Справа № 2-а-4562/09/1570
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2011-10-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 жовтня 2011 р.Справа № 2-а-4562/09/1570

Категорія:6.2.1Головуючий в 1 інстанції: Стефанов С.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Джабурія О.В.

суддів Крусяна А.В.

ОСОБА_1

при секретарі Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2010 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про затвердження проекту відводу земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, обмін на сертифікат про право власності на земельний пай,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Овідіопольської районної державної адміністрації Одеської області про зобовязання прийняти розпорядження про затвердження проекту відводу земельної ділянки та видачі державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства в обмін на сертифікат про право на земельний пай.

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі посилаючись на те, що 23 вересня 2005 року звернувся до відповідача з проханням видати розпорядження про затвердження проекту відводу земельної ділянки та видачі державного акту, однак отримала відмову. До теперішнього часу позивачу відмовляють у видачі державного акту на землю, незважаючи на Закону України «Про особисте селянське господарство».

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував у повному обсязі.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2010 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_2 звернулась з апеляційною скаргою на зазначену поставу, просить її скасувати. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції не ґрунтується на законі. Відповідачем вже були прийняті рішення про видачу документа власникам земельних паїв, що посвідчує право власності на земельну ділянку, що знаходиться у володінні ВАТ «Перемога», для ведення особистого селянського господарства та зміна цільового призначення землі в даному випадку не проводилась.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Колегією суддів встановлено, що відповідно до протоколу №3 від 07.12.2002р. загальних зборів ВАТ «Перемога», позивач є власником земельної ділянки (паю). 17.05.2001р. Овідіопольською районною державною адміністрацією Одеської області зареєстровано сертифікат на право на земельну частку (пай), згідно якого позивач має право на земельну ділянку (пай) розміром 3,95 га, яка перебуває у колективній власності ВАТ «Перемога».

06.06.2005р. відповідачем видано позивачу дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель що знаходяться у колективній власності ВАТ «Перемога»(зміна цільового призначення). Крім того, 06.06.2005 р. Овідіопольським районним відділом земельних ресурсів Одеської області складені умови відведення земельної ділянки (зміна цільового призначення) для позивача. Крім того, 06.06.2005р. позивачем отримано погодження Овідіопольського районного відділу земельних ресурсів Одеської області щодо відведення земельної ділянки (зміна цільового призначення).

23.09.2005 року позивач звернувся до відповідача з вимогою видати розпорядження про затвердження проекту відводу земельної ділянки та видачі Державного акту на землю для ведення особистого селянського господарства, однак отримала відмову згідно листа від 02.12.2005 року.

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність відмови в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Як було встановлено, з 08.07.2005р. по 08.08.2005р. позивачем отримано погодження та висновки Овідіопольського районного відділу земельних ресурсів Одеської області, відділу містобудування та архітектури Овідіопольської районної державної адміністрації, Центральної регіональної інспекції екології і природних ресурсів, Санітарно-епідеміологічної станції Овідіопольського району Одеської області, Управління охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації та Великодолинської сільської ради Овідіопольського району Одеської області щодо відведення земельної ділянки (зміна цільового призначення).

Земельна ділянка, яку позивач просив зобовязати відповідача виділити йому для ведення особистого селянського господарства має цільове призначення «землі сільськогосподарського призначення», форма використання - «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

Категорії земель за їх цільовим призначення визначаються статтею 19 ЗК України. Зокрема, земля за її цільовим призначенням може відноситись до земель сільськогосподарського призначення. Форми використання земель сільськогосподарського призначення визначаються ч. 3 ст. 22 ЗК України, якою встановлено, що землі сільськогосподарського призначення можуть надаватись для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, для дослідних та навчальних цілей та ін.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що «ведення особистого селянського господарства»та «ведення товарного сільськогосподарського виробництва»є різними формами використання земель сільськогосподарського призначення, у звязку з чим земельна ділянка може бути виділена в натурі на підставі сертифікату, але її цільовим призначенням (формою використання) в даному випадку може бути лише «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва».

При цьому, повноваження щодо зміни цільового призначення земель надані органам державної виконавчої влади статтею 20, пунктом 12 розділу X «Перехідні положення»Земельного кодексу України. Зокрема, встановлено, що зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. При цьому частиною 3 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що за ініціативою власників земельних ділянок здійснюється зміна цільового призначення земель, які перебувають у власності громадян або юридичних осіб. Єдиним документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку у відповідності зі статтею 126 Земельного кодексу України є державний акт.

Відповідно до пункту 6 Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям затвердженого Указом Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95, у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації.

Суд першої інстанції вірно визначив, що позивач має право звернутися з заявою для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі та документації щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

В проекті, на який посилається позивач, зазначене цільове призначення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, тобто йдеться річ про зміну цільового призначення земельної ділянки з «товарного сільськогосподарського виробництва»на «для ведення особистого селянського господарства». Таким чином відповідач на законних підставах не погодив проект відведення позивача земельної ділянки площею 3,9 га для ведення особистого селянського господарства.

Даний висновок підтверджується листом головного управління земельних ресурсів у Одеській області від 24.01.2008р. №2-10-05/150.

Стосовно вимоги про видачу державного акту, то суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що Овідіопольська районна державна адміністрація Одеської області не є належним відповідачем по ній, оскільки видача державних актів не віднесено до повноважень цього органу державної виконавчої влади.

Інструкцією про порядок складання, видачі і зберігання державних актів на право приватної власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженою Наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 р. №43 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 04.06.1999 р. за №354/3647 встановлено, що державні акти на право власності на земельну ділянку видаються структурними підрозділами Центру державного земельного кадастру при Держкомземі України.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і Законами України.

Судова колегія звертає також увагу на пропущення позивачем строків звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод чи інтересів. Так, відмову у видачі розпорядження про затвердження проекту відводу земельної ділянки та видач Дерджавного акту на земельну ділянку позивач отримав лисом від 02.12.2005 року, а з даним позовом звернувся тільки 03.02.2009 року, тобто зі значним пропуском встановленого ст. 99 КАС України строку.

Судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, судова колегія,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 серпня 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 10.10.2011 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян

Суддя: О.І.Шляхтицький