Справа № 2-а-7664/10/1570
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2011-10-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 жовтня 2011 р.Справа № 2-а-7664/10/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Бойко Л.М.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача судді Стас Л.В.

суддів-Турецької І.О., ОСОБА_1

розглянувши у порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 Фавада на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 Фавада до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 міграційної служби в Одеської області про визнання рішення від 28.04.2009р. №267-09 нечинним, зобовязання надати статус біженця в Україні,

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_2 Фавад, звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області, про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 28.04.2009р. №267-09 нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_2 Фавада до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи на стороні відповідача ОСОБА_3 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 28.04.2009р. №267-09 нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні, - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 Фавад, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року скасувати, прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обгрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 грудня 2008р. ОСОБА_2 Фавад звернувся до ОСОБА_3 міграційної служби в Херсонській області з заявою про надання йому статусу біженця (а.с. 53), обґрунтувавши це тим, що після смерті його матері батько одружився вдруге. Від даного шлюбу у батька є ще двоє дітей - Заріф і Рауф, які пов'язані із талібами. Позивач зазначає, що його батько має землі і майно, внаслідок чого із за спадщини, що залишиться після смерті батька, в нього виник конфлікт із синами батька від другого шлюбу, що виражається у їх постійних погрозах. Як доказ своїх побоювань позивач розповів, що його старшого брата ОСОБА_4 було вбито, та як вважає позивач, вбивство брата організоване Заріфом та Рауфом саме через майбутній спадок. Як зазначає позивач, його батько сам боїться своїх синів і щоб врятувати позивача надав йому фінансову можливість виїхати із Афганістану. Жінка та діти ОСОБА_2 Фавада переїхали до Кабулу, де й проживають у сестри його жінки.

Згідно зі статтею 14 Загальної декларації прав людини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948р., кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Законом України «Про біженців»від 21.06.2001р. № 2557-Ш (надалі - ОСОБА_4) визначено правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, встановлено державні гарантії захисту біженців.

Відповідно до абзацу 2 статті 1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 березня 2009р. висновком органу міграційної служби по справі № 08 КНЕ 00013-01 позивачу було відмовлено в надані статусу біженця у зв'язку з відсутністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, визначених 5зацом 2 ст. 1 Закону України «Про біженців»(а.с. 59, 60).

Відповідач на підставі ст. 6 Закону України «Про біженців»є спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах міграції, до компетенції якого належить прийняття рішень про надання, втрату і позбавлення статусу біженця та відповідно до ст. 14 цього ж Закону рішення за заявою про надання статусу біженця приймається протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. У разі потреби строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, але не більше ніж до трьох місяців.

Абзацом 5 ст. 14 Закону України «Про біженців»встановлено, що на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця.

У відповідності з абз. 17 ст. 14 Закону якщо спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції прийняв рішення про відмову у наданні статусу біженця, орган міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято це рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення.

Як встановлено судом першої інстанції, 28.04.2009р. рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій прийнято рішення № 267-09 про відмову в наданні статусу біженця в Україні відповідно до абзацу 5 ст. 10 Закону України «Про біженців»як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом 2 ст. 1 цього Закону, відсутні (а.с. 61).

Судом також встановлено, що позивач - ОСОБА_2 Фавад не був причетний до інцидентів з застосуванням фізичного насильства, що були пов'язані із расовою, національною, релігійною та політичною належністю та не був членом політичних, релігійних та інших організацій.

Відповідно до частин 1, 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до положень Закону України «Про загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу»від 18.03.2004 № 1629-ІУ з метою адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу є досягнення відповідності правової системи України acquis communataire з урахуванням критеріїв, що висуваються Європейським Союзом (ЄС) до держав, які мають намір вступити до нього. Адаптація законодавства України до законодавства ЄС є пріоритетною складовою процесу інтеграції України до Європейського Союзу, що в свою чергу є пріоритетним напрямом української зовнішньої політики.

Враховуючи викладене, на думку колегії суддів, судом першої інстанції вірно прийнято до уваги, як орієнтир, Директиви Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається», які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, відповідно до яких заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

-заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

-усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

-твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

-заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Таким чином, аналіз матеріалів особової справи та пояснень позивача свідчать про те, що заявник не навів жодного конкретного факту про побоювання утисків особисто до нього в країні громадянської належності. Крім іншого, заявник не навів також будь-якої аргументації своїм побоюванням у разі повернення на батьківщину, які б ґрунтувалися на реальних подіях, або інших доказів того, що ці побоювання є обґрунтованими та відповідають вимогам абзацу другого статті 1 Закону.

У позовній заяві свої обґрунтовані побоювання повернення на батьківщину Позивач мотивує належністю до соціальної групи - афганських землевласників. Проте, конфлікт інтересів пов'язаний із майбутнім поділом спадкового майна земельної ділянки є економічним мотивом, що у будь-якому випадку не підпадає під ознаки, встановлені ст. 1 Закону України «Про біженців».

До того ж, на момент виїзду з країни громадянської належності батько заявника був живий та відповідно, не збирався розподіляти своє майно за життя, тобто підстави для конфліктної ситуації відносно спадку були відсутні. Крім того, Позивач не вказує, що він у будь-якій формі заявляв про своє право на спадок або його розподіл за життя батька.

Отже, жодного доказу в спростування висновків ОСОБА_3 міграційної служби в Херсонській області та рішення Комітету Позивачем суду не надано. Крім іншого, про відсутність підстав вважати Позивача відповідно до ст. 1 Закону України № 2557-ПІ біженцем свідчить і та обставина, що із Афганістану в листопаді 2008 року ОСОБА_2 Фавад виїхав легально без жодної перешкоди з боку властей за національним паспортом.

Судом також враховано те, що відповідно до позиції ОСОБА_3 Верховного комісара з справах біженців (УВКБ) ООН «Про обов'язки та стандарти доказів в заявах біженців»від 16 грудня 1998 року факти на підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Тобто, у своїй заяві шукач статусу біженця повинен доказувати вірогідність своїх доводів та точність фактів. Докази можуть бути як усні, так і письмові. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень. Жодних доказів на підтвердження обґрунтованих побоювань позивачем не надано, а пояснення позивача є суперечливими та належно необґрунтованими.

За таких підстав, на думку колегії суддів, суд першої інстанції прийшов обґрунтованого висновку, що суб'єкт владних повноважень Державний комітет України у справах національностей та релігій України, прийнявши рішення про відмову в наданні статусу біженця від 28.04.2009р. №267-09, діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, відповідно, позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Отже, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв постанову від 31 березня 2011 року з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п.1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ст.254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Фавада - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 31 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_2 Фавада до Державного комітету України у справах національностей та релігій, за участю третьої особи ОСОБА_3 міграційної служби в Одеської області про визнання рішення від 28.04.2009р. №267-09 нечинним, зобовязання надати статус біженця в Україні - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий:

Судді: