Справа № 642/1666/17
Суддя: Проценко Л. Г.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 642/1666/17
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 травня 2017 року суддя Ленінського районного суду міста Харкова Проценко Л.Г. розглянувши в порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій протиправними та стягнення незаконно утриманих коштів, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом в якому просив:

1) визнати протиправними, та такими що не відповідають рішенню Конституційного суду №4 від 08.06.2016р., дії відповідача щодо сплати не в повному обсязі пенсії державного службовця, призначеної Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015р. по справі №642/8153/14-а та поновленої на підставі Постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 12.08.2016р. по справі 642/3846/16 ОСОБА_1, за період з 01.06.2016р. по 31.12.2016р., що не відповідають рішенню Конституційного суду від 10.06.2016р.;

2) визнати протиправними дії відповідача щодо сплати не в повному обсязі пенсії державного службовця, призначеної Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015р. по справі №642/8153/14-а та поновленої на підставі Постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 12.08.2016р. по справі 642/3846/16 ОСОБА_1, за період з 01.04.2014р. по 31.03.2015р. та з 01.06.2015р. по 31.12.2015р.;

3) стягнути з Управління пенсійного фонду України в Холодно гірському районі м. Харкова на користь позивача різницю між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією за період з 01.06.2016р. по 31.12.2016р. в розмірі 33605,85 грн.;

4) стягнути з Управління пенсійного фонду України в Холодно гірському районі м. Харкова на користь позивача різницю між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією за період з 01.04.2014р. по 31.03.2015р. та з 01.06.2015р. по 31.12.2015р. в розмірі 110897,72 грн.;

5) стягнути з Управління пенсійного фонду України в Холодно гірському районі м. Харкова на користь позивача не виплачену пенсію за період з квітня 2015р. по травень 2015р. в розмірі 28988,40 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова. З 26 березня 1984 року працював в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова на посаді судді. У 2014 році маючи відповідний стаж на посаді державного службовця, продовжуючи працювати суддею Орджонікідзевського районного суду м. Харкова, по досягненню відповідного пенсійного віку позивач звернувся до Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова за призначенням пенсії державного службовця. Проте в призначенні відповідної пенсії йому було відмовлено через те, що позивач працював на день звернення на посаді судді. Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, позивач вперше звернувся до суду та 18 червня 2014 року постановою Ленінського районного суду м. Харкова по справі №642/4556/14-а, яка була залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року, дії УПФУ в Ленінському районі м. Харкова були визнані неправомірними та зобов'язано Відповідача призначити та виплачувати позивачу з 15 травня 2014 року пенсію державного службовця. З 15 травня 2014 року, на виконання зазначеної постанови суду, позивачу була призначена пенсія державного службовця у розмірі 70 відсотків від заробітної плати. Заробіток для обчислення пенсії склав 12180,00 грн. 11 вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення перерахунку призначеної за віком пенсії за вимогами ст. 37 Закону України "Про державну службу" як державному службовцю з урахуванням надбавки за вислугу років. 15 вересня 2014 року листом № 7242 - 02/29 Відповідачем було відмовлено у здійсненні перерахунку пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про державну службу» з урахуванням надбавки за вислугу років. Тоді позивач був вимушений звернутися до суду вдруге оскільки із усіх сум його заробітку були у повному обсязі сплачені соціальні збори. Судом першої інстанції в задоволенні позову по справі № 642/8153/14-а про перерахунок пенсії із урахуванням надбавки за вислугу років було відмовлено, з підстав того, що це не було передбачено Законом України "Про державну службу". Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 року по справі № 642/8153/14-а постанову суду першої інстанції було скасовано та позов задоволений частково. Відповідно до Постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 року по справі № 642/8153/14-а за позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Харкова про визнання незаконними дій суб'єкту владних повноважень та зобов'язання здійснити перерахунок:

1) визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова щодо відмови ОСОБА_1, в проведенні перерахунку пенсії державного службовця з урахуванням надбавки за вислугу років в розмірі 70 % посадового окладу.

2) зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії державного службовця з 15 травня 2014 року з урахуванням надбавки за вислугу років в розмірі 70 % посадового окладу згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області №497 від 12.08.2014 року та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

Ця постанова є такою, що набрала законної сили. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Помітивши, що тривалий час Відповідачем не виконуються вимоги зазначеної постанови, позивач у травні 2016 року звернувся до УПФУ в Ленінському районі м. Харкова із заявою про надання інформації та нарахування та виплату пенсії державного службовця.

Відповіддю від 15.06.2016 року № 156/М-10 Управління пенсійного фонду в Ленінському районі м. Харкова повідомило позивача про те, що з 01.04.2015 року виплата пенсії йому була призупинена. В обґрунтування такого рішення Відповідач зазначив, що Законом України від 02.03.2015 № 213-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" пенсії призначені відповідно до законодавства України у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсій в порядку та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру","Про судоустрій та статус суддів", "Про статус народного депутата України", не виплачуються.

Тоді, позивач вкотре звернувся до суду. Постановою Ленінського районного суду у справі № 642/3846/16-а від 12.08.2016 року, яка набула законної сили:

1) позовні вимоги позивача до управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Холодногірському) районі м. Харкова - задоволено.

2) визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Холодногірському) районі м. Харкова щодо припинення виплати ОСОБА_1, пенсії державного службовця призначеної постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 р. по справі №642/8153/14-а.

3) зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Холодногірському) районі м. Харкові поновити виплату пенсії державного службовця ОСОБА_1, призначеної постановою Харківського апеляційного суду від 20 січня 2015 року по справі №642/8153/14а, з 01 червня 2015 року.

Впродовж листопада 2016 року на виконання зазначеної постанови УПФУ в Холодногорському районі м. Харкова позивачу були виплачені певні суми, проте, не у повному обсязі. Тоді Позивач звернувся до Відповідача з проханням надати роз'яснення, яким чином, за який період та на підставі яких даних було здійснено розрахунок суми, що підлягала до виплати на підставі Ленінського районного суду м. Харкова від 12.08.2016 року по справі № 642/3846/16. Управління пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова листом від 15.12.2016 року № 265/М-10 повідомило позивача про те, що зазначена постанова суду була виконана проте до позивача були застосовані обмеження щодо розміру пенсії.

Тоді позивач знову звернувся до Управління Пенсійного фонду України Холодногірському районі м. Харкова із заявою від 04.01.2017 року, в якій просив детальніше обґрунтувати застосування до нього обмежень у виплаті пенсії.

Відповіддю Управління пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова від 18.01.2017 року № 5/М-10 повідомило позивача про те, що до нього було застосовано обмеження відповідно до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2016 рік»

Проте Відповідачем зазначені обмеження зняті лише з 04.01.2017 року на підставі Розпорядження №179793 від 04.01.2017 року. А за період з 01.06.2016 по 31.12.2016 року розмір фактично сплаченої пенсії становив 10 740 грн., що суперечить рішенню Конституційного суду України.

Згідно долученої до позовної заяви довідки про розмір призначеної і фактично нарахованої ОСОБА_1 пенсії різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою позивачу пенсією за період з 01.06.2016 по 31.12.2016 роки становить 33 605 грн. 85 коп., а саме: (( 3 754,2 грн. х 6 міс.) + 11 080,65 грн.)= 33 605, 85 грн., де 3 754,2 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією згідно довідки відповідача; 6 міс. - це період з 01.06.2016 по 30.11.2016 роки; 11 080, 65 грн. - це різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією за грудень 2016 року. На стягненні зазначеної суми - 33 605 грн. 85 коп. наполягає позивач.

Крім того, згідно з даними відділу призначення пенсії відповідача, у квітні 2015 року розмір призначеної пенсії складав - 14 494, 20 грн., у травні 2015 року розмір призначеної пенсії складав - 14 494, 20 грн.

Проте, зазначені суми пенсійних виплат позивачу не були сплачені. За вказаний період утворилася заборгованість в розмірі 28 988,40 грн., яка згідно довідки відповідача, була нарахована, але фактично не сплачена.

Згідно з даними відділу призначення пенсії, різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою позивачу пенсією з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2015 року та з 01 червня 2015 року по 31 грудень 2015 року становить 110 897,72 грн., а саме: (( 5004,2грн. х 13міс.) + (3754,20 грн. х9міс.)+5107,40 грн. +6947,92 грн. )= 110 897,72 грн., де 5004,2 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією згідно довідки відповідача; 13 місяців - це період з червня 2014 року по березень 2015 роки, та за період з червня 2015 року по серпень 2015 року; 3754,20 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою мені пенсією згідно довідки відповідача; 9 місяців - це період з вересня 2015 року по травень 2016 року; 5107,40 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою мені пенсією згідно довідки відповідача за квітень 2015 року; 6947,92 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою мені пенсією згідно довідки відповідача за травень 2015 року. На стягненні зазначеної суми - 110 897,72 грн. наполягає позивач

Відповідач надав письмові заперечення, в яких просив у задоволенні позову відмовити. У запереченнях зазначено, що згідно п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих України щодо пенсійного забезпечення» №213-УІІІ від 02.03.2015 у разі неприйняття до 1 червня 2015 р. закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до законів України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів» та інші. Оскільки з 01 червня 2015 р. скасовані норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначалися відповідно до законів України, зокрема, «Про судоустрій і статус суддів», то підстави для виплати повного розміру пенсії відсутні немає.

Згідно зі ст. 183-2 КАС України даний позов підлягає розгляду та вирішенню у порядку скороченого провадження. При цьому суд відзначає, що оскільки матеріали справи містять докази, які в своїй сукупності повно та всебічно висвітлюють обставини спірних правовідносин, то спір підлягає вирішенню на підставі наявних у справі документів.

Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Згідно п. 2 ст. 46 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» Суми нарахованої, але не виплаченої пенсії з вини органу пенсійного фонду стягуються без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд, при вирішенні справи, керується принципом законності, відповідно до якого вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч.1 ст.126 Конституції України закріплено положення, згідно з яким незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ч.1 ст.126 Конституції України, є надання їм за рахунок держави матеріального і соціального захисту, до яких, зокрема, відноситься і щомісячне довічне грошове утримання.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу передбачених законом гарантій самостійності судів, незалежності та правової захищеності суддів.

Правові засади організації судової влади, загальний порядок забезпечення діяльності судів та інші питання судоустрою і статусу суддів врегульовані Законом України Про судоустрій і статус суддів від 07.07.2010 року.

Гарантії незалежності суддів закріплені, зокрема, у ч. 4 ст. 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", згідно з якою незалежність судді забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом, належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституційним Судом України визнано, що Закон України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» (№ 3668-VI) звузив обсяг права та встановив обмеження в перерахунках передбачених Законами України пенсій та щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці, чим знизив досягнутий рівень гарантій незалежності суддів. У мотивувальній частині рішення Конституційний Суд наголосив, що матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права. Конституційний Суд України також вирішив, що положення Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» в частині поширення їх дії на Закон України «Про судоустрій і статус суддів» (№ 2453-VI) стосовно виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання) суддів у відставці суперечить вимогам ч.1 ст. 126 Конституції України.

Таким чином, Конституційний Суд України вказав, що судді вправі повернути собі ті кошти, які вони недоотримали з липня 2011 р., прописавши в резолютивній частині рішення, що воно має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів, визнаних неконституційними».

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

З огляду на зазначене, чинною є редакція ч.3 ст. 138 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 24.02.2011 року, яка встановлює, що щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

Припинення дії такої гарантії не узгоджується з конституційним положенням про недопустимість звуження змісту чи обсягу гарантій незалежності суддів, а тому суперечить ст.126 Конституції України.

Суд також вважає за необхідне зазначити, що Конституційний суд України у Рішенні від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004 сформував правову позицію, згідно з якою норми про матеріальне і побутове забезпечення суддів, встановлені ст. 44 Закону України Про статус суддів, не можуть бути скасовані чи знижені без відповідної компенсації. Надання суддям передбачених цим законом пільг, компенсацій і гарантій не може ставитися у залежності від грошових доходів суддів і тим самим не можуть знижуватися гарантії їх незалежності (абзац другий пункту 7 мотивувальної частини).

Однією з гарантій забезпечення незалежності суддів, закріплених у ч.1ст.126 Конституції України, є надання суддям за рахунок держави матеріального і соціального захисту (заробітна плата, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо), надання їм у майбутньому статусу судді у відставці, право якого на пенсійне та щомісячне довічне грошове утримання є гарантією незалежності працюючих суддів. Щомісячне довічне грошове утримання судді у встановленому розмірі спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня. Умови і порядок виплати цього утримання встановлено Законом України Про статус суддів. Така правова позиція викладена в Рішенні Конституційного суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівність пенсії і щомісячного довічного грошового утримання).

Згідно правових позицій Конституційного суду України наданих у Рішенні у справі про гарантії незалежності суддів від 18 червня 2007 року № 4-рп/2007, а також у низці його попередніх рішень, зокрема від 24 червня 1999 року № 6-рп/99 (справа про фінансування суддів ) від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 01 грудня 2004 року № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 01 грудня 2004 року № 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання) Конституційний Суд України наголошує , що ст.22 Конституції України встановила, що при прийнятті нових законів або внесення змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положенням Європейської хартії про закон про статус суддів від 11 липня 1998 року передбачає, що судді, які досягли встановленого законом віку для виходу на пенсію з посади судді та, які виконували професійні обов'язки судді протягом визначеного строку, повинні отримувати виплати після виходу на пенсію, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня їх останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Проте, відповідач виплачує позивачеві пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) у розмірі, який не відповідає вимогам, встановленим ч.3 ст.138 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»

Відповідно до ст. 6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до ч. 1 статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, згідно яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Частиною 2 статті19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Пунктом 22 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911 до частини 1 статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» внесено чергові зміни і встановлено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Разом з тим, ЗУ "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VIII від 02.03.2015 внесені аналогічні зміни до частини 5 ст. 141 ЗУ "Про судоустрій та статус суддів", та далі в редакції Закону № 911-VIII від 24.12.2015 відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Проте 10 червня Конституційний Суд України офіційно оприлюднив прийняте 8 червня 2016 року Рішення № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ «;Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», яким визнав неконституційними зазначені зміни.

Відповідно до резолютивної частини Рішення № 4-рп/2016 Конституційний суд України вирішив:

«1. Визнати такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення:

- частини третьої статті 141 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII;

- абзаців першого, другого, третього, четвертого та першого, другого речень абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII;

- пункту 5 розділу ІІІ „Прикінцеві положення" Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України „Про судоустрій і статус суддів".

2. Положення Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII та положення Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

3. Припинити конституційне провадження у справі за конституційним поданням Верховного Суду України від 22 січня 2016 року щодо відповідності Конституції України (конституційності) третього речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами на підставі пункту 2 статті 45 Закону України „Про Конституційний Суд України" - невідповідність конституційного подання вимогам, передбаченим цим законом.

4. Керуючись частиною другою статті 70 Закону України „Про Конституційний Суд України", Конституційний Суд України вважає за необхідне вказати такий порядок виконання цього рішення:

- частина третя статті 141 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України

„Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI до внесення змін Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, тобто у редакції Закону України „Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: „Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання";

- абзаци перший, другий, третій, четвертий та перше, друге речення абзацу шостого частини п'ятої статті 141 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакціях Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII, Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VIII, що суперечать Конституції України, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Підлягає застосуванню перше речення частини п'ятої статті 141 Закону України „Про судоустрій і статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI у редакції Закону України „Про забезпечення права на справедливий суд" від 12 лютого 2015 року № 192-VIII, а саме: „Пенсія або щомісячне довічне грошове утримання судді виплачується незалежно від заробітку (прибутку), одержуваного суддею після виходу у відставку";

- не підлягає застосуванню положення пункту 5 розділу ІІІ „Прикінцеві положення" Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213-VIII в частині скасування з 1 червня 2015 року норм щодо призначення щомісячного довічного грошового утримання відповідно до Закону України „Про судоустрій і статус суддів".

5. Рішення Конституційного Суду України має преюдиціальне значення при розгляді судами загальної юрисдикції позовів у зв'язку з правовідносинами, що виникли внаслідок дії положень законів України, визнаних неконституційними.

6. Рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.»

Таким чином, Рішенням Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016 у справі за конституційними поданнями Верховного Суду України визнано неконституційними, поряд з іншими, положення абзацу першого, другого частини п'ятої статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення», якими тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року: особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених цим Законом, законами України "Про прокуратуру", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються, а отже з 01.06.2016 року відпали підстави для застосування обмежень у виплаті пенсії.

Позивач ОСОБА_1 перебував на обліку в Управлінні пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова, який на даний час, внаслідок реорганізації став Київським об'єднаним управлінням пенсійного фонду України м. Харкова

З 26 березня 1984 року працював в Орджонікідзевському районному суді м. Харкова на посаді судді.

18 червня 2014 року постановою Ленінського районного суду м. Харкова по справі №642/4556/14-а, яка залишена без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2014 року, дії УПФУ в Ленінському районі м. Харкова були визнані неправомірними та зобов'язано Відповідача призначити та виплачувати позивачу ОСОБА_1 з 15 травня 2014 року пенсію державного службовця.

З 15 травня 2014 року, на виконання зазначеної постанови суду, позивачу була призначена пенсія державного службовця у розмірі 70 відсотків від заробітної плати. Заробіток для обчислення пенсії склав 12180,00 грн. 11 вересня 2014 року позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення перерахунку призначеної за віком пенсії за вимогами ст. 37 Закону України "Про державну службу" як державному службовцю з урахуванням надбавки за вислугу років.

В подальшому позивач звернувся до суду із позовом до Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі міста Харкова. Судом першої інстанції в задоволенні позову по справі № 642/8153/14-а про перерахунок пенсії із урахуванням надбавки за вислугу років було відмовлено, з підстав того, що це не було передбачено Законом України "Про державну службу". Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 року по справі № 642/8153/14-а постанову суду першої інстанції було скасовано та позов задоволений частково: визнано неправомірними дії Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Харкова щодо відмови ОСОБА_1, в проведенні перерахунку пенсії державного службовця з урахуванням надбавки за вислугу років в розмірі 70 % посадового окладу. Зобов'язано Управління Пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії державного службовця з 15 травня 2014 року з урахуванням надбавки за вислугу років в розмірі 70 % посадового окладу згідно довідки Територіального управління Державної судової адміністрації України у Харківській області №497 від 12.08.2014 року та провести відповідні виплати з урахуванням раніше виплачених сум.

У зв'язку із призупиненням виплати пенсії з 01.04.2015р., позивач знов оскаржив дії УПФУ до суду. Постановою Ленінського районного суду у справі № 642/3846/16-а від 12.08.2016 року, яка набула законної сили було визнано протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Холодногірському) районі м. Харкова щодо припинення виплати ОСОБА_1, пенсії державного службовця призначеної постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 січня 2015 р. по справі №642/8153/14-а. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Ленінському (Холодногірському) районі м. Харкові поновити виплату пенсії державного службовця ОСОБА_1, призначеної постановою Харківського апеляційного суду від 20 січня 2015 року по справі №642/8153/14а, з 01 червня 2015 року.

У зв'язку зі сплатою пенсійних виплату у неповному обсязі позивач звернувся до відповідача з проханням надати роз'яснення, яким чином, за який період та на підставі яких даних було здійснено розрахунок суми, що підлягала до виплати на підставі Ленінського районного суду м. Харкова від 12.08.2016 року по справі № 642/3846/16. Управління пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова листом від 15.12.2016 року № 265/М-10 повідомило позивача про те, що зазначена постанова суду була виконана проте до позивача були застосовані обмеження щодо розміру пенсії.

Позивач знову звернувся до Управління Пенсійного фонду України Холодногірському районі м. Харкова із заявою від 04.01.2017 року, в якій просив детальніше обґрунтувати застосування до нього обмежень у виплаті пенсії.

Відповіддю Управління пенсійного фонду України у Холодногірському районі м. Харкова від 18.01.2017 року № 5/М-10 повідомило позивача про те, що до нього було застосовано обмеження відповідно до розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, згідно ЗУ «Про державний бюджет України на 2016 рік»

Згідно довідки про розмір призначеної і фактично нарахованої ОСОБА_1 пенсії, різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою позивачу пенсією за період з 01.06.2016 по 31.12.2016 роки становить 33 605 грн. 85 коп., а саме: ((3 754,2 грн. х 6 міс.) + 11 080,65 грн.)= 33 605, 85 грн., де 3 754,2 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією згідно довідки відповідача; 6 міс. - це період з 01.06.2016 по 30.11.2016 роки; 11 080, 65 грн. - це різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією за грудень 2016 року. На стягненні зазначеної суми - 33 605 грн. 85 коп. наполягає позивач.

Згідно з даними відділу призначення пенсії відповідача, у квітні 2015 року розмір призначеної пенсії складав - 14 494, 20 грн., у травні 2015 року розмір призначеної пенсії складав - 14 494, 20 грн.

Зазначені суми пенсійних виплат позивачу не були сплачені. За вказаний період утворилася заборгованість в розмірі 28 988,40 грн., яка згідно довідки відповідача, була нарахована, але фактично не сплачена.

Згідно з даними відділу призначення пенсії, різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою позивачу пенсією з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2015 року та з 01 червня 2015 року по 31 грудень 2015 року становить 110 897,72 грн., а саме: ((5004,2грн. х 13міс.) + (3754,20 грн. х9міс.)+5107,40 грн. + 6947,92 грн.)= 110 897,72 грн., де 5004,2 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією згідно довідки відповідача; 13 місяців - це період з червня 2014 року по березень 2015 роки, та за період з червня 2015 року по серпень 2015 року; 3754,20 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою мені пенсією згідно довідки відповідача; 9 місяців - це період з вересня 2015 року по травень 2016 року; 5107,40 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою мені пенсією згідно довідки відповідача за квітень 2015 року; 6947,92 грн. - різниця між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою мені пенсією згідно довідки відповідача за травень 2015 року.

На підставі викладеного, керуючись Рішенням № 4-рп/2016 Конституційного Суду України від 8 червня 2016 року, ст.ст. 19, 61 Конституції України, ст.ст. 104, 106, 107, КАС України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова про визнання дій протиправними та стягнення незаконно утриманих коштів - задовольнити.

Визнати протиправними дії Відповідача щодо сплати ОСОБА_1 не в повному обсязі пенсії державного службовця призначеної Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 року по справі № 642/8153/14-а та поновленої на підставі Постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 12.08.2016 року по справі № 642/3846/16 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 01.06.2016 р. по 31.12.2016 р.

Визнати протиправними дії Відповідача щодо сплати не в повному обсязі пенсії державного службовця призначеної Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.01.2015 року по справі № 642/8153/14-а та поновленої на підставі Постанови Ленінського районного суду м. Харкова від 12.08.2016 року по справі № 642/3846/16 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, за період з 01 квітня 2014 року по 31 березня 2015 року та з 01 червня 2015 року по 31 грудень 2015 року.

Стягнути з Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, різницю між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією за період з 01.06.2016 по 31.12.2016 роки, яка становить 33 605 грн. 85 коп.

Стягнути з Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, різницю між фактично призначеною пенсією та фактично виплаченою пенсією з 01 квітня 2014 року по 31 березеня 2015 року та з 01 червня 2015 року по 31 грудень 2015 року, яка становить 110 897,72 грн.

Стягнути з Київського об'єднаного управління пенсійного фонду України м. Харкова на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, розмір несплаченої пенсії за період з квітня 2015 року по травень 2015 року, яка становить 28 988,40 грн.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Ленінський районний суд м. Харкова шляхом подачі скарги в десятиденний строк з дня отримання її копії.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Л.Г. Проценко