Справа № 2-а-348/11/1522
Суддя: Бітов А.І.
Дата ухвалення: 2011-09-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 вересня 2011 р.Справа № 2-а-348/11/1522

Категорія: 10.2.4Головуючий в 1 інстанції: Домусчі Л.В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Бітова А.І.

суддів Джабурії О.В.

Шляхтицького О.І.

в зв`язку з неприбуттям учасників процесу в судове засідання справа розглянута згідно з п.2 ч.1 ст. 197 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційними скаргами Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, ОСОБА_1 на постанову Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, ІНФОРМАЦІЯ_1 про зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У лютому 2006 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі Одеського ОВК) про визнання права на надбавку до пенсії та зобов`язання провести перерахунок пенсії і сплатити суми надбавки до пенсії.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що він є полковник запасу Збройних Сил України і пенсіонером Міністерства Оборони України. В період військової служби брав участь у бойових діях. Як інваліду війни 2-ї групи йому з 04 липня 1997 року виплачується пенсія по інвалідності з урахуванням надбавки, однак надбавка виплачується в значно меншому розмірі ніж це передбачено ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та ст. 25 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького та рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб".

В ході розгляду справи, позивач уточнив позовні вимоги і остаточно просив зобов`язати провести перерахунок пенсії з урахуванням щомісячного підвищення пенсії для інвалідів війни 2-ї групи на 350% мінімальної пенсії за віком, за період з 01 січня 2000 року по 31 грудня 2005 року, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність та з 01 січня 2006 року, виходячи з мінімальної пенсії за віком.

Також, в ході розгляду до участі у справі було залучено Головне управління Пенсійного фонду (далі ГУПФ) України в Одеській області як другого відповідача.

Відповідачі позов не визнали, вказуючи, що вважають його необгрунтованим. Крім того, представник ГУПФ України в Одеській області надав клопотання про відмову в задоволенні позову у зв`язку з пропуском позивачем строку звернення до суду.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Ухвалою Вищого Адміністративного Суду України від 25 березня 2010 року справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Одеського ОВК та ГУПФ України в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволений частково.

Визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_2 при нарахуванні та виплаті ОСОБА_1 щомісячного підвищення до пенсії, як інваліду війни 2-ої групи, в частині застосування, в період з 20 лютого 2005 року по 31 грудня 2005 року Постанов Кабінету Міністрів України №831 від 26 липня 1996 року та №01 від 03 січня 2002 року.

Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області провести перерахунок призначеної ОСОБА_1 пенсії, з урахуванням щомісячного підвищення пенсії для інвалідів війни 2-ої групи на 350 % мінімальної пенсії за віком за період часу 20 лютого 2005 року по 31 грудня 2005 року виходячи з розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, встановленого Законами України на відповідний рік з виплатою річниці між перерахованим розміром пенсії та фактично отриманим.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В апеляційних скаргах ГУПФ України в Одеській області та ОСОБА_1 ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також що у зв`язку з тим, що висновки суду не відповідають обставинам справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційних скарг ГУПФ України в Одеській області та ОСОБА_1 перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач має статус інваліда війни ІІ групи та з 1997 року йому призначено пенсію по інвалідності військовослужбовця.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав за період до 20 лютого 2005 року. Також, суд виходив з того, що після 01 січня 2006 року позивач не мав права на підвищення пенсії на 350% мінімальної пенсії за віком, у зв`язку з чим, позовні вимоги належить задовольнити лише за період з 20 лютого 2005 року по 31 грудня 2005 року.

Судова колегія вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71, 72 КАС України, ст. 75 Конституції України, ч.4 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції, яка діяла до 01 січня 2006 року), п.3 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказується, що суд помилково застосував до спірних правовідносин норму ст. 99 КАС України (в редакції до 30 липня 2010 року) щодо річного строку звернення до суду. Також, вказується, що положення Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05 жовтня 2005 року, на які посилався суд першої інстанції, є неконституційними.

В апеляційній скарзі ГУПФ України в Одеській області вказується, що управління не є правонаступником Одеського ОВК та не порушувало прав позивача і, тому, суд першої інстанції помилково встановив ГУПФ України в Одеській області обов`язок щодо перерахунку пенсії позивача.

Судова колегія не приймає ці доводи апелянтів, виходячи з наступного.

Частиною 4 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (в редакції, яка діяла до 01 січня 2006 року) було передбачено право інвалідів війни на отримання підвищення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання, що виплачується замість пенсії у наступних розмірах: інвалідам 1 групи - 400% мінімальної пенсії за віком, 2 групи - 350% мінімальної пенсії за віком, 3 групи - 200% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до п.3 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05 жовтня 2005 року - частину четверту статті 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" викладено в такій редакції: "Інвалідам війни пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - у розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, II групи - 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, III групи - 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність".

Згідно п.1 Прикінцевих положень цього Закону ("Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") - цей Закон набирає чинності з 01 січня 2006 року, крім пунктів 2 і 5, які набирають чинності з 01 липня 2006 року, та пункту 4, який набирає чинності з 01 січня 2007 року.

Отже, п.3 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" набрав чинності з 01 січня 2006 року, відповідно, з цієї дати інваліди війни ІІ групи мають право на підвищення щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, на 40% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Разом з тим, у період з 01 січня 2006 року по 29 квітня 2006 року діяли норми ст.15 і п."б" ст. 25 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", згідно з якими:

· "Особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в таких розмірах: на 400 % мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 1 групи; на 350 % мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 2 групи; на 200 % мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 3 групи; на 150 % мінімальної пенсії за віком - учасникам бойових дій, членам сімей, зазначеним у п. 1 ст. 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", а також дружинам (чоловікам) померлих інвалідів Великої Вітчизняної війни, які не одружилися вдруге" (ст. 15).

· "Пенсії по інвалідності підвищуються на 350% мінімальної пенсії за віком інвалідам війни 2 групи" (п."б" ст. 25).

Законом України "Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців" від 04 квітня 2006 року, який набрав чинності 29 квітня 2006 року було усунено протиріччя між Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в частині підвищення пенсій інвалідам війни, а саме: було внесено зміни до ст. 15 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року та викладено її в наступній редакції:

"Особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах "б" - "д" статті 12 цього Закону, які мають право на пенсію за цим Законом і які є ветеранами війни, та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", пенсії за вислугу років підвищуються в порядку і на умовах, передбачених зазначеним Законом".

Таким чином, у період з 01 січня 2006 року по 29 квітня 2006 року положення Законів України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" та "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" по різному регулювали розмір підвищення до пенсії інвалідам війни.

З цього приводу судова колегія зазначає наступне.

На підставі ст. 75 Конституції України Верховна Рада України є єдиним органом законодавчої влади в Україні.

Конституція України не встановлює пріоритету застосування того чи іншого Закону, в тому числі залежно від предмета правового регулювання.

Конституційний Суд України у пункті 3 мотивувальної частини Рішення від 03 жовтня 1997 року №4-зп у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше".

За змістом ч.3 ст. 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов`язковими до виконання на території України.

Отже, за наявності декількох Законів, норми яких по-різному регулюють конкретну сферу суспільних відносин, пріоритет мають норми, які прийняті пізніше.

Таким чином, враховуючи, що п.3 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" від 05 жовтня 2005 року набрав чинності з 01 січня 2006 року, тобто пізніше ніж норми ст.15 і п."б" ст. 25 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", то у даному випадку нова редакція Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" (встановлена п.3 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") у період з 01 січня 2006 року по 29 квітня 2006 року мала пріоритет над нормами ст.15 і п."б" ст. 25 Закону України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та деяких інших осіб", які у цей період суперечили їй.

Наведене вказує на те, що з 01 січня 2006 року позивач не мав права на підвищення пенсії на 350% мінімальної пенсії за віком, що було вірно встановлено судом першої інстанції.

Також, судом першої інстанції (на виконання Ухвалі Вищого Адміністративного Суду України від 25 березня 2010 року, якою справу було направлено на новий розгляд) належним чином з`ясовані строки звернення до суду відповідно до положень ст. 99 КАС України (в редакції до 30 липня 2010 року) та позицію відповідачів щодо можливості їх застосування", у зв`язку з чим, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо помилкової відмови у задоволенні позовних вимог за період до 20 лютого 2005 року у зв`язку з пропуском річного строку звернення до суду є необгрунтованими.

Крім того, є необгрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо неконституційності Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Стосовно твердження апелянта - ГУПФ України в Одеській області про відсутність правонаступництва між цим управлінням та Одеським ОВК, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №1522 від 02 листопада 2006 року "Про передачу органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян", з 01 січня 2007 року виконання функції з призначення і виплати пенсій особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", покладено на органи Пенсійного фонду України.

При цьому, відповідно до ст. 55 КАС України, в разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи правонаступником.

У випадку ж відсутності правонаступників суду необхідно залучити до участі у справі орган, до компетенції якого належить вирішення питання про усунення порушень прав, свобод чи інтересів позивача. У разі зменшення обсягу компетенції суб`єкта владних повноважень, не пов`язаного з припиненням його діяльності, до участі у справі залучається інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого передані або належать функції чи повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав, свобод чи інтересів позивача.

Оскільки після 01 січня 2007 року повноваження щодо вирішення питання про відновлення порушених прав та законних інтересів позивача покладено на органи Пенсійного фонду України, суд першої інстанції обґрунтовано зобов`язав ГУПФ України в Одеській області провести виплату позивачу заборгованості з пенсійного забезпечення.

Враховуючи все вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційних скаргах доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційні скарги задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 195, 197; п.1 ч.1 ст. 198; ст. 200; п.1 ч.1 ст. 205; ст. 206; ч.5 ст. 254 КАС України, судова колегія,
У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області, ОСОБА_1 залишити без задоволення, постанову Приморського районного суду м. Одеси від 30 березня 2011 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які брали участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий:

Суддя:

Суддя: