Справа № 200/20976/16-а(2а/200/40/17)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

11 травня 2017 рокусправа № 200/20976/16-а(2а/200/40/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Чабаненко С.В. Прокопчук Т.С.

за участю секретаря судового засідання: Горшкова В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі № 200/20976/16-а(2а/200/40/17) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м.Днгіпропетровську про визнання дій протиправними щодо повернення безпідставно набутих грошових коштів, зобов'язання припинення стягнення, зобов'язання повернення грошових коштів,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 06 грудня 2016 року звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив визнати неправомірним повернення безпідставно набутого майна у вигляді грошових коштів, отриманих в якості пенсії за віком, яке здійснює Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, шляхом стягнення з поточних виплат пенсії та зобов'язати відповідача припинити такі стягнення, а також повернути суми пенсії, неправомірно стягнуті з 01.03.2014 року (всього 18394,83 грн., стягнутих до 30.11.2016 року та стягнуті після 30.11.2016 року, а всього - на суму 48134,02 грн.). В обґрунтування позову вказував на те, що в лютому 2014 року відповідач встановив наявність сум пенсій надміру виплачених позивачу внаслідок працевлаштування при отриманні дострокової пенсії з 08.02.2012 року по 04.02.2013 року та з березня 2014 року, і проводить їх шляхом стягнення з поточних виплат пенсії позивачу. Стягнення здійснюється на підставі розпоряджень відповідача від 21.02.2014 року, від 25.06.2014 року та від 25.05.2015 року, в порушення статті 41 Конституції України, відповідно до якої конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 грудня 2016 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року провадження у справі закрито на підставі пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить направити справу для продовження розгляду, скасувавши ухвалу суду. Апелянт вказує на те, що попередні позови, які розглядались судом у 2014 та 2015 роках базувались на інших підставах, що виключає можливість закриття провадження у цій справі.

Апелянт у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги та пояснив суду, що оскільки суд першої інстанції відкрив за його позовною заявою провадження, він не мав процесуального права закривати провадження під час розгляду справи, оскільки питання наявності чи відсутності рішень суду, що надбали законної сили, з того самого спору і між тими самими сторонами вирішується при відкритті провадження у справі, як це передбачено статтею 109 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач, належним чином повідомлений про день, місце і час розгляду справи, до суду уповноваженого представника не направив, про причини неприбуття не повідомив. Письмових заперечень на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 4 статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість оскарженої ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та пред'явлених позовних вимог, дійшла висновку про відсутність підстав для його скасування.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції керувався приписами пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшовши висновку про наявність рішень суду, що набрали законної сили, з того самого спору і між тими самими сторонами.

В матеріалах справи наявні копії наступних судових рішень:

- постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2014 року у справі № 201/9697/14а (2а/201/281/2014), якою ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні адміністративного позову про визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська під час Розпорядження від 21.02.2014 року по особовому рахунку № 198217 та зобов'язання відповідача скасувати зазначене Розпорядження (а.с.7,8). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2014 року зазначена постанова суду першої інстанції залишена без змін (а.с.9,10). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 березня 2015 року постанова суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції також залишені без змін ( а.с.11,12);

- постанова Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 серпня 2015 року у справі № 201/11291/15-а (2а/201/112/2015), якою ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні адміністративного позову про визнання неправомірними дій Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська по стягненню надміру виплаченої пенсії та зобов'язання відповідача припинити такі стягнення, визнання неправомірним Розпорядження відповідача від 25.06.2014 року та зобов'язання повернути суми, стягнені з 01.08.2014 року по 31.05.2015 року, визнання неправомірним рішення відповідача від 25.05.2015 року та зобов'язання повернути суми, стягнені з 01.06.2015 року, визнання неправомірними дій відповідача зі стягнення з позивача надміру виплаченої пенсії за Розпорядженням від 21.02.2014 року та зобов'язання повернути суми, стягнені з 01.03.2014 року до 31.07.2014 року (а.с.18). Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13 січня 2016 року зазначена постанова суду першої інстанції залишена без змін (а.с.19-21). Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року постанова суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції також залишені без змін ( а.с.22-24). Ухвалою Верховного Суду України від 04 липня 2016 року відмовлено у допуску справи за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії до провадження Верховного Суду України для перегляду ухвали Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року (а.с.25).

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили, постанова чи ухвала суду з того самого спору і між тими самими сторонами.

Тобто, суд має встановити тотожність сторін і предмету позову.

У справах № 201/9697/14а (2а/201/281/2014), № 201/11291/15-а (2а/201/112/2015) сторонами були: позивач - ОСОБА_1, відповідач - Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська. У справі № 200/20976/16-а (2а/200/40/17): позивач - ОСОБА_1, відповідач - Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську.

Проте, Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську створено 01 квітня 2016 року шляхом об'єднання управління Пенсійного фонду України в Бабушкінському районі м. Дніпропетровська, управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська та управління Пенсійного фонду України в Кіровському районі м. Дніпропетровська на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 16.12.2015 №1055 "Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України" 01 квітня 2016 року.

Зважаючи на те, що Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську є правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська, оскарження дій та розпоряджень Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська має відбуватись шляхом пред'явлення позову саме до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську.

Як вбачається зі змісту судових рішень у справі № 201/9697/14а (2а/201/281/2014), ОСОБА_1 оскаржував дії Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська по видачі Розпорядження від 21.02.2014 року по особовому рахунку № 198217 та зобов'язання відповідача скасувати зазначене Розпорядження. В обґрунтування позову позивач вказував на те, що з лютого 2012 року по лютий 2014 року з нього проводиться стягнення надміру виплаченої пенсії. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що позивачу з 08 лютого 2012 року була призначена пенсія за віком до досягнення пенсійного віку (достроковий вихід на пенсію). В період з 01.01.2011 року по 07.04.2014 року позивач, як фізична особа-підприємець, який перебував на загальній системі оподаткування, здійснював підприємницьку діяльність. Відповідно до пункту 7 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» достроково призначена пенсія за віком у період до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, працюючим пенсіонерам не виплачується. З 08.02.2012 року по 05.02.2013 року (до досягнення позивачем пенсійного віку) Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська була виплачена пенсія на суму 46712,83 грн. Розпорядженням від 21 лютого 2014 року відповідачем відповідно до статті 50 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» прийнято рішення про утримання надміру виплачену суму пенсії з 06.02.2013 року по 28.02.2014 року по 10 % щомісяця до повного погашення, починаючи з 01.03.2014 року.

У позовній заяві від 06 грудня 2016 року, за якою Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська порушено провадження у справі № 200/20976/16-а (2а/200/40/17), ОСОБА_1 оскаржив дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, зазначивши про обставини утримання з нього з лютого 2014 року надміру виплаченої пенсії з 08.02.2012 року по 04.02.2013 року та вказавши на протиправність Розпорядження від 21.02.2014 року. Позивач просив зобов'язати відповідача повернути йому суму, утриману з 01.03.2014 року.

Аналіз зазначених вище рішень у справі № 201/9697/14а (2а/201/281/2014) та змісту позовної заяви від 06 грудня 2016 року, за якою порушено провадження у справі № 200/20976/16-а (2а/200/40/17), свідчить про тотожність предмету спору (щодо протиправності Розпорядження від 21.02.2014 року, зобов'язання повернути утримані з 01.03.2014 року суми), а також сторін, зважаючи на наявність правонаступництва між Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська та Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську.

Як вбачається зі змісту судових рішень у справі № 201/11291/15-а (2а/201/112/2015), ОСОБА_1 оскаржував дій Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська по стягненню надміру виплаченої пенсії та зобов'язання відповідача припинити такі стягнення, Розпорядження відповідача від 25.06.2014 року та зобов'язання повернути суми, стягнені з 01.08.2014 року по 31.05.2015 року, визнання неправомірним рішення відповідача від 25.05.2015 року та зобов'язання повернути суми, стягнені з 01.06.2015 року, визнання неправомірними дій відповідача зі стягнення з позивача надміру виплаченої пенсії за Розпорядженням від 21.02.2014 року та зобов'язання повернути суми, стягнені з 01.03.2014 року до 31.07.2014 року. В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався, у тому числі, на обставини, які були встановлені у справі № 201/9697/14а (2а/201/281/2014). Проте, він оскаржував інше Розпорядження відповідача - від 25.06.2014 року та рішення від 25.05.2015 року і, відповідно, просив повернути суми, які були утримані за інший період - з 01.08.2014 року по 31.05.2015 року та з 01.06.2015 року.

У позовній заяві від 06 грудня 2016 року, за якою Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська порушено провадження у справі № 200/20976/16-а (2а/200/40/17), ОСОБА_1 оскаржив дії Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, зазначивши про обставини утримання з нього з лютого 2014 року надміру виплаченої пенсії з 08.02.2012 року по 04.02.2013 року та вказавши на протиправність Розпорядження від 21.02.2014 року, 25.06.2014 року та 25.05.2015 року. Позивач просив зобов'язати відповідача повернути йому суму, утриману з 01.03.2014 року, до 30.11.2016 року та після 30.11.2016 року.

Аналіз зазначених вище рішень у справі № 201/11291/15-а (2а/201/112/2015), та змісту позовної заяви від 06 грудня 2016 року, за якою порушено провадження у справі № 200/20976/16-а (2а/200/40/17), свідчить про тотожність предмету спору (щодо протиправності Розпоряджень від 25.06.2014 року та 25.05.2015 року, зобов'язання повернути утримані з 01.03.2014 року суми), а також сторін, зважаючи на наявність правонаступництва між Управлінням Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська та Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську.

У позовній заяві від 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 просив зобов'язати відповідача повернути суми, утримані після 30.11.2016 року, які ним раніше не заявлялись. Проте, зазначені вимоги носять похідний характер, і їх задоволення відбувається у випадку встановлення судом протиправності дій суб'єкта владних повноважень. У позовній заяві від 06 грудня 2016 року ОСОБА_1 оскаржує ті ж самі дії ( по утриманню з нього сум надміру виплаченої пенсії), за той саме період (з 01.03.2014 року), на тих саме підставах ( розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 21.02.2014 року, від 25.06.2014 року та від 25.05.2015 року). При цьому, жодного рішення або розпорядження, безпосередньо прийнятого Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську після 01 квітня 2016 року, позивачем не оскаржується, що свідчить про те, що це Управління виконує розпорядження Управління Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 21.02.2014 року, від 25.06.2014 року та від 25.05.2015 року, правомірність яких встановлена рішеннями судів у справах № 201/9697/14а (2а/201/281/2014), № 201/11291/15-а (2а/201/112/2015).

Щодо доводів апелянта про визначення ним різних підстав позовів у справах № 201/9697/14а (2а/201/281/2014), № 201/11291/15-а (2а/201/112/2015) та № 200/20976/16-а (2а/200/40/17).

По-перше, як зазначалось вище, закриття провадження у справі відповідно до пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України здійснюється судом за наявності таких, що набрали законної сили рішень суду з того самого спору і між тими самими сторонами. Тобто, для вчинення зазначеної процесуальної дії необхідно встановити тотожність сторін та спору.

По-друге, апелянт наполягає на тому, що підставами позову є посилання на нормативно-правові акти, якими обґрунтовуються вимоги. Проте, Верховний Суд України у постанові Пленуму № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року вказав, що оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Тобто, підстава позову - це юридичні факти матеріально-правового характеру, що визначаються нормами матеріального права, які врегульовують спірні правовідносини, їх виникнення, зміну, припинення; доказові факти, що тісно пов'язані з фактами матеріально-правового характеру, на підставі яких можна зробити висновок про їх наявність чи відсутність.

Зважаючи на те, що предмет, підстава та зміст позову належать до елементів (складових частин) позову і ці складові є однаковими як для позовної заяви в цивільному судочинстві, так і для позовній заяві в адміністративному судочинстві, застосування зазначених роз'яснень Верховного Суду України при визначенні поняття «підстава позову» допустимо в адміністративному процесі.

По-третє, апелянт стверджує, що суд першої інстанції позбавлений права закривати провадження у справі на підставі пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки такі процесуальні дії суперечать статті 109 цього ж Кодексу.

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 109 Кодексу адміністративного судочинства України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо у спорі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав є такі, що набрали законної сили: постанова суду; ухвала суду про відмову у відкритті провадження в адміністративній справі; ухвала про закриття провадження в адміністративній справі; ухвала про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду (крім випадків, коли така ухвала винесена до відкриття провадження в адміністративній справі).

Разом з тим, Кодекс адміністративного судочинства України визначає обов'язок суду закрити провадження у справі, якщо є такі, що набрали законної сили рішення суду з того самого спору і між тими самими сторонами ( пункт 4 частини 1 статті 157 цього ж Кодексу).

Зазначена процесуальна норма підлягає застосуванню у тому випадку, коли про наявність таких рішень суду не було відомо під час вирішення питання про відкриття провадження у справі. Як вбачається зі змісту позовної заяви та додатків до неї, ОСОБА_1 не повідомив суд про те, що між ним та територіальним органом Пенсійного фонду України у судовому порядку в 2014 та 2015 роках вирішувались спори, які виникли внаслідок утримання надміру виплачених сум пенсії на підставі розпоряджень від 21.02.2014 року, від 25.06.2014 року та від 25.05.2015 року. Тому, суд був позбавлений можливості здійснити перевірку справ на предмет їх тотожності.

Зважаючи на те, що про наявність таких рішень суду першої інстанції було повідомлено відповідачем шляхом подачі клопотання про закриття провадження у справі, прийняття рішення на підставі пункту 4 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України на стадії розгляду справи у судовому засіданні, не може вважатись порушенням процесуальних норм.

Отже, зазначені доводи апелянта ґрунтуються на помилковому розумінні норм процесуального права і не можуть бути підставами для скасування оскарженої ухвали суду.

Відповідно до статті 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З урахуванням того, що доводи апелянта не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених в оскарженій ухвалі, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

Керуючись статтями 195-196, 199, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року у справі № 200/20976/16-а(2а/200/40/17) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: Т.С. Прокопчук