Справа № 804/9011/16
Суддя: Захарчук-Борисенко Наталія Віталіївна
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 квітня 2017 р. Справа № 804/9011/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Захарчук Борисенко Н.В.
судді Єфанової О.В.
судді Турлакової Н.В.
при секретарі Музиці Я.І.
представників позивача Резнік Г.В., Макаров С.І. представників відповідача Булік Ю.В., Шалько І.Ю.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський дослідний завод "Енергоавтоматика" до відповідача 1: Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, відповідача 2: Міністерства соціальної політики України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просили суд позов задовольнити.
Представники відповідача 1 в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечували, посилалась на те, що управління є бюджетною установою яка повністю утримується за рахунок відповідного державного або місцевого бюджету і вправі здійснювати бюджетні платежі тільки за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого Законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік. Однак, у 2016 році управлінню не наданні повноваження щодо здійснення виплати компенсації підприємствам, оскільки у Державному бюджеті України на 2016 рік відсутня така стаття витрат, як компенсація такого середнього заробітку. Просили в задоволенні позову відмовити повністю.
Представник відповідача 2 у судове засідання не з`явився, надав д суду письмові заперечення, в яких зазначив, що, на думку Мінсоцполітики, вимоги позивача є неправомірними через те, що бюджет на відповідний рік не приймається та не затверджується Міністерством, а тому відсутня жодна бездіяльність зі сторони Міністерства, такі законодавчо зумовлені функції виконує Уряд, Міністерство фінансів України, Державна фіскальна служба України. Крім того, на всіх звітах позивача «про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період» вбачається відсутність номеру вхідної кореспонденції та штампу Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради на документах та відсутність підпису із зазначенням посади спеціаліста, що приймав звіти. З огляду на викладене, на думку представника Мінсоцполітики, відповідач 2 не порушував прав та законних інтересів позивача, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що майстер складального цеху ОСОБА_1 , призваний 07 квітня 2014 року на підставі повідомлення Індустріально-Самарського районного військового комісаріату м. Дніпропетровська від 05.02.2015 року № 3/336 та провідний інженер відділу стандартизації, сертифікації та патентно - ліцензійної роботи ОСОБА_2 , призваний 21 липня 2015 року на підставі повідомлення Індустріально-Самарського районного військового комісаріату м. Дніпропетровська від 17.07.2015 року
У судовому засіданні представник позивача зазначив, що при оформленні звітів, у зв`язку з відсутністю у працівника ОСОБА_1 даних про дату та номер наказу про демобілізацію, що перешкоджало підприємству у здачі звітів відповідачу 1, позивач звернувся до Дніпропетровського обласного військового комісаріату з проханням надати вказані відомості стосовно звільнення свого працівника. У відповіді обласний військовий комісаріат повідомив про відсутність як у нього, так і у територіального Індустріально-Самарського військового комісаріату даних про звільнення ОСОБА_1 з військової служби, зазначив номер військової частини НОМЕР_1 до якої підприємству необхідно звернутися для отримання зазначеної інформації.
Так, позивач звернувся до зазначеної військової частини 29.02.2016, повторно 18.04.2016, проте відповіді надано не було.
20.05.2016 року позивач звернувся до вищої інстанції військової частини НОМЕР_1 , яке є командування оперативним командуванням НОМЕР_2 .
04.06.2016 з військової частини НОМЕР_2 надана необхідна інформація про дату та номер наказу про звільнення з військової служби ОСОБА_1 . Зазначений лист надійшов до підприємства 13.06.2016.
19.07.2016 позивач направив відповідачу1 рекомендованим листом належним чином оформлені звіти за період з квітня по грудень 2014 року (з 07.04.2014 р. по 31.12.2014 р.).
У зв`язку з відсутністю інформації про хід справи, підприємство 09.09.2016 звернулося до відповідача 1 з проханням повідомити підприємство про включення наданих ним відомостей до зведеного звіту, який готує відповідач 1.
10.10.2016 відповідач 1 листом за №9376 повернув звіти підприємству без опрацювання та долучив до своєї відповіді лист Департаменту соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації від 04.10.2016 №4935/0/192-16.
Згідно з текстом листа №4935/0/192-16 Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації зазначає, що норми статті, які раніше передбачали компенсацію середнього заробітку із бюджету - видалено, на підставі нового порядку нарахування та виплати середнього заробітку мобілізованим працівникам за рахунок роботодавця, який почав застосовуватися з 01 січня 2016 року, звіти від підприємств не приймалися.
Таким чином, позивачу було відмовлено в отриманні компенсації середнього заробітку свого працівника ОСОБА_1 за період з 07 квітня по 31 грудня 2014 року.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 27.05.2015, компенсація підприємствам середньої заробітної плати, яка виплачується працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, здійснюється відповідно до Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 (далі - Порядок №105). Зазначена компенсація виплачується за рахунок коштів, передбачених у Законі України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період». Кошти на виплату компенсації підприємствам, установам та організаціям спрямовуються за період починаючи з січня 2015 року.
Відповідно до частини першої, другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
Частиною 1 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.
Частиною 2 статті 119 КЗпП України встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
Крім того, нормами частин третьої - п`ятої статті 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію частини третьої статті 119 КЗпП України поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 №303 «Про часткову мобілізацію».
Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105 затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок №105), який у пункті 1 визначає механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період».
Пунктом 2 Порядку №105 визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.
Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: Міністерство соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім міст Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення).
Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.
Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.
Слід також зазначити, що компенсація підприємствам витрат на виплату середнього заробітку передбачена частиною третьою статті 119 КЗпП України, у той час, коли Порядок №105 лише деталізує механізм отримання відповідних компенсацій.
Представники відповідачів, заперечуючи проти позову, посилається на те, що змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІ від 24.12.2015 до третьої і четвертої частин статті 119 КЗпП України, з 01.01.2016 скасовано бюджетну компенсацію роботодавцям на виплату середнього заробітку, що зберігається за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Тобто, відповідач вважає, що гарантовану Законом виплату середнього заробітку працівникам, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації або прийнятті на військову службу за контрактом тощо, мають здійснювати самі роботодавці, тому здійснити компенсацію за квітень травень 2014 року та грудень 2015 року не має можливості.
Однак, суд не погоджується із такою позицією відповідача, оскільки редакція статті 119 КЗпП України, яка передбачала право роботодавця на компенсацію середнього заробітку за рахунок коштів Державного бюджету України діяла до 01.01.2016, отже позивач має право на відповідну компенсацію фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом за квітень, травень 2014 року та грудень 2015 року. Також суд звертає увагу на той факт, що Порядок № 105 залишається чинним до цього часу, що не дає підстав місцевим органам соціального захисту відмовляти підприємствам у здійсненні компенсації за 2014 рік та 2015 рік.
Поряд з цим, посилання відповідача на відсутність бюджетної програми на 2016 рік та відсутність відповідних коштів у Державному бюджеті на 2016 рік судом не враховуються як достатня підстава для невиконання вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Порядку № 105, оскільки прийняття відповідачем вказаних відомостей від позивача та спрямування їх згідно Додатку №2 структурним підрозділам соціального захисту населення, є обов`язком відповідача, виконання якого обумовлено законом.
Таким чином, враховуючи, що за підприємствами, установами та організаціями, працівники яких призвані на військову службу, закріплене право на відшкодування виплаченого середнього заробітку таким працівникам за рахунок коштів державного бюджету, - відсутність відповідних бюджетних асигнувань не позбавляє наявного у позивача права на відшкодування понесених витрат.
Враховуючи вищевикладене в сукупності, а також те, що доказів погашення заборгованості перед позивачем щодо виплати компенсації за нарахований та виплачений середній заробіток працівникам, призваним на військову службу, відповідачем на час розгляду справи не надано, вбачається наявність правових підстав до задоволення позовних вимог.
У відповідності до статті 11 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.
Положеннями частини другої статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Це покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.
Проте, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позиції щодо правомірності застосування норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, а відтак, не доведено суду правомірності відмови у відшкодуванні виплати компенсації у межах середнього заробітку та бездіяльності щодо не виконання своїх обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною по справі або, якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Керуючись ст.ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровський дослідний завод "Енергоавтоматика" до відповідача 1: Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради, відповідача 2: Міністерства соціальної політики України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Департамент соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.
Визнати протиправними дії Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради щодо повернення звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період з квітня по грудень 2014 року.
Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради прийняти звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку ОСОБА_1 з квітня по травень 2014 року, як призваного на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Самарської районної у м. Дніпропетровську ради включити виплачені згідно звітів суми у розмірі 40 482, 84 грн. до зведеного звіту про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.254 КАС України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд в порядку та строки, передбачені ст.186 КАС України.

Повний текст постанови складено 11 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Суддя Суддя Н.В. Захарчук-Борисенко О.В. Єфанова Н.В. Турлакова