Справа № 804/4710/16
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2016-08-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 серпня 2016 р. Справа № 804/4710/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді при секретаріСтепаненко В.В. Зоідзе Т. А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до Відділу державної виконавчої служби Верхньодніпровського районного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про скасування постанови в частині, -

ВСТАНОВИВ:

До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» до Відділу державної виконавчої служби Верхньодніпровського районного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про скасування постанови від 19.06.2012 року ВП№33126651 в частині накладення арешту на майно, а саме домоволодіння АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 26.07.2016 року відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду.

Сторони у судове засідання не з'явились. Суд звертає увагу, що одночасно із позовною заявою від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

25 серпня 2016 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника відповідача.

Третя особа у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом направлення повістки рекомендованим поштовим відправленням на поштову адресу, проте на адресу суду повернувся конверт у зв'язку із неврученням. Заяв, клопотань або заперечень на позов до суду не надходило. Суд вважає, що вжив усі залежні від нього заходи для повідомлення третьої особи належним чином про розгляд даної адміністративної справи із його участю та реалізації ним права судового захисту своїх прав та інтересів.

Згідно статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, розглянувши наявні документи і матеріали, виходить з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 жовтня 2005 року ОСОБА_3 (Третя особа, Позичальник) уклав з АКІБ «УкрСиббанк» Кредитний договір №880ГН455К.

В забезпечення належного виконання зобов'язання за Кредитним договором був укладений Іпотечний договір №880ГН455КЗ від 12.10.2005 року.

За умовами договору ОСОБА_3, як Іпотекодавець, передає в іпотеку Іпотекодержателю в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором наступне нерухоме майно: домоволодіння АДРЕСА_1.

12 грудня 2011 року АКІБ «УкрСиббанк» відступило товариству з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» відповідно до Договору факторингу № 1 свої права вимоги за зобов'язаннями Відповідача по кредитному договору.

30 червня 2016 року позивачу при зверненні до нотаріуса стало відомо, що на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за Іпотечними договорам №880ГН455КЗ від 12.10.2005 року, накладений арешт постановою Відділу державної виконавчої служби Верхньодніпровського районного управління юстиції від 19.06.2012 року ВП№33126651 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження.

Процесуальні відносини, пов'язані з оскарженням рішень, дій або бездіяльності державної виконавчої служби, одночасно регулюються процесуальним законодавством різних судових юрисдикцій, зокрема, нормами Кодексу адміністративного судочинства України, Цивільного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Статтею 4 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Так, пунктами 1 та 7 частини 1 статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень; суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Частиною 1 та пунктом 1 частини 2 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму. Юрисдикція адміністративних судів поширюється, зокрема, на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

За змістом частини 1 статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України, учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, розгляду в адміністративних судах не підлягають спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, якщо процесуальним законодавством передбачено інший порядок їх судового оскарження.

Поряд із цим, статтями 15 та 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, у спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Статтею 114 Цивільного процесуального кодексу України врегульовано питання підсудності позовів про зняття арешту з майна.

Тож, публічно-правовим є спір між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні, і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб'єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов'язані зі спором про право на це майно.

Згідно з частиною 1 статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» обґрунтовувало позов наявністю у нього пріоритетного права звернення стягнення на заставлене майно та необхідністю захисту такого його права, а отже для правильного вирішення такого спору слід встановити наявність у позивача заявленого права як такого та підстави його набуття, а тому вимоги позивача за своєю суттю є приватноправовими.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12.10.1978 р. вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що даний спір не є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене та зважаючи, що заяву не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, суд приходить до висновку, що провадження у справі слід закрити.

Керуючись статтями 157, 160, 165 Кодексу адміністративного судочинства України, -

УХВАЛИВ:

Закрити провадження у справі № 804/4710/16 за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-колект» до Відділу державної виконавчої служби Верхньодніпровського районного управління юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_3 про скасування постанови в частині.

Роз'яснити позивачу, що згідно частини 3 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, повторне звернення тієї ж особи до адміністративного суду з таким самим адміністративним позовом, щодо якого постановлено ухвалу про закриття провадження у справі, не допускається.

Ухвала набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду у порядку та строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Степаненко