Справа № 642/1719/17
Суддя: Євтіфієв В. М.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Ленінський районний суд м.Харкова
П О С Т А Н О В А

іменем України

14 травня 2017Справа № 642/1719/17а Провадження №2а/642/213/17

Суддя Ленінського районного суду м.Харкова Євтіфієв В.М., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, про визнання рішення противоправним, зобов'язання вчинення дій, -

ВСТАНОВИВ:

10.04.2017 року позивачка звернулася до суду з адміністративним позовом до відповідача в якому вимагала:

- визнати протиправними дії в частині припинення виплати пенсії відповідачем та визнати протиправною його ж бездіяльність в частині невиплати ОСОБА_1 пенсії з липня 2016 року;

- зобов'язати відповідача поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за період, починаючи з липня 2016 року;

- звернути постанову до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць;

- зобов'язати Відповідача у встановлений судом строк подати до суду звіт про виконання судового рішення.

В наданих запереченнях відповідач вказав:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до київського об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Харкова (управління Пенсійного Фонду України у Холодногірському районі м.Харкова) про поновлення нарахування та виплати з липня 2016 року пенсійних виплат.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №988 від 21.12.2016 «Деякі питання Функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» управління Пенсійного фонду України у Холодногірському районі м.Харкова реорганізовано шляхом злиття в Київське об'єднане правління Пенсійного фонду України м. Харкова (далі за текстом Управління).

Управління заперечує проти позову з наступних причин.

З 2014 року було прийнято ряд нормативних актів, які регулюють питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, зокрема Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» №1706-VII від 20.10.2014, Постанови Кабінети Міністрів країни №509 від 01.10.2014 «Про облік внутрішньо переміщених осіб», №637 від 05.11.2014 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», №365 від 08.06.2016 «Деякі питання (ійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», № 167 від 14 березня 2016 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України».

Позивачка перебуває на обліку в Управлінні та отримував пенсію за віком на підставі запитуваної електронної пенсійної справи та наданих позивачем документів.

Згідно ч.І п.1 Постанови КМУ від 05.11.2014 № 637 „Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам" призначення та продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509.

Згідно п.3 постанови КМУ від 14 березня 2016 р. № 167 внесення змін до деяких постанов бінету Міністрів України, починаючи з 1 липня 2016 р. виплата пенсій (щомісячного довічного эшового утримання), усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, довічних державних стипендій рахунок коштів державного та місцевих бюджетів, коштів Пенсійного фонду України, фондів зальнообов'язкового державного соціального страхування, що призначені внутрішньо переміщеним особам, здійснюється через рахунки та мережу установ і пристроїв публічного акціонерного товаристваа "Державний ощадний банк України" Для ідентифікації одержувачів пенсій, які є внутрішньо переміщеними особами, та забезпечення виплати їм пенсій здійснюється емісія платіжних карток, які одночасно є пенсійним посвідченням, із зазначенням на них графічної та електронної інформації про власника та його електронного цифрового підпису.

Позивачка отримувала пенсійні виплати через Укрсоцбанк. Листом від 1.04.2016 року вих. №2964/02-29 Управління повідомило її про необхідність відкрити рахунок у відділенні ПАТ Державний ощадний банк України" та надати відповідну інформацію, але ОСОБА_1 більше не зверталася до Управління.

Тому з 1 липня 2016 року пенсія ОСОБА_1 як і раніше нараховується, але не може бути виплачена.

На цей час в Управлінні відсутні документи, необхідні для виплати нарахованих позиваці соціальних виплат внутрішньо переміщених осіб.

Враховуючи зазначене, вважаємо, необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Дослідивши та оцінивши в сукупності докази по справі, суд встановлені наступні факти та обставини:

Матеріалами справи встановлено, позивач, є пенсіонером за віком і перебуває на обліку відповідача, що визнає означений факт сам відповідач. До червня місяця 2016 року включно позивачка отримувала пенсію шляхом зарахування коштів на рахунок, відкритий в уповноваженому банку - ПАТ «Укрсоцбанк». У липні виплати припинені з необхідності відкриття рахунку у AT «Ощадбанк», підтвердити своє місце проживання і у черговий раз з'явиться до відповідного підрозділу Пенсійного фонду.

Згідно зі статтею 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706 факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Строк дії довідки № виданої позивачки від 02.04.2015 не вказаний, з чого можна зробити висновок, що вона діє безстроково.

Факт перебування позивачки на обліку у відповідача підтверджується цією ж довідкою, оскільки постановка на облік пенсіонерів здійснюється за територіальним принципом.

Статтею 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року встановлено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, цього закону, Закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відміни від загальнообов'язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення в Україні.

У відповідності до частини 3 статті 4 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року, яка визначає складові законодавства про пенсійне забезпечення в Україні, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються: види пенсійного забезпечення; умови участі в пенсійній системі чи її рівнях; пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат; джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення; умови, норми та порядок пенсійного забезпечення; організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Статтею 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року передбачено, що він регулює відносини, які виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом, зокрема, визначаються порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 року передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Згідно з підпунктом 1 пункту 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління ПФУ від 30 квітня 2002 року N 8-2 (далі - Положення), управління ПФУ у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (далі - Управління) є органами ПФУ, підпорядкованими відповідно головним управлінням ПФУ в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів ПФУ.

Відповідно до підпункту 4 пункту 2.1 та підпункту 2 пункту 2.2 Положення основним завданням Управління, крім іншого, є забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій, допомоги на поховання та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів ПФУ та інших джерел, визначених законодавством. Управління відповідно до покладених на нього завдань планує доходи та видатки коштів ПФУ в районі (місті), у межах своєї компетенції забезпечує виконання бюджету ПФУ.

Вказані обставини зазначені в Постанові ВСУ від 24 березня 2015 року у справі № 21-66а15.

Таким чином, основним завданням пенсійного фонду Країни є соціальний захист громадян України та своєчасної виплати пенсії без всяких обмежень у соціальному статусі.

Статтею 46 Конституції України визначено:

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Отже право позивачки на отримання пенсійних виплат гарантується статтею 46 Конституції України

Вимогами статті 9 ч.4 КАС України визначено:. У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, Постановами КМУ відносини щодо умов і порядку виплат пенсій регулюватись не можуть.

Так, постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11.02.2015, яка залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 02.04.2015 і ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16.10.2015 визнаний незаконним та нечинним з моменту прийняття пункт 2 Тимчасового порядку фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 595.

В мотивувальній частині ухвали Вищого адміністративного суду у справі № К/800/19498, №К/800/19418 зазначено: «Системний аналіз вказаних норм Конституції України та Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», перевірка законності постанови № 595 в частині затвердження пункту 2 Тимчасового порядку дає підстави для висновку про те, що, зупиняючи видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування, Кабінет Міністрів України порушив їхні приписи як щодо наявності повноважень на прийняття такого рішення, так і щодо звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, рівності громадян перед законом, виплати пенсії, інших видів соціальних виплат та допомоги на рівні не нижче від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно ч. 1 ст. 47 Закону № 1058 пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

Підстави для припинення виплати пенсії передбачені частиною першою статті 49 вказаного закону: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом. Перелік є вичерпним.

Відповідно до ч. 1 т. 2 Закону України «Про основні засади соціальною захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» вії 16 грудня 1993 року право за пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право: обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Крім того, статтею 21 Конституції України визначено: Усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними.

Статтею 24 Конституції України визначено. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення: створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом (ст. 49 Конституції України).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», №9 від 01.11.1996, встановлено, що виходячи із зазначеного у ст. 8 конституції в Україні принципу верховенства права, конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. При цьому судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Також Постановою встановлено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить законові, суд зобов'язаний застосувати закон, який регулює ці правовідносини.

Вказаними нормами закону передбачено виплату пенсії застрахованої особі без всяких обмежень та умов. Посилання відповідача на Постанову КМУ не доречно, т.я. вона суперечить вище зазначеним нормам закону та порушує Конституційні права позивача в частині рівності громадян України та неможливості розділу громадян по ознакам наданого статусу переселенця, наявності банківського рахунку а також обов'язкової наявності банківського рахунку в Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України».

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Виходячи з рішення ЄСПЛ незалежно від місця проживання людини, не може бути підставою про припинення соціальних виплат з боку відповідача.

Стаття 22 Конституції України визначено: Права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Крім того, відповідно до вимог ст.9 ч.4 КАС України: У разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Отже, означена постанова КМУ суперечить положенням Конституції України та означеним Законам, а тому не може бути застосована.

Крім того, у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я» (МРП). Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У пункті 333 цього рішення ЄСПЛ зазначив: «Суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією».

Отже, Постанову КМУ щодо порядку виплати пенсій особам тимчасово переміщеним звужує права позивачки на отримання пенсії, а тому не може бути підставою у припинені пенсійних виплат в залежності від місця проживання, соціального статусу та рахунку в ощадбанку.

Таким чином, пенсія повинна бути перерахована на банківський рахунок визначений самим пенсіонером в ПАТ «Укрсоцбанк» та не може бути перерахована на рахунок вказаний пенсійним фондом з посиланням на Постанову КМУ.

Вимогами статті 19 Конституцій України визначено: Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Виходячи з наведеного, дії відповідача не відповідають вимогам закону та нормам міжнародного права, що мають перевагу перед національним законодавством, а тому є неправомірними.

Відповідно до ч. 1 ст. 267 КАС України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов'язати суб'єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

З аналізу вказаної норми вбачається, що питання про надання звіту про виконання постанови вирішує суд, який прийняв судове рішення по суті спору не на користь суб'єкта владних повноважень.

Цій нормі кореспондують положення абзацу 6 п. 4 ч. 1 ст. 163 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з яким постанова складається з резолютивної частини із зазначенням встановленого судом строку для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій (перебіг цього строку починається з дня набрання постановою законної сили або після одержання її копії, якщо постанова виконується негайно).

Отже, встановити судовий контроль за виконанням рішення суб'єктом владних повноважень - відповідачем у справі суд може під час прийняття постанови у справі.

Такий контроль здійснюється судом шляхом зобов'язання надати звіт про виконання судового рішення, розгляду поданого звіту на виконання постанови суду, а в разі неподання такого звіту - встановленням нового строку для подання звіту та накладенням штрафу.

У Рішенні від 30 червня 2009 року № 16-рп/2009 Конституційний Суд України зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб'єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абзац перший підпункту 3.2 пункту 3, абзац другий пункту 4 мотивувальної частини).

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні від 06.09.1978 року у справі "Класс та інші проти Німеччини", із принципу верховенства права випливає, зокрема, що втручання органів виконавчої влади у права людини має підлягати ефективному нагляду, який, як правило, повинна забезпечувати судова влада. Щонайменше це має бути судовий нагляд, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури.

Згідно ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 року № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі" резолютивна частина судового рішення, за загальним правилом, повинна містити: висновок суду про задоволення позову (клопотання, подання), апеляційної чи касаційної скарги повністю або частково чи відмову в його (її) задоволенні повністю або частково, чи залишення його (її) без задоволення; висновок суду по суті вимог; розподіл судових витрат; інших правових наслідків ухваленого рішення; строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили та його оскарження; встановлений судом строк для подання суб'єктом владних повноважень - відповідачем до суду першої інстанції звіту про виконання постанови, якщо вона вимагає вчинення певних дій.

Вимогами статті 256 ч.1 п.1 КАС України визначено:. Негайно виконуються постанови суду про:

1) присудження виплати пенсій, інших періодичних платежів з Державного бюджету України або позабюджетних державних фондів - у межах суми стягнення за один місяць;

Керуючись ст.ст. 2, 17, 18, 87, 94, 158-163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, про визнання рішення противоправним, зобов'язання вчинення дій, задовольнити повністю.

Визнати протиправними дії в припинення виплати пенсії Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, та визнати протиправною бездіяльність Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, в невиплати ОСОБА_1 пенсії з липня 2016 року.

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, поновити нарахування та виплату пенсії за віком ОСОБА_1 та сплатити заборгованість за період, починаючи з липня 2016 року, шляхом перерахування на банківський рахунок ОСОБА_1 в ПАТ «Укрсоцбанк».

Постанова підлягає до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Зобов'язати Київське об'єднане управління Пенсійного фонду України м.Харкова, у місячний строк подати до суду звіт про виконання судового рішення.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м.Харкова. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя: В.М. Євтіфієв