Справа № 815/5826/16
Суддя: Бутенко А. В.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/5826/16
ПОСТАНОВА
МЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративним суд у складі колегії:
головуючого судді - Бутенко А.В.,
суддів - Кравченко М.М., Свиди Л.І.,
за участю секретаря Філімоненко А.О.,
сторін:
позивач: ОСОБА_1
відповідачі:
Міністр оборони України, Міністерство оборони України: Добров Ю.І. (представник за довіреністю),
Військова частина НОМЕР_1 - Семенець М.І. (представник за довіреністю),
Військова частина НОМЕР_2 - Черненко В.В. (представник за довіреністю),
Військова частина НОМЕР_3 - Головко І.Д. (представник за довіреністю),
третя особа: Державна казначейська служба України - представник не з`явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України, в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 , в/ч НОМЕР_3 , за участю 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України про визнання протиправною бездіяльність, визнання протиправним та скасування рішення від 22.10.2016 року та 31.10.2016 року, зобов`язати вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:
До суду надійшов позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить:
Визнати протиправною бездіяльність Міністра оборони України щодо прийняття обов`язкового рішення про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яке підлягало видачі за весь час вимушеного прогулу, в якому ОСОБА_1 перебував з 08.10.2009 по 20.05.2015 включно в результаті незаконного звільнення з військової служби в 2009 році.
Визнати протиправними бездіяльність та скасувати рішення Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року та від 31.10.2016 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нарахування та виплата якої була проведена в серпні 2016 року та за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 по 20.05.2015 включно.
Зобов`язати Міністра оборони України порядком, визначеним діючим законодавством України прийняти рішення:
- на виконання п. 15 резолютивної частини постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року по адміністративній справі№2а-6803/09/1570 про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно в період з 30.10.2002 по 08.10.2009 включно та оформити це рішення належним службовим документом;
- про виплату ОСОБА_1 грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за весь час вимушеного прогулу з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року включно та оформити належним службовим документом.
Зобов`язати військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_2 :
- зробити перерахунок нарахування грошової компенсації вартості за неотримане ОСОБА_1 речове майно за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно за закупівельними цінами на предмети речового майна, яке діяло в ЗС України в серпні 2016 року;
- нарахувати та виплатити ОСОБА_1 різницю коштів, отриману за результатами перерахунку грошової компенсації, попередньо перевіривши їх індексацію;
- виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, утриманого з грошової компенсації за речове майно розрахованої за цінами 2016 року.
Зобов`язати військові частини НОМЕР_1 та НОМЕР_3 :
- нарахувати та виплатити мені грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, за період з 25.07.2014 по 19.05.2015 включно;
- виплатити ОСОБА_1 в повному обсязі грошову компенсацію суми податку з доходів фізичних осіб, який буде утриманий з даної грошової компенсації за речове майно.
Стягнути з Міністра оборони України на користь ОСОБА_1 на відшкодування заподіяної ОСОБА_1 протиправною бездіяльністю Міністра оборони України та протиправною бездіяльністю Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року моральної шкоди в розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень.
Під час судового розгляду до участі у справі залучено в якості відповідачів військову частину НОМЕР_1 , військову частину НОМЕР_2 , військову частину НОМЕР_3 та в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Державну казначейську службу України.
Третя особа - Державна казначейська служба України явку представника до судового засідання не забезпечила, про дату, час та місце судового засідання повідомлена належним чином та завчасно.
Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що згідно наказу Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015р. його поновлено на військовій службі з 08.10.2009р. та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України, однак рішення про виплату грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, яке підлягало видачі за весь час вимушеного прогулу, в якому він перебував з 08.10.2009 по 20.05.2015 включно в результаті незаконного звільнення з військової служби в 2009 році не прийнято.
25.07.2014року Одеським апеляційним адміністративним судом прийнято постанову в адміністративній справі № 2а-6803/09/1570, якою з урахуванням вимог ч.2 ст.8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей визначено 13 років безперервної військової служби позивачем в період з 30.10.2002р. по 20.05.2015р., зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити йому грошові кошти як компенсацію за речове майно з 30.10.2002р. по 25.07.2014 року.
13.05.2016 року Міністром оборони України видано наказ № 428 (по особовому складу) про звільнення позивача у відставку, однак відповідачами не вжито всіх заходів, спрямованих на його реалізацію, в частині повного забезпечення позивача матеріальним забезпеченням на день виключення зі списків особового складу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України.
Також, наказом Командування Військово-морських сил Збройних сил України від 14.11.2016 року № 230, позивача виключено зі списків особового складу Командування Військово-морських сил Збройних сил України, знято зі всіх видів забезпечення, однак перерахунок різниці грошової компенсації за неотримане ним речове майно за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 не здійснений, оскільки в серпні 2016 року отримано компенсацію за закупівельними цінами на предмети речового майна станом на 2015 рік, чим порушено пункт 5 Постанови КМ України № 178 від 16.03.2016 року.
Крім того, позивачу не виплачена компенсація вартості неотриманого речового майна, за період з 26.07.2014 року по 20.05.2015 року включно.
Позивач зазначає, що наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 року є нереалізованим до того часу, поки позивачу не виплачено всі належні йому виплати згідно законодавства.
Позивач вважає період з 08.10.2009р. по 20.05.2015р. вимушеним прогулом, тому з метою реалізації своїх прав, він подавав командувачу Військово-морських сил Збройних сил України рапорти та заяви, в яких зазначав, що він не дає згоди на виключення його зі списків особового складу командування ВМС ЗС України до проведення з ним необхідних розрахунків, в тому числі компенсації вартості за неотримане речове майно за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 року, грошової компенсації вартості за неотримане позивачем речове майно за рішенням суду за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року.
Також позивач вказав, що з цих питань він неодноразово звертався до Міністра оборони України, Командування Військово-морських сил Збройних сил України, однак отримав відмови у виплаті, які вважає протиправними.
Від Міністра оборони України, Міністерства оборони України надійшли заперечення на адміністративний позов (а.с. 95-97). Також представник зазначив, що на виконання виконавчого листа № 2а-6803/09/1570, виданого Одеським окружним адміністративним судом 27.11.2014 року, Міністерство оборони України повинно було нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за речове майно за період з 30.10.2002 року по 25.07.2014 року, на підставі чого військовою частиною НОМЕР_2 було проведено розрахунок та виплачено компенсацію за неотримане речове майно за вказаний період дружині позивача.
Всі розрахунки з позивачем проведені з урахуванням вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008 року, повинна здійснювати військова частина, в якій позивач проходить службу та перебуває на матеріальному забезпеченні.
Наказ Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. про звільнення військовослужбовця ОСОБА_1 є підставою для командира військової частини НОМЕР_1 для проведення всіх виплат, передбачених чинним законодавством у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у відставку.
Таким чином, Міністром оборони України не допущено ніякої бездіяльності як при поновленні позивача на підставі судового рішення та виданні наказу № 150 від 05.03.2015 року, так і при звільненні позивача та виданні наказу № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016, а доводи позивача не відповідають положенням чинного законодавства України, які регулюють порядок поновлення на службі, звільнення та проведення розрахунків зі звільненими з військової служби особами. Також зазначено про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог про стягнення моральної шкоди.
Представник Командування Військово-морських сил Збройних сил України (військової частини НОМЕР_1 ), представники військових частин НОМЕР_2 та НОМЕР_3 також заперечували проти задоволення позову, зазначивши, що наказ Командування Військово-морських сил Збройних сил України від 14.11.2016 року № 230 прийнятий на виконання наказу Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. на підставі документів на звільнення, направлених Командуванню Військово-Морських Сил Збройних Сил України (військова частина НОМЕР_1 ), з дотриманням вимог чинного законодавства, в зв`язку з чим відсутні підстави для додаткових виплат.
Також пояснили, що Командування ВМС Збройних сил України не займається речовим забезпеченням військовослужбовців, оскільки в різні періоди знаходилось та знаходиться на матеріальному забезпеченні при військовій частині НОМЕР_2 та НОМЕР_3 . Стосовно компенсації речового майна за період з 25.07.2014 року по 20.05.2015 року зазначено, що за новим місцем служби військовослужбовець забезпечується речовим майном на підставі речового атестата з дня включення його до списку особового складу військової частини.
Всі розрахунки в цих військових частинах проведені із позивачем згідно з періодами його перебування на речовому забезпеченні, тому вимоги про зобов`язання здійснити додаткові виплати є безпідставними.
Також відповідачі вважають необґрунтованими позовні вимоги щодо виплати грошової компенсації податків з доходу фізичної особи, які буде утримано з грошової компенсації, оскільки роботодавець, який виступатиме податковим агентом, зобов`язаний утримувати податки при нарахуванні доходів, в зв`язку з чим виплата грошової компенсації за речове майно за час вимушеного прогулу підлягатиме оподаткуванню на загальних засадах.
Крім того, відповідачі вважають безпідставними та необґрунтованими позовні вимоги про стягнення моральної шкоди.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено, що Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р. у справі № 2а-6803/09/1570, зокрема, визнано протиправним та скасовано наказ Міністра оборони України №666 (по особовому складу) від 17 серпня 2009 року про звільнення капітана 1 рангу ОСОБА_1 заступника командира району-начальника відділу матеріально-технічного забезпечення управління Західного морського району ВМС ЗС України з військової служби у запас за віком (п. в ч. 7 ст. 26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу); поновлено капітана 1 рангу ОСОБА_1 з 08 жовтня 2009 року на військовій службі на посаді, зобов`язано Міністерство оборони України нарахувати та виплатити йому грошові кошти як компенсацію за речове майно з 30.10.2002р. по 25.07.2014 року.
Наказом Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015р., який прийнято на підставі постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014р., скасовано, зокрема, наказ Міністра оборони України від 17.08.2009р. № 666 про звільнення з військової служби у запас за п. "в" (за віком) ч.7 ст.26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" капітана 1 рангу ОСОБА_1 , поновлено позивача на військовій службі з 08.10.2009 року та призначено начальником відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України ( а.с. 11 ).
Наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 88 (по стройовій частині) від 14.05.2015р. позивача з 14.05.2015р. зараховано до списків Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України та поставлено на всі види забезпечення при військовій частині НОМЕР_2 та фінансове забезпечення військової частини НОМЕР_3 (а.с.12).
Згідно з наказом Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України № 93 (по стройовій частині) від 21.05.2015 року позивач вважався таким, що 20.05.2015р. прийняв справи та посаду та приступив до виконання обов`язків (а.с. 14).
Наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 13.05.2016 р. відповідно до ч. 7 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, з урахуванням вимог ч.8 цієї ж статті капітана І рангу ОСОБА_1 , начальника відділу замовлень морської зброї, радіотехнічного озброєння та навігаційної техніки управління кораблебудування Командування Збройних Сил України звільнено з військової служби у відставку за п. б (за станом здоров`я) (п. 3 наказу) (а.с.15).
Наказом Командування Військово-морських сил Збройних сил України від 14.11.2016 року № 230, позивача виключено зі списків особового складу Командування Військово-морських сил Збройних сил України та знято з усіх видів забезпечення.
Позивач, не погоджуючись з бездіяльністю Міністра оборони України щодо прийняття обов`язкового рішення про виплату йому грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період вимушеного прогулу з 08.10.2009 по 20.05.2015 року, бездіяльністю Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України та відмовами в перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нарахування та виплата якої була проведена в серпні 2016 року та за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 по 20.05.2015, викладеними в рішеннях від 22.10.2016 року та від 31.10.2016, звернувся до суду за захистом порушеного права.
Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв`язок у їх сукупності, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв`язку з наступним.
Оцінюючи правомірність дій відповідачів, суд керувався критеріями, закріпленими у ч.3 ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, які повинні дотримуватися при реалізації дискреційних повноважень владного суб`єкта.
Відповідно до ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Відповідно до вимог абз.3 ч.2 ст.8 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, у разі поновлення на військовій службі (посаді) орган, який прийняв рішення про таке поновлення, одночасно вирішує питання про виплату військовослужбовцю матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці за час виконання військового обов`язку на нижчеоплачуваній посаді, які він недоотримав внаслідок незаконного звільнення (переміщення). Цей період зараховується військовослужбовцю до вислуги років (як у календарному, так і у пільговому обчисленні) та до терміну, встановленого для присвоєння чергового військового звання.
Пунктом 232 Положення встановлено, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби поновлення його на попередній або рівнозначній посаді здійснюється наказом посадової особи, яка має право звільнення цієї категорії військовослужбовців з військової служби, їй рівнозначної або вищої. Наказ видається на підставі копії рішення суду, матеріалів службового розслідування та копії наказу, виданого відповідним командиром (начальником), про притягнення до дисциплінарної відповідальності посадових осіб, винних у незаконному звільненні військовослужбовця.
Згідно з п.1.1. Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 р. № 170, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 травня 2009 р. за N 438/16454, Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Інструкція) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі - Положення), затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року N 1153.
У п.12.5 Інструкції зазначено, що у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби в наказі командира військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, зазначається про виплату йому матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, які він недоотримав унаслідок незаконного звільнення.
Відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України № 260 від 11.06.2008р. (далі Інструкція № 260), розрахунки з позивачем здійснюються військовою частиною, в якій позивач проходить службу та перебуває на фінансовому забезпеченні.
Таким чином, Наказ Міністра оборони України є підставою для видання відповідного наказу командиром військової частини, в якій поновлюється на військовій службі незаконно звільнений військовослужбовець, нарахування та проведення всіх виплат, передбачених чинним законодавством у зв`язку з поновленням на військовій службі.
Отже, Міністр оборони України, при виданні наказу № 150 від 05.03.2015 року діяв відповідно Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, в межах наданих повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та Законами України та іншими нормативно-правовими актами, тому відсутні правові підстави для визнання його бездіяльності щодо неприйняття рішення про виплату позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно за період вимушеного прогулу протиправною, так само відсутні підстави для зобов`язання таке рішення оформити належним службовим документом.
Щодо вимоги про визнання протиправною бездіяльності та скасування рішень Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року та від 31.10.2016 про відмову ОСОБА_1 в перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, нарахування та виплата якої була проведена в серпні 2016 року та за частину часу вимушеного прогулу з 25.07.2014 по 20.05.2015 включно, суд зазначає, що із змісту наданих позивачу відповідей вбачається відсутність підстав для перерахунку грошової компенсації вартості за неотримане речове майно та виплати такої компенсації за період з 25.07.2014 по 20.05.2015 року.
Оскільки згідно з довідками, наданими відповідачами, Позивач перебував на всіх видах забезпечення та фінансового забезпечення у військовій частині НОМЕР_2 з 18.05.2015 по 29.10.2015 року (а.с. 257) та у військовій частині НОМЕР_3 - з 29.10.2015 року по 14.11.2016 року (а.с. 249), останні повинні були нарахувати та виплатити позивачу компенсацію вартості за речове майно, визначене чинним законодавством, при звільненні з військової служби, тому, дійсно у Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України були відсутні підстави для здійснення таких виплат. Отже суд не вбачає бездіяльності Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України та підстав для скасування зазначених рішень.
Разом з тим, згідно з ч.9 ст.26 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до вимог абз.3 п.242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Відповідно до п.12.5 Інструкції, у разі незаконного звільнення військовослужбовця з військової служби, період вимушеного прогулу зараховується військовослужбовцю до вислуги років, до строку вислуги у військовому званні та строку контракту.
Так, постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.07.2014 року по справі № 2-а-6803/09/1570 позивача було поновлено на військовій службі з 08.10.2009 року.
Тобто з 08.10.2009 року позивач перебував у вимушеному прогулі, який закінчився 20.05.2015 року, оскільки цієї дати позивача фактично було допущено до виконання своїх посадових обов`язків у Збройних Силах України, що підтверджується послужним списком позивача.
Перебування позивача у вимушеному прогулі до 20.05.2015 року також підтверджується: наказом Міністра оборони України № 150 (по особовому складу) від 05.03.2015 року, наказами по стройовій частині частині командування ВМС ЗС України № 88 від 14.05.2015 року та № 93 від 21.05.2015 року; послужним списком з особової справи позивача; наказом Міністра оборони України № 428 (по особовому складу) від 14.11.2016 року; наказом ВМС ЗС України № 230 (по особовому складу) від 14.11.2016 року.
Таким чином, позивач в період з 01.08.1971 року по 14.11.2016 року безперервно проходив військову службу, при цьому в період з 08.10.2009 року по 20.05.2015 року не обіймав штатну посаду в Збройних Силах України та знаходився у вимушеному прогулі.
З викладеного вбачається, що розрахунок із позивачем по матеріальному забезпеченню на день виключення зі списків особового складу командування ВМС ЗС України мали провести з урахуванням всього періоду вимушеного прогулу позивача.
Проте станом на 14.11.2016 року (день виключення позивача зі списків особового складу командування ВМС ЗС України) позивачу протиправно не було виплачено матеріальне забезпечення за 10 місяців безперервної військової служби з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року.
Як зазначено у п.242 Положення, військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач не надавав згоди на виключення його зі списків особового складу військової частини, неодноразово звертався з відповідними заявами та рапортами до Міністерства оборони України та командувача ВМС ЗС України з питань виплати коштів за неотримане ним речове майно(а.с.148-157,163-225), а також був на особистому прийомі у Міністра оборони України (а.с.191-192).
Крім того, в серпні 2016 року від військової частини НОМЕР_2 , позивач отримав компенсацію за неотримане речове майно за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно, що не заперечується сторонами, однак нарахування цієї компенсації проведено на підставі довідки №5 від 08.06.2015 року, яка складена відповідачем за цінами на предмети речового майна станом на 01.01.2015 року, що також не заперечується сторонами.
Разом з тим, відповідно до Порядку виплати військовослужбовцям Збройних сил України компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого Постановою КМ України № 178 від 16.03.2016 року, яка діяла на момент виплати, грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, територіального органу, територіального підрозділу, закладу, установи, організації (далі - військова частина), а командирам (начальникам) військової частини - наказу старшого командира (начальника), у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
Довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
Таким чином, з боку військової частини НОМЕР_2 порушено право позивача на отримання цієї компенсації виходячи із закупівельної вартості такого майна станом на 1 січня року, в якому проведено виплату.
Згідно з приписами статті 2 Закону України Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей, ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Частиною 3 п.12.8 Інструкції встановлено, що командири військових частин зобов`язані забезпечити своєчасне здавання посади, проведення усіх необхідних розрахунків з військовослужбовцями, стосовно яких видано наказ по особовому складу про звільнення їх з військової служби.
Враховуючи викладене, позовні вимоги про зобов`язання в/ч НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплатити різницю грошової компенсації за неотримане речове майно за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно за закупівельними цінами на предмети речового майна, які діяли в ЗС України в серпні 2016 року та зобов`язання в/ч НОМЕР_3 нарахувати та виплатити грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року включно, належить задовольнити.
При цьому позовні вимоги щодо виплати позивачу в повному обсязі грошової компенсації суми податку з доходів фізичних осіб, яка буде утримана з компенсації за неотримане речове майно не грунтуються на приписах чинного законодавства та задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.
Підпунктами 163.1.1, 163.1.2 п. 163.1 ст. 163 ПК України визначено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання).
При цьому пп.168.1.1 п.168.1 ст. 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу.
Згідно вищенаведених приписів чинного законодавства, роботодавець є податковим агентом при нарахуванні усіх видів виплат за час вимушеного прогулу, тому має обов`язки щодо утримання податків при нарахуванні доходів, отже зазначені відносини врегульовані законодавством, а позовні вимоги в цій частині є передчасними, заявленими на майбутнє, необґрунтованими, в зв`язку з чим задоволенню не підлягають.
Щодо позовних вимог про стягнення з Міністерства оборони України на користь позивача грошових коштів на відшкодування завданої йому протиправною бездіяльністю Міністра оборони України та протиправним рішенням Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року моральної шкоди у розмірі 500 (п`ятсот) тисяч гривень, суд зазначає наступне.
Як вбачається з пояснень позивача, його фактично було змушено самостійно захищати свої права в судовому порядку. Міністерство оборони України та Командувач ВМС ЗС України свідомо не виконували вимоги чинного законодавства України та продовжили порушувати права позивача, шляхом невиплати грошового забезпечення. З 2002 року та по теперішній час, захищаючи свої права в судах, позивач як професійний військовий офіцер-інженер корабельної служби по внутрішньому стану займається не тим, чим повинен, оскільки відповідачі фактично змусили його звертатися за судовим захистом. Оскільки позивач та його родина, яка допомогала позивачу захищати його права, були втягнуті в судові процеси та вимушені були допомагати позивачу, позивач вважає, що відповідач фактично завдав йому моральної шкоди на протязі останніх 14 років. Міністр оборони України та Командувач ВМС ЗС України свідомо не виконували вимоги чинного законодавства України та починаючи з 24.07.2014 року продовжили порушувати права позивача та знущатися над ним та членами його родини.
Також Позивач пов`язує наявність моральної шкоди із протиправним рішенням Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України від 22.10.2016 року.
З урахуванням суб`єктного складу спірних правовідносин, до застосування підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з ст.ст. 22,23 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
За правилами ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Відповідно до ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Як вбачається зі змісту п.3, п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31.03.1995р. під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому з`ясовується, чим підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Обов`язковою умовою задоволення позовних вимог є доведеність позивачем порушених його прав та охоронюваних законом інтересів з боку відповідача, зокрема наявність в особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.
Враховуючи викладене та матеріали справи, при з`ясуванні питання щодо визначення наявності шкоди взагалі та обов`язку її відшкодування, суд, вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню вимоги позивача стосовно відшкодування йому моральної шкоди, оскільки позовні вимоги до Міністра оборони України та Командувача ВМС ЗС України є необгрунтованими, а вимоги про стягнення такої шкоди з інших відповідачів, які мали вчинити певні дії щодо перерахунку та виплати компенсації за речове майно, не заявлені.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства с захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування. їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
За правилами частин 1, 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в разі, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.
Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Виходячи з наведеного, враховуючи встановлені судом обставини, з метою відновлення порушеного права позивача суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 71, 86, 94, ч.6 ст.128, 159-163 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністра оборони України, Міністерства оборони України, Командуючого Військово-Морськими Силами ЗС України, в/ч НОМЕР_1 , в/ч НОМЕР_2 , в/ч НОМЕР_3 , за участю 3-ї особи без самостійних вимог на предмет спору Державна казначейська служба України задовольнити частково.
1. Зобов`язати в/ч НОМЕР_2 здійснити перерахунок та виплатити різницю грошової компенсації за неотримане ОСОБА_1 речове майно за період з 30.10.2002 по 25.07.2014 включно за закупівельними цінами на предмети речового майна, які діяли в ЗС України в серпні 2016 року.
2. Зобов`язати в/ч НОМЕР_3 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно, за період з 26.07.2014 року по 19.05.2015 року включно.
В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.
Повний текст постанови виготовлено та підписано 15.05.2017 року.

Головуючий суддя Бутенко А.В.

Суддя Кравченко М.М.

Суддя Свида Л.І.