Справа № 607/12788/16-а
Суддя: Нос Степан Петрович
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4673/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Носа С. П.,

суддів - Кухтея Р. В., Яворського І. О.

за участю секретаря судового засідання - Мацьків М. С.;

позивача - ОСОБА_1;

представника відповідача - Гірняка В. М.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Тернопільської міської ради на постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання протиправним та часткове скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

14 листопада 2016 року Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області зареєстровано позовну заяву ОСОБА_1 до Тернопільської міської ради про визнання протиправними та скасування пунктів 1, 2, 5 рішення Тернопільської міської ради № 6/55/13 від 27 січня 2015 року «Про внесення змін до рішення від 05 січня 2011 року № 6/4/3 «Про місцеві податки і збори».

В обґрунтування вимог позовної заяви вказано, що оскаржувані пункти рішення Тернопільської міської ради підлягають скасуванню через порушення процедури прийняття цього рішення та недотримання норм законодавства України при його прийнятті.

Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункти 1, 2 та 5 рішення Тернопільської міської ради № 6/55/13 від 27 січня 2015 року «Про внесення змін до рішення № 6/4/3 від 05 січня 2011 року «Про місцеві податки і збори».

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідачем - Тернопільською міською радою подано апеляційну скаргу, в якій висловлено прохання скасувати оскаржувану постанову та залишити адміністративний позов без розгляду.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказано, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Також зазначено, що рішення Тернопільської міської ради № 6/55/13 від 27 січня 2015 року «Про внесення змін до рішення № 6/4/3 від 05 січня 2011 року «Про місцеві податки і збори» було належним чином опубліковано та оприлюднено у січні 2015 року, ОСОБА_1 звернулася за захистом своїх порушених прав лише у листопада 2016 року, тому позивач пропустила строк звернення до адміністративного суду.

Представник відповідача, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги підтримав та просить таку задовольнити.

Позивач, у судовому засіданні, вимоги апеляційної скарги заперечила та просить відмовити в її задоволенні.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, пояснення позивача, проаналізувавши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не знаходить підстав для її задоволення.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Докази, одержані з порушенням закону, судом при вирішенні справи не беруться до уваги. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Встановлено, що на виконання Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» 27 січня 2015 року Тернопільська міська рада прийняла рішення № 6/55/13 «Про внесення змін до рішення № 6/4/3 від 05 січня 2011 року «Про місцеві податки і збори», пунктами 1, 2 та 5 якого з 01 січня 2015 року встановлені місцеві податки і збори.

Вказане рішення органу місцевого самоврядування позивач отримала на поданий нею 24 жовтня 2016 року електронний інформаційний запит.

Зокрема, 31 жовтня 2016 року за № 10262/08 виконавчий комітет Тернопільської міської ради інформував ОСОБА_1 про те, що рішення Тернопільської міської ради від 27 січня 2015 року № 6/55/13 «Про внесення змін до рішення № 6/4/3 від 05 січня 2011 року «Про місцеві податки і збори» було офіційно оприлюднене на сайті Тернопільської міської ради в розділі «Нормативні документи», підрозділ «Рішення сесії міської ради», а також в газеті «Тернопіль Вечірній» від 29 січня 2015 року № 2 (1775), яким встановлено порядок сплати податку на нерухомість у 2015 році.

Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Судом апеляційної інстанції здійснено перевірку висновків суду першої інстанції щодо відповідності дій відповідача вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, внаслідок чого суд апеляційної інстанції погоджується з такими та вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно ст.143 Конституції України територіальні громади міста безпосередньо або через утворювані ними органи місцевого самоврядування, вирішують питання місцевого значення, віднесені законом до їхньої компетенції.

Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні» (надалі - Закон) закріплено основні принципи здійснення місцевого самоврядування, серед яких, зокрема, принцип правової, організаційної та матеріально-фінансової самостійності в межах повноважень, визначених Законом та іншими законами (ст.4).

У відповідності до ст.10 Закону міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України цим Законом та іншими Законами України.

Згідно ст.25 Закону сільські, селищні міські ради наділені правомочністю розглядати та вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Пунктом 1 ст.59 Закону передбачено, що Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування нормативно-правового характеру набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо органом чи посадовою особою не встановлено пізніший строк введення цих актів у дію (п.5).

Законом України №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи» визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад щодо податків та зборів належить встановлення у межах, визначених Кодексом, ставок місцевих податків і зборів.

Згідно із п.83. ст.8 Податкового кодексу України до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних і міських рад у межах їх повноважень, і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору (п.10.3 ст.10 Податкового кодексу України).

В пункті 4 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України від 28 грудня 2014 року №71-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», який набув чинності 01 січня 2015 року, зазначено: «рекомендувати органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для об'єктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установити, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Водночас, пп.12.3.4 п.12.3 ст.12 Податкового кодексу України встановлено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Відповідно до п.266.5.1. ст.266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Згідно п.266.1.1. ст.266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Пунктом 266.2.1. ст.266 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.

Крім того, підпунктом 4.1.9 п.4.1. ст.4 Податкового кодексу України визначено принцип стабільності, вимоги якого передбачають, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Частиною 3 ст.27 Бюджетного кодексу України встановлено, що Закони України або їх окремі положення, які впливають на показники бюджету (зменшують надходження бюджету та/або збільшують витрати бюджету) і приймаються: не пізніше 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку планового бюджетного періоду; після 15 липня року, що передує плановому, вводяться в дію не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Таким чином, правила щодо прийняття місцевими радами рішень щодо зміни розмірів податків, які справляються до бюджетів та формують їх доходну частину, що визначені податковим та бюджетним законодавством, є однаковими.

З наведених положень податкового та бюджетного законодавства вбачається, що зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про визнання протиправним та скасування пунктів 1, 2, 5 рішення Тернопільської міської ради № 6/55/13 від 27 січня 2015 року «Про внесення змін до рішення від 05 січня 2011 року № 6/4/3 «Про місцеві податки і збори», оскільки воно не відповідає приписам Податкового кодексу України.

В силу ч.1 ст.104 КАС України до адміністративного суду має право звернутися з адміністративним позовом особа, яка вважає, що порушено її права, свободи чи інтереси у сфері публічно-правових відносин. Крім того, ч.2 ст.171 КАС України надає право оскаржити нормативно-правовий акт особам, щодо яких його застосовано, а також особам, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Суд апеляційної інстанції наголошує, що позивачем надано докази про порушення пунктами 1, 2, 5 рішення Тернопільської міської ради № 6/55/13 від 27 січня 2015 року «Про внесення змін до рішення від 05 січня 2011 року № 6/4/3 «Про місцеві податки і збори» її прав та охоронюваних законом інтересів, а саме податкові повідомлення-рішення від 01 липня 2016 року № 160537-13 та від 09 червня 2016 року № 91012-13, якими позивачу визначено суми податкового зобов'язання за платежем податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, сплачений фізичними особами, які є власниками об'єктів житлової нерухомості за податковий період 2015 року.

Суд також вважає, що до виниклих між сторонами правовідносин слід застосувати підходи, які визначив Європейський суд з прав людини (надалі - ЄСПЛ, Суд) у справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine), заява № 39766/05, рішення від 7 липня 2011 року. ЄСПЛ дійшов висновку що, по-перше, національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі «якості» закону і не забезпечувало адекватного захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; по-друге, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника-платника податку, коли в його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування. На думку Суду, відсутність необхідної передбачуваності та чіткості національного законодавства з такого важливого фіскального питання, яка призводила до його суперечливого тлумачення, порушує вимоги Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо «якості закону».

Щодо посилання апелянта на існування підстав для залишення адміністративного позову ОСОБА_1 без розгляду суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що причини пропуску строку звернення до адміністративного суду є поважними , оскільки про наявність оспорюваного рішення позивач дізналася із наданої їй виконавчим комітетом Тернопільської міської ради відповіді від 31 жовтня 2016 року за № 10262/08.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що відповідно до положень ст.55 Конституції України держава кожному гарантує право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної власності, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно до ч.4 ст.6 КАС України, ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим Кодексом.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі - Конвенція) і практика Європейського Суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є джерелом права.

Частиною 1 ст.6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У справі «Мушта проти України» ЄСПЛ нагадує, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями.

Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.

У рішенні по справі «Іліан проти Туреччини» ЄСПЛ зазначив, що правило встановлення обмежень доступу до суду у зв'язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи.

Згідно висновків, викладених у п.п.23,25 Рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», суд зобов'язаний надавати відповідь на кожен з специфічних, доречних та важливих доводів заявника, а також давати обґрунтування своїх рішень.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що судом першої інстанції належним чином досліджено питання пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду з даним позовом у зв'язку із чим такий прийшов до вірного висновку про поновлення цього строку, чим фактично забезпечив позивачу можливість захистити свої права та інтереси в адміністративному суді, гарантовані ст.6 КАС України.

Узагальнюючи викладене, суд апеляційної інстанції переконаний, що судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у справі доказам, а їх достатня кількість та взаємний зв'язок у сукупності дали змогу суду першої інстанції зробити вірний висновок про наявність підстав для задоволення позову.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції визнає, що судом першої інстанції, при вирішенні даного публічно-правового спору, правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому підстав для скасування постанови суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 158-160, 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. ст. 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Тернопільської міської ради - залишити без задоволення, а постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2017 року в справі № 607/12788/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України, протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у випадку коли, відповідно до частин 3 та 7 ст. 160 КАС України, складення ухвали в повному обсязі відкладено - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя С. П. Нос
судді Р. В. Кухтей
І. О. Яворський

Повний текст судового рішення виготовлено 15 травня 2017 року.