Справа № 802/139/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 травня 2017 р. Справа № 802/139/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Воробйвої Інни Анатоліївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Середюка М.А.

представника позивача: ОСОБА_1

представників відповідача: Непийводи І. А., Штефан Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення, податкової вимоги

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернулась фізична особа ОСОБА_4 (ФО ОСОБА_4, позивач) з адміністративним позовом до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (Вінницька ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області, податковий орган, відповідач) про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення -рішення №34183-13 від 30.06.2016 р. та податкової вимоги №22379-02 від 01.09.2016 р.

На обґрунтування позову зазначено, що між позивачем та Сокиринецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області 30 грудня 2014 року укладено договір оренди, відповідно до умов якого в оренду передано земельні ділянки, які знаходяться в межах н.п. Сокиринці Вінницького району. Так, даним договором, як вказує позивач, встановлено розмір орендної плати в сумі 23 324,04 грн., а відтак саме, така сума підлягає сплаті із урахуванням індексації. Однак, в оскаржуваному рішенні сума орендної плати є відмінною від тієї, яка визначена договором оренди, а відтак таке (рішення) є неправомірним, та, відповідно підлягає скасуванню. Окремо також, вказав, що Податковим кодексом України не може встановлюватись розмір орендної плати, оскільки дане питання регулюється Законом України "Про оренду землі".

Окрім того, позивач, зазначає, що відповідно до положень Податкового кодексу України податкове зобов'язання не є узгодженим, якщо податкове повідомлення-рішення не отримано платником податку. Оскільки позивачем податкове рішення не отримано, а тому відсутні правові підстави формувати податкову вимогу.

Також, позивач наголошує, що податковим органом при прийнятті оскаржуваного рішення не вірно застосовано коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки, оскільки такий застосовано із розрахунку, як до земель несільськогосподарського призначення, в той час, як орендовані землі, такими не є.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та додатково поданих письмових поясненнях. Також з посиланням на положення статті 287 ПК України вказав, що податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 к. днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця. Отже, податкове повідомлення-рішення прийняте протягом базового податкового періоду і містить сформоване податкове зобов'язання за весь цей період є протиправним, адже на дату його прийняття зобов'язання (час сплати якого настав) охоплювало лише перші чотири місяці 2016 року, а не весь рік.

Представники відповідача позов не визнали, з підстав зазначених в письмових запереченнях. В обґрунтування своєї позиції зазначили, що позивач є платником орендної плати згідно приписів статті 288 ПК України. В свою чергу, розмір орендної плати розраховується із урахуванням нормативно грошової оцінки земельної ділянки, яка може змінюватись у зв'язку із щорічною індексацією згідно положень статті 289 ПК України. За таких обставин, враховуючи нормативно грошову оцінку земельної ділянки визначену в договорі оренди та із урахуванням індексації станом на 01.01. 2015 р. - 1, 249, станом на 01.01. 2016 - 1, 433 роки і визначено податкове зобов'язання по орендній платі в розмірі 347881, 24 грн.

Окремо також представники вказали, що невручення податкового повідомлення-рішення особисто платнику податку не є підставою вважати, що податкове зобов'язання не узгоджене, оскільки таке (рішення) вважається надісланим (врученим), зокрема у разі його надіслання фізичній особі за адресою проживання або за останнім відомим її місцезнаходженням. Оскільки ППР направлено позивачу за місцем його реєстрації, а тому вважається врученим особі. За таких обставин вважають оскаржувані рішення і вимогу, правомірними та такими , що не підлягають скасуванню.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

30 грудня 2014 року між Сокиринецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області та ОСОБА_4 укладено договір оренди, відповідно до умов якого в оренду передано земельні ділянки загальною площею 12,6739 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до пункту 4 даного договору, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 6478897, 68 грн.

21 вересня 2016 року між Сокиринецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області та ОСОБА_4 укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди землі від 30.12.2014р., яким змінено розмір орендної плати і така становить 347 881, 23 грн.

02.02.2016 року Сокиринецькою сільською радою Вінницької області направлено супровідний лист №02-35/25 із переліком орендарів - фізичних осіб з якими укладено договори оренди землі державної та комунальної власності, серед яких, зазначено ОСОБА_4

Оскільки позивач є орендарем земельних ділянок та, відповідно платником відповідних поадків, податковим органом винесено податкове повідомлення-рішення №34183-13 від 30.06.2016р., яким визначено податкове зобов'язання по орендній платі з фізичних осіб в сумі 347 881, 24 грн. та в подальшому сформовано та направлено податкову вимогу №22379-02 від 01.09.2016 р.

Не погоджуючись з такими рішенням та вимогою та вважаючи їх протиправними, позивач звернувся з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині оскарження податкового повідомлення - рішення, суд керується та виходить з наступного.

Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).

Так, в розумінні пункту 14.1.136 статті 136 ПК України, орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов'язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (далі у розділі XII - орендна плата).

Із положень статті 288.1 статті 288 ПК України випливає, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, які укладають договори оренди землі, повинні до 1 лютого подавати контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки переліки орендарів, з якими укладено договори оренди землі на поточний рік, та інформувати відповідний контролюючий орган про укладення нових, внесення змін до існуючих договорів оренди землі та їх розірвання до 1 числа місяця, що настає за місяцем, у якому відбулися зазначені зміни.

Форма надання інформації затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної податкової політики.

Платником орендної плати є орендар земельної ділянки.

Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду.

Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем.

Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу, серед іншого, не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки.

Податковий період, порядок обчислення орендної плати, строк сплати та порядок її зарахування до бюджетів застосовується відповідно до вимог статей 285-287 цього розділу.

Згідно пункту 289.1 статті 289 ПК України, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

При цьому, відповідно до підпункту 27.1.1 пункту 271.1 статті 271 ПК України, базою оподаткування є нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до порядку, встановленого цим розділом.

Рішення рад щодо нормативної грошової оцінки земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування нормативної грошової оцінки земель або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом (пункт 271.2 статті 271 ПК України).

Із аналізу процитованих норм випливає, що при визначенні розміру орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок з урахуванням коефіцієнта індексації, при цьому річна сума платежу (орендної плати) не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки.

Так, як видно із договору оренди укладеного між позивачем та Сокиринецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області, нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 6 478 897, 68 грн.

Окремо суд, звертає увагу, що рішення Сокиринецької сільської ради Вінницького району Вінницької області №46 від 04.07.2012 р. щодо затвердження технічної документації по нормативно - грошовій оцінці земель населеного пункту с. Сокиринці та витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №05- 50-12.11274 від 30.12.2014р. і №50-12.11218 від 16.12.2014 р., свідчать про те, що нормативно грошова оцінка, переданих ОСОБА_4 земельних ділянок із урахуванням коефіцієнта індексації складає 6 478 897, 68 грн.

Визначаючи ОСОБА_4 розмір податкового зобов'язання за платежем орендна плата, податковим органом застосовано коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки станом на 01.01.2015 р. - 1,249 та станом на 01.01.2016 р. - 1,433, у зв'язку із чим нараховано орендну плату в розмірі 347 881,24 грн.

При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до пунктів 6, 8 підрозділу 6 "Особливості справляння плати за землю" Перехідних положень ПК України, індекс споживчих цін за 2015 рік, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів), застосовується із значенням 120 відсотків та індекс споживчих цін за 2016 рік, що використовується для визначення коефіцієнта індексації нормативної грошової оцінки земель, застосовується із значенням: для сільськогосподарських угідь (ріллі, багаторічних насаджень, сіножатей, пасовищ та перелогів) - 100 відсотків; для земель несільськогосподарського призначення - 106 відсотків.

В судовому засіданні представниками відповідача із цього приводу, надано усні пояснення, згідно яких при визначенні суми орендної плати ОСОБА_4 коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки застосовувався із розрахунку 1,433 та 1, 249, оскільки орендовані позивачем землі, на думку податкового органу, мають несільськогосподарське призначення.

Однак з такими доводами, суд не погоджується виходячи з наступного.

Земельні відносини регулюються, серед іншого, Земельним кодексом України (далі - ЗК України).

Так, відповідно до частини першої статті 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: землі сільськогосподарського призначення; землі житлової та громадської забудови; землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; землі оздоровчого призначення; землі рекреаційного призначення; землі історико-культурного призначення; землі лісогосподарського призначення; землі водного фонду; землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення (статті 20 ЗК України).

Із положень статті 22 ЗК України випливає, що землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей.

До земель сільськогосподарського призначення належать:

а) сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги);

б) несільськогосподарські угіддя (господарські шляхи і прогони, полезахисні лісові смуги та інші захисні насадження, крім тих, що віднесені до земель лісогосподарського призначення, землі під господарськими будівлями і дворами, землі під інфраструктурою оптових ринків сільськогосподарської продукції, землі тимчасової консервації тощо).

Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування:

а) громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства;

б) сільськогосподарським підприємствам - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва;

в) сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам та загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду ведення сільського господарства;

г) несільськогосподарським підприємствам, установам та організаціям, релігійним організаціям і об'єднанням громадян - для ведення підсобного сільського господарства;

ґ) оптовим ринкам сільськогосподарської продукції - для розміщення власної інфраструктури.

Із аналізу вищенаведеного видно, що земельні ділянки із цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва є землями сільськогосподарського призначення.

Як видно із договору оренди від 30.12.2014 р. (п.13) та витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки №05- 50-12.11274 від 30.12.2014р. і №50-12.11218 від 16.12.2014 р., цільове призначення орендованих земельних ділянок - ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а відтак, такі є землями сільськогосподарського призначення.

За таких обставин, доводи представників відповідача щодо того, що передані згідно договору оренди від 30.12.2014 р. ОСОБА_4 земельні ділянки є землями несільськогосподарського призначення спростовуються вищенаведеним.

Окремо, суд також, вважає, за необхідне зазначити, що в додатку до супровідного листа Сокиринецької сільської ради Вінницької області №02-35/25, в якому зазначено ОСОБА_4 серед переліку орендарів - фізичних осіб з якими укладено договори оренди землі державної та комунальної власності, застосовано коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки 1,2.

При цьому суд , наголошує, що коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки за 2015 рік в розмірі 1,433 та за 2016 р. в розмірі 1,249 , застосовується до земель населених пунктів та інших земель несільськогосподарського призначення, якими, не є передані в оренду ОСОБА_4 землі.

Враховуючи вищенаведене, на думку суду, податковим органом не вірно застосовано коефіцієнт індексації нормативно грошової оцінки при визначенні розміру орендної плати та податкове зобов'язання має бути розраховано наступним чином: 6 478 897, 68 х 1,2 (коефіцієнт індексації за 2015 рік) х 1 (коефіцієнт індексації за 2016 рік) х 3% = 233 240,32

Отже, ОСОБА_4 має сплатити орендну плату в розмірі 233 240,32 грн., тоді як податковим органом нараховано 347 881,24 грн.

Окремо слід зазначити, що пояснення представника позивача про щомісячну сплату орендної плати, судом до уваги не беруться, виходячи з наступних міркувань.

Відповідно до пункту 287.3 статті 287 ПК України, податкове зобов'язання щодо плати за землю, визначене у податковій декларації на поточний рік, сплачується рівними частками власниками та землекористувачами земельних ділянок за місцезнаходженням земельної ділянки за податковий період, який дорівнює календарному місяцю, щомісяця протягом 30 календарних днів, що настають за останнім календарним днем податкового (звітного) місяця.

Згідно пункту 286.2 статті 286 ПК України, платники плати за землю (крім фізичних осіб) самостійно обчислюють суму податку щороку станом на 1 січня і не пізніше 20 лютого поточного року подають відповідному контролюючому органу за місцезнаходженням земельної ділянки податкову декларацію на поточний рік за формою, встановленою у порядку, передбаченому статтею 46 цього Кодексу, з розбивкою річної суми рівними частками за місяцями.

Отже з аналізу наведеного видно, що обов'язок щомісячної сплати орендної плати стосується платників податків які не є фізичними особами та самостійно подають податкову декларацію.

Судом встановлено, що позивач не є суб'єктом до обов'язку якого належить подання податкової декларації по платі за землю, адже є фізичною особою, а відтак положення статті 287 ПК України в частині щомісячної сплати податку на нього не розповсюджуються.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині визнання протиправною та скасування податкової вимоги, суд виходить з наступного.

Відповідно до пункту 287.5 статті 287 ПК України, податок фізичними особами сплачується протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

У разі коли платник податків не сплачує узгодженої суми грошового зобов'язання в установлені законодавством строки, контролюючий орган надсилає (вручає) йому податкову вимогу в порядку, визначеному для надсилання (вручення) податкового повідомлення-рішення (п.59.1 статті 59 ПК України).

Відповідно до пункту 58.3 статті 58 ПК України (в редакції чинній на день направлення податкової вимоги), податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення.

Як видно із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №143, такий містить лише дату подання податкового повідомлення рішення 30.06.2016 р., однак не містить дату його вручення.

При цьому, як видно зі штампа поштового відділення на даному повідомленні, таке надійшло до відділення лише 6 липня 2016 року. Відтак 60 днів після 6.07.2016 р. збігають 4 вересня 2016 р., тоді як податкова вимога сформована 1.09.2016 р., тобто до часу, коли сума грошового зобов'язання може вважатись узгодженою.

За таких обставин, враховуючи, що податкову вимогу сформовано на суму неузгодженого податкового зобов'язання, правові підстави для цього у податкового органу були відсутні.

Оцінюючи доводи позивача щодо неотримання ним податкового повідомлення-рішення, суд виходить з наступного.

Як вже зазначалось, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків, якщо його передано посадовій особі такого платника податків під розписку або надіслано листом з повідомленням про вручення.

Податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) фізичній особі, якщо його вручено їй особисто чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого її місцезнаходження фізичної особи з повідомленням про вручення. Отже надіслання (вручення) фізичній особі рішення податкового органу вважається надіслання його на адресу за місцем проживання фізичної особи.

У разі коли пошта не може вручити платнику податків податкове повідомлення-рішення через відсутність за місцезнаходженням посадових осіб, їх відмову прийняти податкове повідомлення-рішення, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, податкове повідомлення-рішення вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причин невручення.

Відповідно до пунктів 3-5 Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України № 1204 від 28.12.2015 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 січня 2016 р. за № 124/28254, податкове повідомлення-рішення вважається надісланим (врученим) платнику податків - фізичній особі, якщо його вручено особисто такій фізичній особі чи її законному представникові або надіслано на адресу за місцем проживання або останнього відомого місцезнаходження такої фізичної особи з повідомленням про вручення.

Згідно пункту 99 Правилах надання послуг поштового зв'язку затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 5 березня 2009 р., рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками.

Як видно, із рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу №143, податкове повідомлення - рішення надіслано платнику податку на адресу його місця реєстрації/проживання та отримано певною особою, якою поставлено підпис.

Відсутність підпису на рекомендованому повідомлені саме адресата (ОСОБА_4), що підтверджено висновком експертизи, за наявності підпису члена сім'ї, не може свідчити про невручення/неотримання позивачем податкового повідомлення - рішення.

При вирішені цього спору суд також враховує, що згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Виходячи з приписів вказаної норми процесуального права, при розгляді судом спору щодо правомірності рішення органу державної податкової служби, яким платнику податків донараховані податкові зобов'язання, презюмується добросовісність платника податків, якщо зазначеним органом не доведено інше.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що податкова вимога підлягає скасуванню, оскільки сформована на суму неузгодженого грошового зобов'язання, а оскаржуване рішення підлягає частковому скасуванню в сумі 114 640, 92 грн., адже в цій частині прийнято без дотримання критеріїв, визначених статтею 2 КАС України, щодо обґрунтованості та урахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення. В решті позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення в частині нарахування податковим органом 233240, 32 грн. податкового зобов'язання слід відмовити.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд враховує, що відповідно до статті 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи видно, що при звернені з позовом до суду позивачем, сплачено судовий збір у розмірі 3 478,83 грн., що підтверджується квитанцією №67 від 11.01.2017 р.

Як зазначалося, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а відтак, наявні підстави для стягнення із Вінницької ОДПІ за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_4 частини (пропорційно до задоволених позовних вимог) сплаченого при зверненні до суду судового збору у сумі 1 148, 01 грн.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області № 34183-13 від 30.06.2016 року за платежем орендна плата з фізичних осіб в розмірі 114 640 , 92 (сто чотирнадцять тисяч шістсот сорок гривень 92 копійки).

Визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області №22379-02 від 01.09.2106 р.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_4 (АДРЕСА_1 ) судовий збір сплачений згідно квитанції №67 від 11.01.2017р. в сумі 1 148, 01 (одна тисяча сто сорок вісім гривень 01 копійка ) за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіксальної служби у Вінницькій області (вул. Костянтина Василенка, 21, м. Вінниця ).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Воробйова Інна Анатоліївна