Справа № 826/15921/13-а
Суддя: Нечитайло О.М.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 квітня 2017 року м. Київ К/800/11876/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
Головуючий:Нечитайло О.М.
Судді: Борисенко І.В.
Олендер І.Я.,
за участю секретаря судового засідання:Калініна О.С.,
за участю представників
позивача:Сучик Т.Я., Шемяткіна О.О.,
відповідача:Піддубко Є.Д,
розглянувши у відкритому судовому засіданні
касаційну скаргу Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників

на постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2014 року

у справі №826/15921/13-а

за позовом Дочірнього підприємства з іноземною інвестицією «Сантрейд»

до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників

про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 12 липня 2013 року № та №,

ВСТАНОВИВ :

Дочірнє підприємство з іноземною інвестицією «Сантрейд» (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до Міжрегіонального головного управління Міндоходів - Центральний офіс з обслуговування великих платників (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 12 липня 2013 року № та №.

Окружний адміністративний суд м.Києва постановою від 18 грудня 2013 року відмовив у задоволенні позовних вимог позивача.

Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 17 лютого 2014 року скасував рішення суду першої інстанції та прийняв нове, яким позовні вимоги задовольнив, визнав протиправним та скасував податкові повідомлення-рішення від 12 липня 2013 року № та №.

Вважаючи, що рішення суду апеляційної інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, відповідач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Крім того, відповідач заявив клопотання про заміну сторони правонаступником у зв'язку зі зміною найменування на Офіс великих платників податків Державної фіскальної служби.

Відповідно до статті 55 Кодексу адміністративного судочинства України у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії адміністративного процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов'язкові для особи, яку він замінив.

Враховуючи викладене та надані докази перейменування відповідача колегія суддів вважає, що заявлене клопотання підлягає задоволенню.

Позивач на адресу суду касаційної інстанції надіслав письмові заперечення на касаційну скаргу відповідача, за змістом яких просив рішення суду попередньої інстанції залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Відповідно до частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили такі фактичні обставини справи.

Посадові особи відповідача провели документальну позапланову невиїзну перевірку з питань правомірності нарахування позивачем бюджетного відшкодування податку на додану вартість на рахунок платника у банку за 2010-2013 роки, про що склали акт від 27 червня 2013 року №760/40-50/37-20/25394566.

За результатами проведеної перевірки податковий орган прийняв податкове повідомлення - рішення від 12 липня 2013 року №, яким зменшив позивачу суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 43 779 353,74 грн., податкове повідомлення - рішення №, яким зменшив суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість на 459 223,45 грн., у тому числі за основним платежем 306 148,97 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями - 153 074,48 грн.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, розглянувши та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Фактичною підставою для прийняття спірних податкових повідомлень-рішень слугував висновок податкового органу про те, що позивачем включено до складу податкового кредиту з податку на додану вартість вартість товарно-матеріальних цінностей, отриманих від ряду контрагентів за нікчемними правочинами.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції виходив з відсутності порушень у діях позивача вимог податкового законодавства при формуванні складу податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським операціям з придбання товарів у контрагентів перевіреного податковим органом податкового періоду.

З матеріалів справи вбачається, що позивач протягом липня, серпня, вересня, жовтня, листопада 2010 року, березня, квітня, травня, червня, вересня, жовтня, листопада 2011 року, січня, квітня, травня, червня, липня, серпня 2012 року, лютого 2013 року мав договірні відносини з ТОВ «Корпорація Східні колійні системи», ПП «Адріатика-Н», ПП «КФ Украгроекспорт», ТОВ «Ковальзернотрейд», ТОВ «Райна-Агро», ТОВ «Дав-Агротрейдинг», ТОВ «Синтез торг», ТОВ «Агро-трансфер», ТОВ «Ватикан-Агро», ТОВ «Саяна Люкс», ТОВ «Ценфинторг-Юг», ТОВ «Агро-Статус», ТОВ «Дельфа-М», ТОВ «Агро-Петроліум», ТОВ «Бізнес-Аналітік», ПП «Ространсагро», ПП «Мавіко-АВ», ТОВ «Фірма Сервістрансмаш», ТОВ «Південь Агро світ», ПП «Транс-Агро-Плюс», ТОВ «Андор», ТОВ «Шер К», ТОВ «Фуміком», ПП «Юг-зерно трейд», ПП «Торговий дім Ділові Дрібниці», ТОВ «Оліон», ТОВ «Селена Юг», ТОВ «СТ Агроінвест», ПП «Ірел», СТОВ «Дія» та ТОВ «Ферко».

На підтвердження виконання господарських взаємовідносин з вказаними контрагентами, позивач надав до суду першої інстанції договори поставки сільськогосподарських товарів, на виконання умов яких, сторонами були складені та підписані відповідні акти прийому-передачі, також позивачем було надано податкові накладні, видаткові накладні, рахунки-фактури, товарно-транспорті накладні, картки обліку експортного вантажу.

Огляду на те, що спірні правовідносини виникли у період дії різних нормативно-правових актів, застосуванню підлягають як приписи Закону України «Про податок на додану вартість», так і Податкового кодексу України.

Відповідно до підпункту 7.4.1 пункту 7.4 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість» податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 81 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з:

- придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку;

- придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій в необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання у виробництві та/або поставці товарів (послуг) для оподатковуваних операцій у межах господарської діяльності платника податку.

Згідно з підпункту 7.4.5 пункту 7.4 вказаної статті не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 цього пункту).

Отже, достатніми підставами для виникнення у платника податку права на податковий кредит є наявність податкових накладних, виданих йому підприємством-контрагентом, оформлених з дотриманням вимог чинного законодавства, встановлення судом реальності та товарності господарської операції.

Нормами пункту 1.8 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» визначено бюджетне відшкодування як суму, що підлягає поверненню платнику податку з бюджету у зв'язку з надмірною сплатою податку у випадках, визначених цим Законом.

Відповідно до підпункту 7.7.1 пункту 7.7 статті 7 Закону України «Про податок на додану вартість», сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного податкового періоду та сумою податкового кредиту такого звітного податкового періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені законом для відповідного податкового періоду.

При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з цього податку, що виник за попередні податкові періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до закону), а при його відсутності - зараховується до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Згідно підпункту 7.7.2 цього ж пункту, у разі якщо у наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з підпунктом 7.7.1 цього пункту, має від'ємне значення, то: а) бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів (послуг) у попередніх податкових періодах постачальникам таких товарів (послуг); б) залишок від'ємного значення після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду.

Аналогічні вимоги до формування податкового кредиту з податку на додану вартість та заявлення його до відшкодування містять приписи підпункту 14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 200.1, 200.3 статті 200 Податкового кодексу України.

Судом попередньої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачем податковий кредит сформований у відповідності з зазначеними положеннями Закону України «Про податок на додану вартість» та Податкового кодексу України, підтверджений відповідними податковими накладними, що виписані контрагентами зареєстрованими платником податку на додану вартість.

Отже, обставини щодо фактичності здійснення господарських операцій з придбання у контрагента товару (послуг), на які платник податку посилається як на підставу виникнення у нього права на включення нарахованого (сплаченого) податку на додану вартість до податкового кредиту та відповідно права на бюджетне відшкодування такого податку, відповідачем не спростовано.

Також не заслуговують на увагу доводи відповідача про те, що відсутність у контрагентів позивача складських приміщень, трудових та інших ресурсів, а також відсутність таких підприємств за місцем їх реєстрації, позбавляє позивача права на формування податкового кредиту спірного періоду, оскільки чинне на час виникнення спірних правовідносин податкове законодавство, не ставило у залежність право позивача на формування податкового кредиту та відповідно права на бюджетне відшкодування від податкового обліку (стану) інших осіб і фактичної сплати контрагентами податку до бюджету. Питання визначення складу податкового кредиту та бюджетного відшкодування поширюється тільки на окремо взятого платника податків і не ставить цей факт у залежність від розрахунку з бюджетом третіх осіб.

Крім того, як обґрунтовано зазначено судом попередньої інстанції, податковий кредит, сформований позивачем за результатом виконання господарських правовідносин з ПП «Марс-Н», ТОВ «Меркурій-А», ТОВ «Агро-Інкам-Трейд» та ТОВ «Меркурій авто» не увійшов до оскаржуваних податкових - повідомлень рішень, а відтак, не може бути предметом розгляду даної справи.

Відповідно до частини 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на припис наведеної норми процесуального права при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презумується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Враховуючи викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України, погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність спірного податкового повідомлення-рішення та наявність правових підстав для його скасування.

Мотивація та докази, наведені у касаційній скарзі, не дають адміністративному суду касаційної інстанції підстав для постановлення висновків, які б спростовували правову позицію суду попередньої інстанції.

Отже, колегія суддів вважає, що в межах касаційної скарги порушень судом апеляційної інстанції норм матеріального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана правильно, а тому касаційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення - залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись статтями 55, 210-231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби залишити без задоволення.

2. Постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 17 лютого 2014 року

у справі №826/15921/13-а залишити без змін.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути переглянута з підстав, встановлених статтею 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя:Нечитайло О.М.
Судді:Борисенко І.В.
Олендер І.Я.