Справа № 591/738/17
Суддя: Мельнікова Л.В.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 р.Справа № 591/738/17

Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Мельнікової Л.В.

суддів - Бенедик А.П. , Донець Л.О.

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту соціального захисту населення Сумської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Головне управління Державної казначейської служби України в Сумській області, про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

В с т а н о в и л а:

10 лютого 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким просить визнати протиправним факт виплати йому у 2016 році відповідачем Департаментом соціального захисту населення Сумської міської ради (далі по тексту - ДСЗН Сумської МР, відповідач) щорічної разового грошової допомоги до 5 травня не в розмірі, який встановлений ст. 13 Закону України від 22 жовтня 1993 року № 3551-ХІІ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі по тексту - Закон № 3551-ХІІ в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) та стягнути з відповідача на його користь 6 440,00 грн., тобто різницю між тією сумою, яку відповідач повинен був йому би платити (9 040,00 грн.) та фактично виплаченою (2 600,00 грн.).

В обґрунтування вимог позивач зазначає, що є інвалідом війни (ІІ групи) і має право на пільги, передбачені Законом № 3551-ХІІ, а саме право на отримання щорічної допомоги до 5 травня у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком. Втім відповідач у 2016 році протиправно виплатив йому таку допомогу у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141. Вважає, що такі дії відповідача порушують його конституційні права.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення вмотивовано висновком про правомірність дій відповідача при виплаті позивачу щорічної разової грошової допомоги до 5 травня у 2016 році у розмірі, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та «Про жертви нацистських переслідувань» (далі по тексту - постанова № 141), оскільки вказана постанова є чинна, прийнята відповідно до норм Бюджетного кодексу України, не визнана неконституційною чи протиправною, не скасована у встановленому законом порядку.

Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати постанову Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року та прийняти нову постанову, якою задовольнити його адміністративний позов.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції при вирішенні спору не врахував рішення Верховного Суду України від 14 березня 2013 року у справі № 21-33а13. В супереч вимогам ст. 22 Конституції України, ст.ст. 6, 13, 14, 17 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 1, 2, ч. 5 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ, що є базовим Законом, суд погодився з доводами відповідача про правомірність застосування положень постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 141, яка є підзаконним актом. Вважає, що судом першої інстанції не взято до уваги, що відповідно до ст. 8 Конституції України вказані норми Закону № 3551-ХІІ мають вищу юридичну силу.

Також скаржник зазначає, що він повідомляв суд першої інстанції про наявність у нього підстав для сумніву відносно конституційності норми Закону № 79-VIII від 28 грудня 2014 року, що застосував суд при вчиненні своїх дій. Разом з тим, суд не вчинив необхідних дій, які б надали можливість Конституційному Суду України, розглянути питання щодо відповідності Закону № 79-VIII від 28 грудня 2014 року Конституції України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги щодо дотримання правильності застосування судом норм процесуального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі апеляційної скарги, дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення відповідно до положень ст. 200 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги в разі встановлення під час апеляційного провадження порушень, допущених судом першої інстанції, які призвели до неправильного вирішення справи.

Судом встановлено, що 09 листопада 2015 року Управлінням соціального захисту населення Сумської міської ради позивачу ОСОБА_1 видано посвідчення серії Є № 005168, згідно з яким, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни /а.с. 10/.

У квітні 2016 році позивачу було проведено виплату щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, як інваліду війни у розмірі 2. 600,00 грн., тобто у розмірі, встановленому постановою № 141 /а.с. 12/.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції щодо необґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1, колегія суддів зазначає, що частиною 5 ст. 13 Закону № 3551-ХІІ визначено, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком.

При цьому, положеннями ст. 17 цього Закону № 3551-ХІІ установлено, що фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону здійснюється за рахунок коштів державного та місцевого бюджету.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Бюджетного кодексу України, Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин», який набув чинності 01 січня 2015 року (далі по тексту - Закон № 79-VIII, в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону № 3551-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону № 79-VIII, Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня встановленого Законом № 3551-ХІІ.

Кабінетом Міністрів України на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України 02 березня 2016 року прийнято постанову № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Підпунктом 2 пункту 1 цього урядового акту установлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом № 3551-ХІІ, зокрема, інвалідам війни здійснюється у розмірі - 2 600,00 грн.

На час здійснення позивачу виплати зазначеної допомоги положення пункту 26 розділу VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) в установленому порядку не визнані, тобто є діючими.

Згідно зі ст. 22 Конституції України звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається.

Дана стаття встановлює конституційну гарантію існування певного переліку прав і свобод людини, визнаного як цією Конституцією, так і міжнародним правом.

Аналогічні положення відображені у ст. 22 Загальної декларації прав людини, згідно з якою кожна людина як член суспільства має право на соціальне забезпечення, здійснення необхідних для підтримання її гідності, вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави; а також у Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права 1966 року, який встановлює загальний обов'язок держав забезпечувати здійснення цих прав у максимальних межах наявних ресурсів (стаття 2).

Конституційний Суд України в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 вказував, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

З урахуванням такого елемента принципу верховенства права, як пропорційності (розмірності) Конституційний Суд України зазначив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, а оскільки держава зобов'язана регулювати економічні процеси, встановлювати й застосовувати справедливі та ефективні форми перерозподілу суспільного доходу з метою забезпечення добробуту всіх громадян, то механізм реалізації цих прав може бути змінений державною, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження справедливого балансу між інтересами окремих осіб і інтересами всього суспільства.

Колегія суддів зауважує, що на залежність розмірів соціальних виплат і соціальних послуг від фінансових можливостей держави Конституційний Суд України вказував і у своїх рішеннях від 19 червня 2001 року у справі № 9-рп/2001 та від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008.

За приписами ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, принцип збалансованості інтересів людини з інтересами суспільства сформульовано у справі «Сорінг проти Сполученого Королівства», - у рішенні від 07 липня 1989 року Суд зазначив, що Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року «спрямована на пошук справедливого співвідношення між потребами, пов'язаними з інтересами суспільства в цілому, і вимогами захисту основних прав людини». У рішенні від 17 жовтня 1986 року у справі «Ріс проти Сполученого Королівства» цей Суд зазначив, що, з'ясовуючи, чи існує позитивне зобов'язання стосовно людини, «належить врахувати справедливий баланс, який має бути встановлений між інтересами всього суспільства й інтересами окремої людини».

У рішенні від 09 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» Європейський Суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат (рішення Європейського суду з прав людини від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйартан Асмудсон проти Ісландії).

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів не вбачає підстав для застосування положень ч. 5 ст. 9 КАС України.

Оскільки при вирішенні спору суд правильно застосував норм матеріального права до встановлених у справі обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування судового рішення.

Інші доводи сторін на висновки колегії суддів не впливають.

Підстави, передбачені ст. 94 КАС України, для розподілу судових витрат відсутні.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 7, 11, 94, 41 ч. 1, 184, 195, 196, 198 ч. 1 п. 1, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Зарічного районного суду м. Суми від 24 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Мельнікова Л.В.
Судді Бенедик А.П. Донець Л.О.
Текст ухвали виготовлено та підписано 11 травня 2017 року.