Справа № 817/511/17
Суддя: Зозуля Д.П.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

10 травня 2017 р.Р і в н е 817/511/17
12год. 49хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючий суддя Зозуля Д.П., суддів Друзенко Н.В. Щербакова В.В. , за участю секретаря судового засідання Минько Н.З. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1,

відповідача: представник Кауфман Вікторія Вікторівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3
доНаціонального банку України
про зобов'язання вчинення певних дій,
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3, звернулася до Рівненського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Національного банку України про зобов'язання відповідача провести позивачу нарахування та виплату заробітної плати за період з 01.10.2015 по 30.04.2016 в сумі 19613,00 грн., а також середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.07.2016 по 06.04.2017 у розмірі 122364,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що з 01.03.2011 по 30.06.2016 проходила службу на різних посадах Управління Національного банку України в Рівненській області. 01.01. 2016 року наказом № 1400-к від 29.03.2016 позивачу присвоєно сьомий ранг державного службовця. З 01.05.2016 відповідно до запису у трудовій книжці, ОСОБА_3 згідно вимог Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII втратила статус державного службовця. 30.06.2016 позивача звільнено з роботи за згодою сторін. Зазначає, що відповідно до ст. 33 Закону України «Про держану службу» від 16.12. 1993 року № 3723-ХІІ, який діяв, до набрання чинності Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VІІІ, до складових заробітної плати державних службовців входили доплати за ранг та надбавки за вислугу років на державній службі. Разом з тим, відповідно до виписки з особового рахунку, починаючи з жовтня 2015 року відповідач виплачував ОСОБА_3 заробітну плату у складі окладу та надбавок за особливі умови праці. В той же час, доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років на державній службі не виплачувалась. Таким чином, оскільки ОСОБА_3 не втрачала статусу державного службовця за період з 01.10.2015 по 30.04.2016, то відповідачем в день звільнення безпідставно не була виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 19613,00 грн. Крім того, вказує, що відповідно до ст.ст. 116, 117 КзПП України відповідач зобов'язаний виплатити позивачу її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 122364,00 грн., у зв'язку із чим просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник позивача у ході судового засідання позовні вимоги з підстав зазначених у адміністративному позові підтримав повністю, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач проти позову заперечив, подав письмові заперечення. В їх обґрунтування зазначив, що Законом України від 18.06.2015 № 541-Vlll «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розбудови інституційної спроможності Національного банку України» частину 8 ст. 64 Закону України «Про Національний банк України» було викладено в новій редакції, зокрема, встановлено, що структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку у відповідності до законодавства про оплату праці. Реалізуючи вищевказані повноваження з метою побудови ефективної системи мотивації персоналу, підвищення якості управління персоналом, усунення диспропорцій в оплаті праці службовців Національного банку України Правління НБУ ухвалило Постанову № 456, якою затверджено Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України, яка набрала чинності з 01.10.2015. Відповідно до вимог Положення про оплату праці наказом Управління НБУ в Рівненській області від 01.10.2015 № 225-к позивачу з 1 жовтня 2015 року було встановлено посадовий оклад в розмірі 8800 грн. Позивач ознайомлена з вказаним наказом у встановленому порядку, про що свідчить її особистий підпис на документі. Згідно з наказом від 18.12.2015 № 7501-к Позивачу встановлено з 01.01.2016 до 31.03.2016 надбавку за особливі умови та інтенсивність праці у розмipi 880 грн. Таким чином, відповідачем у встановленому порядку визначено розмір оплати праці позивача, доведено позивачу цей розмір та здійснено всі виплати заробітної плати у встановлених розмірах та у строки, визначені трудовим законодавством України. Відповідно, з 01.10.2015 позивач не мала права на отримання доплат і надбавок, передбачених Законом України «Про державну службу». За таких обставин, відповідач просить суд в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в у ході судового засідання у режимі відео конференції подані письмові заперечення підтримала повністю та просила суд в задоволенні позову відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні пояснення представників сторін, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити повністю з огляду на наступне.

Судом встановлено, що в період з 01.03.2011 року по 30.04.2016 року ОСОБА_3 працювала на різних посадах державного службовця в Управлінні Національного банку України в Рівненській області, згідно із копії трудової книжки (зворотній бік а.с 4, а.с.5).

01.01.2016 року наказом № 1400-к від 29.03.2016 року позивачу присвоєно сьомий ранг державного службовця (а.с. 85).

Відповідно до запису у трудовій книжці позивача № 42 з 01.05.2016 ОСОБА_3 втрачено статус державного службовця відповідно до вимог Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (а.с. 5).

30.06.2016 згідно наказу № 2833-к від 24.06.2016 ОСОБА_3 звільнено з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.5).

Відповідно до розрахункової відомості ОСОБА_3 за вересень 2015 року до складових заробітної плати позивача, як державного службовця, входили доплата за ранг державного службовця та надбавка за вислугу років на державній службі (а.с. 6).

Наказом від 01.10.2015 № 225-к було змінено структуру заробітної плати ОСОБА_3 та з 01.10.2015 встановлено посадовий оклад в розмірі 8800,00 грн. (а.с.72), а наказом від 01.10.2015 № 302-к встановлено надбавку за особливі умови та інтенсивність праці у розмірі 880 грн. (а.с.64). Про зміну структури заробітної плати, а саме встановлення посадового окладу в розмірі 8800,00 грн. на місяць та надбавки за особливі умови та інтенсивність праці у розмірі 880 грн. позивач ознайомлена 29.12. 2015 року, про що свідчить її особистий підпис (а.с.65).

Зміна структури та розміру оплати праці позивача підтверджується долученими копіями особових рахунків, а саме починаючи з жовтня 2015 року відповідач виплачував заробітну плату позивачу у вигляді посадового окладу, надбавки за особливі умови та інтенсивність праці у розмірі 10% від посадового окладу та преміювання (а.с.6-7).

Не погоджуючись із здійсненими нарахуваннями та розміром виплаченої заробітної плати за період з 01.10. 2015 року по 30.04. 2016 року, позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993 року (чинний на момент виникнення спірних правовідносин, далі - ЗУ "Про державну службу") визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Статтею 33 Закону України "Про державну службу" № 3723-XII від 16.12.1993 року передбачалося, що оплата праці державних службовців повинна забезпечувати достатні матеріальні умови для незалежного виконання службових обов'язків, сприяти укомплектуванню апарату державних органів компетентними і досвідченими кадрами, стимулювати їх сумлінну та ініціативну працю.

Заробітна плата державних службовців складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавки за вислугу років на державній службі та інших надбавок.

Разом з тим, згідно із ст. 2 Закону України "Про Національний банк України" № 679-XIV від 20.05. 1999 року (далі - ЗУ "Про Національний банк України"), Національний банк України (далі - Національний банк) є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Відповідно до п.п. 3, 4, 10 ст. 15 ЗУ "Про Національний банк України", Правління Національного банку: визначає організаційні основи та структуру Національного банку, затверджує положення про структурні підрозділи (крім положення про підрозділ внутрішнього аудиту) та установи Національного банку, статути його підприємств, порядок призначення керівників підрозділів (крім керівника підрозділу внутрішнього аудиту), підприємств та установ, визначає перелік функцій щодо управління діяльністю власного корпоративного недержавного пенсійного фонду, а також порядок здійснення таких функцій здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та не віднесені до повноважень Голови Національного банку та Ради Національного банку; затверджує штатний розпис Національного банку та форми оплати праці; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом та не віднесені до повноважень Голови Національного банку та Ради Національного банку.

Частиною 4 ст. 64 ЗУ "Про Національний банк України" передбачено, що службовці Національного банку є державними службовцями, і до них застосовуються норми Закону України "Про державну службу" , якщо цей Закон не встановлює іншого.

Питання функціонування державної служби у Національному банку та класифікації посад вирішує Правління Національного банку відповідно до законодавства України.

Крім того, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розбудови інституційної спроможності Національного банку України" № 541-VIII від 18.06. 2015 року, викладено в новій редакції ч. 8 ст. 64 ЗУ "Про Національний банк України", де зазначено, що структура та розмір оплати праці службовців Національного банку визначаються Правлінням Національного банку відповідно до законодавства про оплату праці.

З системного аналізу вищезазначених норм права суд дійшов висновку, що Закон України "Про державну службу" визначає загальні засади діяльності та статус державних службовців, які працюють в державних органах, однак Закон України "Про Національний банк України" є спеціальним законом, який визначає діяльність, статус, структуру та розмір оплати праці державних службовців Національного банку України. За загальновідомим принципом при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом рівної юридичної сили перевага надається спеціальному нормативно-правовому акту. У даних правовідносинах суд застосовує норми Закону України "Про Національний банк України", який є спеціальним законом та визначає діяльність, статус, структуру та розмір оплати праці державних службовців Національного банку України.

Тобто законодавець шляхом прийняття спеціального закону уповноважив Національний банк України визначати умови оплати праці та порядок установлення складових і розмірів заробітної плати державних службовців, які перебувають з ним у трудових відносинах.

Так, на виконання статей 15, 64 ЗУ "Про Національний банк України" та з метою побудови ефективної системи мотивації персоналу, підвищення якості управління персоналом, усунення диспропорцій в оплаті праці працівників Національного банку постановою Правління Національного банку України від 10.07.2015 № 456, яка набрала чинності з 01.10.2015, затверджено Положення про оплату праці (заробітну плату) працівників Національного банку України (далі - Положення) (а.с. 74-81).

Пунктом 2 Положення визначено умови оплати праці (заробітної плати) працівників, які перебувають у трудових відносинах із Національним банком України, та порядок установлення їм складових та розмірів заробітної плати.

Відповідно до пункту 10 Положення оплата праці працівників Національного банку складається з основної і додаткової заробітної плати та інших виплат.

Згідно пунктів 11 та 12 Положення основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків). Для працівників Національного банку встановлюється у вигляді посадових окладів. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та особливі умови праці. Вона включає премії, надбавки, доплати, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені законодавством України.

Тобто, відповідно до ч. 8 ст. 64 ЗУ "Про Національний банк України" та Положення відповідачем було правомірно змінено структуру оплати праці позивача та встановлено її у формі:

- основна заробітна плата - посадовий оклад;

- додаткова заробітна плата - надбавка за особливі умови роботи та інтенсивність праці, преміювання.

Як встановлено судом, відповідно до вимог Положення наказом Управління НБУ в Рівненській області від 01.10.2015 № 225-к позивачу з 1 жовтня 2015 року було встановлено посадовий оклад в розмірі 8800 грн. Згідно з наказом від 18.12.2015 № 7501-к - встановлено з 01.01.2016 до 31.03.2016 надбавку за особливі умови та інтенсивність праці у розмipi 880 грн. ОСОБА_3 ознайомлена з вказаними наказами у встановленому порядку, про що свідчить її особистий підпис на документах.

Враховуючи зазначене вище, суд дійшов висновку, що з 01 жовтня 2015 року правових підстав для виплати позивачу доплати за ранг та надбавки за вислугу років на державній службі не було. Крім того, позивач не надав суду доказів того, що дана постанова Правління Національного банку України від 10.07.2015 № 456 була оскаржена та є незаконною. А відтак, суд вважає, що відповідачем дотримано було вимоги законодавства щодо виплати при звільненні позивача всіх сум, що їй належать.

Таким чином, твердження позивача щодо безпідставної невиплати заробітної плати у розмірі 19613,00 грн. відповідно до вимог Закону України "Про державну службу", оскільки ОСОБА_3 не втрачала статусу державного службовця за період з 01.10.2015 по 30.04.2016 є безпідставним та відхиляється судом.

Щодо позовних вимог у частині нарахування та виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 01.07.2016 по 06.04.2017 у розмірі 122364,00 грн., то суду слід зазначити наступне.

Так, відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України (далі - КзПП України) при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно з ст. 117 КзПП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Оскільки у ході розгляду справи судом встановлено, що відповідачем в день звільнення ОСОБА_3 було здійснено виплату всіх сум, що їй належать, то у задоволені адміністративного позову у цій частині слід відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім того, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а суд згідно ст. 86 зазначеного Кодексу оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, у ході судового засідання позивач не довів суду обґрунтованість позовних вимог. Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, надав суду достатні та беззаперечні докази в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і довів правомірність його дій.

Отже, при зазначених обставинах, вимоги позивача відхиляються судом як безпідставні і такі, що суперечать чинному законодавству та фактичним обставинам справи.

Частиною 1 ст. 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Оскільки факт наявності у позивача порушеного права не знайшов свого підтвердження у ході розгляду справи, то у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони - суб'єкта владних повноважень, суд присуджує з іншої сторони всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати, пов'язані із залученням свідків та проведенням судових експертиз.

Оскільки у суду відсутні докази понесення судових витрат, пов'язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, то судові витрати не присуджуються.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий cуддя Зозуля Д.П.

Судді Друзенко Н.В.

Щербаков В.В.