагу на те, що з диспозиції частини 39 статті 15 Закону №481 випливає, що обов'язок по внесенню до Єдиного реєстру місць зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів виникає лише у тих суб'єктів господарювання, які отримали ліцензію на роздрібну торгівлю алкогольними напоями та тютюновими виробами, а тому відсутність у суб'єкта таких ліцензій свідчить про відсутність у нього обов'язку по внесенню відповідної інформації до Єдиного реєстру.

Таким чином, факт порушення позивачем положень статті 15 Закону №481 не підтверджується матеріалами справи, а тому податкове повідомлення-рішення від 04.07.2016 № підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

Щодо висновків податкового органу про заниження позивачем акцизного податку в сумі 3715,39 грн. суд зазначає наступне.

Відповідно до пп.212.1.11 п.212.1 ст.212 Податкового кодексу України (тут і далі - в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин) платником акцизного податку є особа - суб'єкт господарювання роздрібної торгівлі, яка здійснює реалізацію підакцизних товарів.

Згідно з п.п.213.1.9 п.213.1 ст.213 ПК України об'єктами оподаткування є операції з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів.

Підпунктом 214.1.4 пункту 214.1 статті 214 ПК України закріплено, що у разі обчислення податку із застосуванням адвалорних ставок базою оподаткування є вартість (з податком на додану вартість) підакцизних товарів, що реалізовані відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу.

Згідно з пп.215.3.10 п.215 ст.215 Податкового кодексу України для підакцизних товарів, реалізованих відповідно до підпункту 213.1.9 пункту 213.1 статті 213 цього Кодексу, ставки податку встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради у відсотках від вартості (з податком на додану вартість), у розмірі 5 відсотків.

З акта перевірки вбачається, що визначаючи належну до сплати суму акцизного податку в розмірі 3715,39 грн., контролюючий орган виходив з того, що:

- позивачем не подано декларацію акцизного податку за січень 2015 року, а тому база оподаткування акцизним податком за цей звітний період підлягає визначенню, виходячи з суми реалізації, відображеної в Книзі обліку розрахункових операцій №р/1, а саме: 28261,30 грн.;

- позивачем не проведено через реєстратор розрахункових операцій суми коштів за реалізований підакцизний товар, отримані через платіжний термінал (еквайрінг), в розмірі 50188,64 грн.

Суд зазначає, що враховуючи спростування факту отримання позивачем доходу від реалізації товару за допомогою еквайрінгу на суму 50188,64 грн. в 2015 році внаслідок належності вказаних коштів іншому суб'єкту господарювання - ФОП ОСОБА_2, та їх повернення власнику, неправомірним є нарахування контролюючим органом акцизного податку на цю суму.

Крім того, суд не може погодитися також з правомірністю висновку контролюючого органу про заниження позивачем акцизного податку з суми реалізованого в січні 2015 року товару в розмірі 28261,30 грн., оскільки відповідачем не доведено, що ця сума коштів є сумою реалізації саме підакцизних товарів.

Так, судом встановлено, що 28261,30 грн. є загальною сумою виручки позивача, отриманої та проведеної через реєстратор розрахункових операцій, що підтверджується сумою денних Z-звітів РРО.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази того, що ця сума коштів є сумою реалізації позивачем виключно підакцизних товарів.

Так, відповідно до пункту 10 статті Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» суб'єкти господарювання, які здійснюють розрахункові операції в готівковій та/або в безготівковій формі (із застосуванням платіжних карток, платіжних чеків, жетонів тощо) при продажу товарів (наданні послуг) у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг, а також операції з приймання готівки для подальшого її переказу зобов'язані друкувати або створювати в електронній формі на реєстраторах розрахункових операцій (за виключенням автоматів з продажу товарів (послуг) контрольні стрічки і забезпечувати їх зберігання протягом трьох років.

Згідно з абзацом 27 статті 2 цього Закону контрольна стрічка - копії розрахункових документів послідовно сформованих реєстратором розрахункових операцій, що надруковані або створені в електронній формі таким реєстратором, а також копії фіскальних звітних чеків у разі створення контрольної стрічки в електронній формі.

Таким чином, належним доказом того, що відображена позивачем в КОРО сума виручки за січень 2015 року є сумою реалізації виключно підакцизних товарів є контрольні стрічки із зазначенням в них назви товару, які зберігаються у суб'єкта господарювання протягом трьох років.

Проте, контролюючим органом в акті перевірки не зазначено, що ним були проаналізовані контрольні стрічки РРО за січень 2015 року з метою визначення загальної вартості реалізованого підакцизного товару в цьому звітному періоді. В пункті 1.11 акта перевірки також не вказано, що під час проведення перевірки контролюючий орган використовував контрольні стрічки РРО. Ані в акті перевірки, ані під час розгляду справи в суді відповідачем не повідомлено, на підставі чого він дійшов висновку про те, що позивачем в січні 2015 року був реалізований виключно підакцизний товар, а тому такий висновок носить характер припущень.

Водночас, відповідно до пункту 5 Розділу ІІ Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків - юридичними особами та їх відокремленими підрозділами, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року N 727 (далі - Порядок №727), факти виявлених порушень законодавства з питань державної митної справи, податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та повною мірою з посиланням на первинні документи, регістри податкового та бухгалтерського обліку, фінансової та іншої звітності, інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, ведення/складання яких передбачено законодавством, або отримані від інших суб'єктів господарювання, органів державної влади, у тому числі іноземних держав, правоохоронних органів, а також податкову інформацію, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Згідно з пунктом 4 Розділу ІІІ Порядку №727 описова частина акта (довідки) документальної перевірки складається таким чином: у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті документальної перевірки фактом порушення необхідно, зокрема:

- чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів (міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України і якими регулюються питання оподаткування), що порушені платником податків, зазначити період (календарний день, місяць, квартал, півріччя, три квартали, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, при здійсненні якої вчинено це порушення;

- зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків, зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення;

Проте, відповідачем при складанні акта перевірки від 15.06.20160/172/НОМЕР_1 були порушені вимоги Порядку №727, оскільки висновок про заниження позивачем акцизного податку за січень 2015 року фактично був зроблений на підставі припущень, без дослідження при цьому необхідних документів.

З урахуванням вищевикладеного, податкове повідомлення-рішення від 04.07.2016 № підлягає визнанню протиправним та скасуванню.

За таких обставин, позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ч 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 3 цієї статті закріплено, що якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Приймаючи до уваги задоволення судом позовної заяви майнового характеру на загальну суму 74874,58 грн. при ціні позову 76034,05 грн., сума судового збору, яка підлягає стягненню на користь позивача, становить 748,75 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області повідомлення-рішення від 04.07.2016 №, від 04.07.20161 №, від 04.07.2016 №, від 04.07.2016 №, від 04.07.2016 №.

3. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 04.07.2016 № в частині донарахування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 податку на доходи фізичних осіб в сумі 10296 (десять тисяч двісті дев'яносто шість) грн. 82 коп. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 2574 (дві тисячі п'ятсот сімдесят чотири) грн. 20 коп.

4. Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 04.07.2016 №001511720 в частині донарахування Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 військового збору в сумі 861 (вісімсот шістдесят одна) грн. 61 коп. та застосування штрафних (фінансових) санкцій в розмірі 215 (двісті п'ятнадцять) грн. 40 коп.

5. Визнати протиправним та скасувати рішення Ірпінської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області від 04.07.2016 № в частині застосування до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 штрафних санкцій в розмірі 5281 (п'ять тисяч двісті вісімдесят одна) грн. 31 коп.

6. В іншій частині в позові відмовити.

7. Стягнути на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (08131, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) судовий збір в розмірі 748 (сімсот сорок вісім) грн. 75 коп. за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Вишгородської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Київській області (07300, Київська область, м. Вишгород, проспект Шевченка, 1-а, ідентифікаційний код 39466569).

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Дудін С.О.