Справа № 419/354/17
Суддя: Чебанов Олександр Олегович
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Мартинюк В. Б.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року справа № 419/354/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд колегією суддів у складі: головуючого судді: Чебанова О.О., суддів: Сіваченка І.В., Шишова О.О., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Новоайдарського районного суду Луганської області від 15 березня 2017 року у справі № 419/354/17 за позовом ОСОБА_2 до Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області про визнання незаконними дій та зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі позивач) звернувся до Новоайдарського районного суду Луганської області із адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області (далі відповідач), в якому просив: визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області щодо відмови у призначенні йому пенсії за віком на пільгових умовах - протиправними; визнати пільговий стаж роботи згідно довідки № 264 від 18.07.2014 р., виданої ДП "Луганськвугілля" та зобов'язати Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області призначити йому з 09.07.2016 р. пенсію за віком на пільгових умовах з урахуванням даних трудової книжки та довідки про пільговий стаж № 264 від 18.07.2014 р., виданої ДП "Луганськвугілля".

Постановою Новоайдарського районного суду Луганської області від 15 березня 2017 року у справі № 419/354/17 адміністративний позов було задоволено, внаслідок чого: визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 з 09.07.2016 р. пенсії за віком на пільгових умовах неправомірними; визнано пільговий стаж роботи згідно довідки № 264 від 18.07.2014 р., виданої ДП "Луганськвугілля"; зобов'язано Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області призначити ОСОБА_2 з 09.07.2016 р. пенсію за віком на пільгових умовах з урахуванням даних трудової книжки та довідки про пільговий стаж № 264 від 18.07.2014 р., виданої ДП "Луганськвугілля".

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову місцевого суду скасувати та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 16 травня 2017 року було допущене на стадії апеляційного розгляду справи № 419/354/17 процесуальне правонаступництво, а саме, замінено відповідача - Управління Пенсійного фонду України в Новоайдарському районі Луганської області на його правонаступника - Старобільське обєднане управління Пенсійного фонду України Луганської області.

Всі особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не прибули, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до пункту 2 частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги, а також документи, які містяться в матеріалах адміністративної справи, встановила наступне.

Позивач певний період часу працював на підземних роботах та має право на пільгову пенсію за віком. Згідно записів у трудовій книжці заявника, він працював на підземних роботах в період з 1984 р. по 1994 р. на шахті «Пролетарська» (а.с. 6-8), яка в подальшому була ліквідована, а архів цієї шахти був переданий на зберігання Державному підприємству «Шахта імені ОСОБА_3». Стаж роботи заявника на посадах, що дають право на пільгову пенсію, становить 5 років 9 місяців. Після досягнення 55 років заявник звернувся до УПФУ в Новоайдарському районі Луганської області з заявою про призначення пенсії. Для підтвердження перейменування, реорганізації та ліквідації шахти «Пролетарська», заявник надав до УПФУ довідку з підприємства «Центруголь» в м. Луганськ, де на даний час зберігається архів.

В УПФУ в Новоайдарському районі Луганської області, заявнику повідомлено, що вказана довідка не є дійсною та не створює правових наслідків, оскільки видана на території, яка тимчасово не підконтрольна українській владі, на підставі чого заявнику відмовлено у призначенні пенсії на пільгових умовах (а.с. 19).

Рішенням Новоайдарського районного суду Луганської області від 24.11.2016 р. заяву ОСОБА_2 задоволено, встановлено факти, що мають юридичне значення, а саме, що: шахта «Пролетарська» виробничого об`єднання «Стаханіввугілля» об`єднана з шахтою імені ОСОБА_3 виробничого об'єднання «Стаханіввугілля» в шахтоуправління імені ОСОБА_3 на підставі наказу виробничого об'єднання «Стаханіввугілля» № 175 від 22.09.1993 року; шахта «Пролетарська» виробничого об'єднання «Стаханіввугілля» реорганізована в окрему структурну одиницю на підставі наказу виробничого об'єднання «Стаханіввугілля» № 43 від 05.02.1996 року; шахта «Пролетарська» виробничого об'єднання «Стаханіввугілля» перейменована в Державне відкрите акціонерне товариство шахта «Пролетарська» - дочірнє підприємство Державної холдингової компанії «Луганськвугілля» на підставі наказу Міністерства вугільної промисловості України № 509 від 24.11.1997 р.; шахта «Пролетарська» ДХК «Луганськвугілля» ліквідована на підставі наказу Міністерства вугільної промисловості України № 469 від 16.10.2000 року; архівні документи ліквідованої шахти «Пролетарська» передані на зберігання до архіву ДП «Шахта ім. С. М. Кірова» на підставі наказу Міністерства палива і енергетики України № 223 від 05.04.2002 року. Рішення набрало чинності 04.12.2016 р. (а.с. 15-18).

Відповідно до копії виписки з наказу за результатами атестації робочих місць за умовами праці по шахті "Пролетарська" № 255 від 15.05.1995 р., за результатами атестації робочих місць за умовами праці підтверджено право на пенсію ОСОБА_2 - електрослюсар підземна дільниця ВТБ на пільгових умовах (а.с. 14).

В матеріалах справи містяться довідки про підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, з яких вбачається, що ОСОБА_2 працював повний робочий день на шахті "Пролетарська" по видобутку вугілля та за період з 14.04.1980 р. по 22.08.1980 р. виконував гірничі роботи за посадою ученик підземного електрослюсаря, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1; за період з 02.02.1981 по 02.03.1981 р. виконував гірничі роботи за посадою ученик підземного електрослюсаря, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1, тарифна ставка підземного робочого; за період з 25.09.1984 р. по 30.01.1985 р. виконував гірничі роботи за посадою - електрослюсар підземний, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1; за період з 30.01.1985 р. по 20.05.1985 р. виконував гірничі роботи за посадою - в.о. старшого механіка, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1; за період з 20.05.1985 р. по 08.04.1986 р. виконував гірничі роботи на посаді електрослюсаря підземного, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1; за період з 08.04.1986 р. по 04.07.1988 р. виконував гірничі роботи на посаді електрослюсаря підземного, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1; за період з 11.04.1994 р. по 18.05.1994 р. виконував гірничі роботи на посаді ученика електрослюсаря підземного, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1, тарифна ставка підземного робочого; за період з 18.05.1994 р. по 10.03.1997 р. виконував гірничі роботи, дільниця ВТБ, на посаді електрослюсаря підземного, що передбачена Списком 1 розділ 1 підрозділ 1 (а.с. 9-11).

Зазначені довідки відповідач не прийняв, оскільки довідки видані підприємством, яке розташоване на території, що тимчасово не контролюється українською владою. Дійсно, відповідно до ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» ці довідки є недійсними і не створюють правових наслідків.

Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними.

Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).

Таким чином, колегія суддів вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки наданих позивачем документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки колегія суддів розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи належне пенсійне забезпечення.

Згідно ст.13 п. «а» Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи: а) працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за списком № 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 25 років у чоловіків, з них не менше 10 років на зазначених роботах, і не менше 20 років у жінок, з них не менше 7 років 6 місяців на зазначених роботах.

Право на пенсію на пільгових умовах мають працівники, зайняті виконанням робіт, передбачених Списком №1, виконання яких проводиться на протязі повного робочого дня. При цьому під повним робочим днем вважається виконання роботи в умовах, передбачених Списками, не менше 80 відсотків робочого часу (роз'яснення Міністерства соціального захисту населення і Міністерства праці від 10.05.1994 р. № 01-3/406-02-2 та № 06-1649).

Відповідно до ст. 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України. Також ст.48 КЗпП України встановлено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за віком мають, зокрема, чоловіки - після досягнення 60 років і при стажі роботи не менше 25 років.

Згідно п. 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12.08.1993 р., у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Виходячи з системного аналізу вищевикладених норм, колегія суддів вважає, що єдиною підставою для визначення трудового стажу є трудова книжка, а у разі її відсутності або відповідних відомостей у ній уточнюючі довідки або рішення комісії з питань підтвердження стажу роботи на посадах, що дають право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, мають залишатися ефективними, тобто людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції встановлена загальна заборона дискримінації:

1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи об'єктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація - ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

З цих підстав колегія суддів вважає, що неврахування відповідачем довідки № 264 від 18.07.2014 року щодо підтвердження трудового стажу ОСОБА_2, порушує його конституційне право на отримання належного пенсійного забезпечення.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Старобільського обєднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області на постанову Новоайдарського районного суду Луганської області від 15 березня 2017 року у справі № 419/354/17 залишити без задоволення.

Постанову Новоайдарського районного суду Луганської області від 15 березня 2017 року у справі № 419/354/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий суддя О.О. Чебанов

Судді І.В. Сіваченко

ОСОБА_4