Справа № 263/11888/16-а
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Папаценко П.І.
Суддя-доповідач - ОСОБА_1
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року справа №263/11888/16-а

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя на постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 березня 2017 року у справі № 263/11888/16-а за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя про визнання дій неправомірними, скасування рішення та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 20.09.2016 року звернувся до суду з позовом (який декілька разів було уточнено), в якому просив суд: визнати дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя неправомірними щодо не зарахування до загального трудового стажу періоду його роботи в колгоспі «Росія» Новоазовського р-ну Донецької області з 25.05.1983 року по 10.05.1994 року та скасувати рішення Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя № 73 від 06.04.2016 року; зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя зарахувати до загального трудового стажу період його роботи в колгоспі «Росія» Новоазовського р-ну Донецької області з 25.05.1983 року по 10.05.1994 року, здійснити перерахунок призначеної йому пенсії з урахуванням його роботи в колгоспі «Росія» Новоазовського р-ну Донецької області з 25.05.1983 року по 10.05.1994 року та здійснити виплату пенсії з 19.02.2016 року з урахуванням отриманої пенсії (а.с. 1-3, 25, 54).

Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 березня 2017 року у справі № 263/11888/16-а адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя щодо не зарахування до загального трудового стажу ОСОБА_2 періоду роботи в колгоспі «Росія» Новоазовського району Донецької області з 25.05.1983 року по 31.12.1993 року неправомірними.

Скасовано рішення Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя № 73 від 06.04.2016 року про не зарахування до загального трудового стажу ОСОБА_2 періоду роботи в колгоспі «Росія» Новоазовського району Донецької області з 25.05.1983 року по 31.12.1993.

Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя зарахувати до загального трудового стажу ОСОБА_2 період роботи в колгоспі «Росія» Новоазовського району Донецької області з 25.05.1983 року по 31.12.1993 року, здійснити перерахунок призначеної ОСОБА_2 пенсії з урахуванням роботи в колгоспі «Росія» Новоазовського району Донецької області з 25.05.1983 року по 31.12.1993 року та здійснити виплату пенсії з 19.02.2016 року з урахуванням отриманої.

В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що 19.02.2016 року позивач звернувся до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Для підтвердження стажу роботи позивачем було надано довідки від 28.04.2016 року, видані Колективним сільськогосподарським підприємством «Росія» Новоазовського району Донецької області м. Новоазовськ. На даний час Колективне сільськогосподарське підприємство «Росія» Новоазовського району Донецької області знаходиться в населеному пункті, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження. За таких обставин врахувати надані позивачем довідки для перерахунку пенсії немає законних підстав, оскільки ці довідки згідно чинного законодавства України не є дійсними.

Апелянт на адресу суду надіслав клопотання про розгляд справи без участі його представника, апеляційну скаргу просив задовольнити.

Сторони у судове засідання не зявились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 працював безперервно в колгоспі «Росія» Новоазовського району Донецької області з 25.05.1983 року по 10.05.1994 року, а саме: з 25.05.1983 року механізатором у бригаді № 2; 06.03.1984 року переведений в бригаду № 3 рослинництва механізатором; 24.03.1985 року переведений майстром-наладником в тракторну бригаду № 3; 01.01.1989 року затверджений помічником бригадира тракторно-польової бригади № 3; 10.05.1994 року робота зупинена у звязку з виходом із членів колгоспу «Росія», про що свідчать відомості трудової книжки. Наведені записи засвідчені печаткою Колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» (далі за текстом КСП «Росія») (а.с. 26-27).

Також, трудова книжка позивача містить роки та кількість вироблених трудо-днів, при встановленому річному мінімумі трудо-днів, у: 1983 році -178 трудо-днів, 1984 році - 341 трудо-днів, 1985 році - 302 трудо-днів, 1986 році - 301 трудо-днів, 1987 році - 304 трудо-днів, 1988 році 301 трудо-днів, 1989 році - 317 трудо-днів, 1990 році -311 трудо-днів, 1991 році - 306 трудо-днів, 1992 році - 308 трудо-днів, 1993 році - 306 трудо-днів. Даних про наявність трудо-днів за 1994 рік трудова книжка колгоспника не містить (а.с.26-27).

Запис у трудовій книжці колгоспника про зупинення роботи ОСОБА_2 у звязку з виходом із членів колгоспу «Росія» не містить номер та дату протоколу.

19.02.2016 року ОСОБА_3 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя із заявою про призначення пенсії за віком. До вказаної заяви позивачем надано: довідка про присвоєння ідентифікаційного номеру, документи про місце проживання (реєстрації) особи, заява про призначення/перерахунок пенсії, паспорт, трудова книжка або документи про стаж (а.с. 48).

Протоколом № 1334 від 22.03.2016 року ОСОБА_2 призначена пенсія за віком. Загальний стаж роботи складає 36 років 10 місяців 2 дні, з якого: робота за Списком № 1 - 6 років 2 місяці 6 днів, робота в колгоспі з 25.05.1983 року по 31.12.1993 року - 10 років 7 місяців 7 днів; загальний розмір пенсії щомісячно призначений в сумі 2460,26 грн. (а.с. 46 зворотній бік).

Рішенням Управлінням ПФУ в Жовтневому районі міста Маріуполя від 06.04.2016 року № 73 період роботи ОСОБА_2 в колгоспі «Росія» з 1983 року по 1993 рік не зараховано до загального страхового стажу, оскільки записи про відпрацьовані трудодні у трудовій книжці колгоспника не завірені печаткою та у запису про звільнення з колгоспу відсутній номер та дата протоколу. (а.с.39).

Розпорядженням № 820211 від 06.04.2016 року здійснено перерахунок пенсії через зміну надбавки; загальний стаж роботи визначений у 26 років 2 місяці 25 днів, з якого: робота за Списком № 1 - 6 років 2 місяці 6 днів; із загального стажу роботи позивача виключена його робота в колгоспі з 25.05.1983 року по 31.12. 1993 року - 10 років 7 місяців 7 днів; загальний розмір пенсії щомісячно призначений в сумі 1751,10 грн. (а.с. 52-53).

06.05.2016 року позивачем до пенсійного органу надано додаткові документи: довідка про стаж та кількість вироблених трудо-днів у колгоспі «Росія» Новоазовського району за № 22 від 28.04.2016 року; історична довідка про перейменування КСП «Росія» за № 23 від 28.04.2016 року; довідка про право одного підпису у КСП «Росія» за № 24 від 28.04.2016 року.

Відповідно до довідки Колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» № 23 від 28.04.2016 року, виданої на імя позивача, колгосп «Росія» Новоазовського району Донецької області був реорганізований 11 лютого 1994 року в КСП «Росія» з юридичною адресою м. Новоазовськ Донецької області (а.с.50)

Із довідки Колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» № 22 від 28.04.2016 року вбачається, що позивач дійсно перебував членом колгоспу КСП «Росія» Новоазовського району Донецької області з 25 травня 1983 року по 10 травня 1994 року. Відомості щодо трудо-днів за вказані роки в колгоспі «Росія» співпадають з даними трудової книжки за винятком 1994 року, який містить 47 трудо-днів (а.с. 49).

Листом за № 15319 від 23.05.2016 року Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя повідомило ОСОБА_2 про неможливість прийняття до розгляду при призначені пенсії наданої позивачем довідки № 22, оскільки остання видана установою, яка розташована на тимчасово непідконтрольній Україні території (а.с. 4).

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо часткового задоволення позову з огляду на наступне.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя щодо не врахування при призначенні ОСОБА_2 пенсії періоду його роботи з 25.05.1983 року по 31.12.1993 року в колгоспі «Росія».

Згідно із статтею 46 ОСОБА_4 України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Статтею 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено право громадян України на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Положенням ч.1 ст.9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» передбачено, що за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні», право на пенсію за віком має кожний громадянин похилого віку, який досяг пенсійного віку і має необхідний страховий стаж. Це право обумовлено трудовим внеском і не обмежується будь якими обставинами, включаючи наявність інших доходів. Порядок і умови пенсійного забезпечення громадян похилого віку встановлюється Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

Стаття 4 Закону № 1058 зазначає, виключно законами про пенсійне забезпечення визначаються, зокрема: види пенсійного забезпечення, умови участі в пенсійній системі чи їх рівнях, пенсійний вік для чоловіків та жінок, при досягненні якого особа має право на отримання пенсійних виплат, джерела формування коштів, що спрямовуються на пенсійне забезпечення, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення, організація та порядок здійснення управління в системі пенсійного забезпечення.

Відповідно до ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення" основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів в ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.

Відповідно до п. 2.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім'я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження

державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв'язку з цим винагороди.

Пунктом 2.4 Інструкції визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення.

У п. 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні або неточні записи про період роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про період роботи.

Пунктом 17 Порядку № 637 визначено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

З матеріалів справи вбачається, що трудова книжка колгоспника видана ОСОБА_2 26.05.1983 року відповідальною особою колгоспу «Росія», про що свідчать підписи цієї особи та безпосередньо власника книжки, засвідчені печаткою колгоспу «Росія» (а.с. 26).

Записи трудової книжки колгоспника про роботу позивача з 25.05.1983 року по 10.05.1994 року в колгоспі «Росія» Новоазовського району Донецької області, який був реорганізований 11 лютого 1994 року в КСП «Росія», свідчить про те, що в спірний період позивач працював в колгоспі «Росія» та КСП «Росія». Наведені записи про спірний період роботи в колгоспі «Росія» та КСП «Росія» здійснені відповідно у 1983 році та 1994 році, засвідчені відповідними печатками колгоспу, підприємства, коли на їх території діяли органи державної влади.

Крім того, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено на підставі показань свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 (дружина позивача), що з 1976 року по 2004 рік сімя ОСОБА_6 проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1, на одній з ними вулиці проживала сімя ОСОБА_7. Весь час з 1983 року по 1994 рік ОСОБА_2 працював в колгоспі «Росія» Новоазовського району Донецької області, де працювали і вони.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що факт роботи позивача в період з 25.05.1983 року по 10.05.1994 року підтверджується відомостями трудової книжки, які були внесені з дотриманням діючого законодавства та в період, коли на території розміщення колгоспу «Росія» та КСП «Росія» діяли органи державної влади, та поясненнями свідків.

Стосовно відсутності номеру та дати протоколу у запису трудової крижки колгоспника про зупинення роботи у звязку з виходом із членів колгоспу «Росія» колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи наявний протокол № 7 від 26.05.1994 року засідання правління КСП «Росія», завіреного печаткою КСП «Росія», який підтверджує вихід ОСОБА_2 з 10.05.1994 року з членів Колективного сільськогосподарського підприємства «Росія» (а.с. 59-67).

Таким чином колегія суддів зазначає, що матеріалами справи повністю підтверджується факт роботи позивача в спірний період в колгоспі «Росія».

Стосовно твердження апелянта про недійсність довідки від 28.04.2016 року виданої Колективним сільськогосподарським підприємством «Росія» Новоазовського району Донецької області м. Новоазовськ (яке знаходиться в населеному пункті, на території якого органи державної влади не здійснюють свої повноваження), які не можуть бути враховані для перерахунку пенсії, оскільки ці довідки згідно чинного законодавства України не є дійсними, колегія суддів зазначає наступне.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, який набрав чинності 14 квітня 2014 року, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Є загальновідомим факт, що антитерористична операція в Україні не завершилась на теперішній час.

Відповідно ст. 1 ОСОБА_4 України, Україна є правовою державою. Людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3).

Стаття 8 ОСОБА_4 України встановлює, що ОСОБА_4 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_4 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_4 України є нормами прямої дії.

Згідно із ч. 2 ст. 19 ОСОБА_4 України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

За унормуванням ч. 3 ст. 22 ОСОБА_4 України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Статтею 24 ОСОБА_4 України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

За приписами ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_4 України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Неприпустимість визнання деяких документів, які були видані на території, неконтрольованій законною Владою, недійсними та такими, що не набули законної сили, підтверджується практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішенні у справі «Лоізіду проти Туреччини».

Європейський Суд з прав людини дійшов такого висновку: «Суд відмічає, що за наявності фактично існуючих незаконних утворень на території неконтрольованій законною Владою міжнародне право визнає законність деяких юридичних домовленостей та дій, наприклад, реєстрація народження, смерті або шлюбу, наслідки яких можуть бути проігноровані лише на шкоду жителям тієї чи іншої території».

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку позивач не може бути позбавлений свого права, що стосується предмету позову через захоплення незаконними озброєними формуваннями території м. Новоазовська.

Як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У п.54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод( далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечено без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У рішенні від 08 липня 2004 року у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за статтею 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справах «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року у справі № 816/4505/14 та в силу ст. 244-2 КАС України враховується колегією суддів при розгляді даної справи.

Наведене свідчить про те, що відповідачем неправомірно позбавлено права позивача на отримання пенсії з урахуванням періоду його роботи з 25.05.1983 року по 31.12.1993 року в колгоспі «Росія» на підставі того, що надані позивачем додаткові документи видані юридичною особою, що знаходиться на території тимчасово неконтрольованій українською владою.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя залишити без задоволення.

Постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 березня 2017 року у справі № 263/11888/16-а залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через пять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Колегія суддів: Г.М. Міронова

ОСОБА_8

ОСОБА_9