Справа № 373/525/17
Суддя: Керекеза Я. І.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 373/525/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області, діючи як адміністративний суд, в складі:

головуючого - судді Керекези Я.І.

при секретарі Тітровій І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Переяслав-Хмельницький справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 13.03.2017 звернулася до суду із позовом і просить визнати протиправною відмову Переяслав-Хмельницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області від 27.02.2017 в перерахунку її пенсії державного службовця та зобов'язати відповідача здійснити з 10.02.2017 перерахунок та виплату їй пенсії державного службовця в розмірі 84 % заробітної плати, у зв'язку з підвищенням розміру заробітної плати працюючим державним службовцям. Крім того, просить стягнути зі відповідача на її користь судовий збір.

Посилається на те, що з 25.05.2011 перебуває на обліку в Переяслав-Хмельницькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області та отримує пенсію державного службовця в розмірі 84 % заробітної плати секретаря Денисівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. В зв'язку з тим, що з 01.12.2015 було підвищено розмір посадового окладу за останнім місцем її роботи на державній службі, вона звернулася до відповідача із заявою про здійснення перерахунку пенсії. Відповідач своїм листом № 16/К-01 від 21.02.2017 відмовив їй у вищезазначеному перерахунку, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України № 865 від 31.05.2000, хоча позивач в своїй заяві посилалася на Постанову Кабінету Міністрів України № 1013 від 09.12.2015, відповідно до якої вона і просила зробити їй перерахунок пенсії. Вважає, що відмова відповідача є необґрунтованою, незаконною та такою, що грубо порушує її конституційні права на соціальний захист та пенсійне забезпечення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1. позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити.

Представник відповідача Лейко А.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначивши, що з 01.05.2016 набрав чинності Закон України «Про державну службу» № 889-УІІІ від 10.12.2015. Відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 р., а також ст.37-1 вказаного Закону. Відповідно до ст.90 Закону № 889-УІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», який не містить підстав для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців. Постановою КМУ № 1013 від 09.12.2015, на яку посилається позивач, регламентовано лише питання щодо упорядкування структури заробітної плати та індексації працюючим державним службовцям, нею не передбачено ні можливості, ні механізму перерахунку пенсії державного службовця, у зв'язку із зміною розміру заробітної плати.

Судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 із 25.05.2011 перебуває на обліку в Переяслав-Хмельницькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Київської області та отримує пенсію державного службовця, в розмірі 84 % заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. Пенсія була призначена позивачу із заробітної плати за посадою секретаря Денисівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області.

Відповідно до довідки Денисівської сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області № 22 від 13.02.2017, сума заробітної плати секретаря відповідної сільської ради, з якої призначено пенсію ОСОБА_1, з 01.12.2015 становить 2911 грн. 20 коп. (а.с.13).

16.02.2017 позивач звернулася із заявою до відповідача про здійснення перерахунку її пенсії в зв'язку із набранням чинності постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (а.с.12).

Відповідач своїм листом № 16/К-01 від 21.02.2017 відмовив ОСОБА_3 у здійсненні відповідного перерахунку, посилаючись на зміни в законодавстві, якими не передбачено здійснення перерахунку пенсій державних службовців (а.с.11).

На переконання суду положення нормативно-правових актів, на які посилається відповідач, відмовляючи позивачу в перерахунку пенсії, можуть стосуватися лише тих державних службовців, які вийшли на пенсію після 01.05.2016 - дати набрання чинності новим Законом України «Про державну службу» № 889-19 від 10.12.2015, оскільки ним не передбачені спеціальні умови пенсійного забезпечення осіб, які є державними службовцями та працюють на нових умовах.

Як встановлено вище, позивачу пенсія призначена та виплачується з 25.05.2011 за Законом України «Про державну службу» № 3723-ХІІ від 16.12.1993 (із змінами на час призначення пенсії), а тому з цього часу він набув обсяг прав та гарантій щодо пенсійного забезпечення, визначених цим Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 3 Конституції України права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Щодо питання відсутності механізму перерахунку пенсії державним службовцям суд зазначає наступне.

Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України №865 від 31.05.2000 «Про деякі питання вдосконалення визначення розміру заробітку для обчислення пенсії» й виключено п.4 (яким було установлено порядок визначення заробітної плати для перерахунку пенсії), що свідчить про неврегульованість питання перерахунку пенсій державних службовців, що передбачено Законом України «Про державну службу», у визначеному порядку.

ЄСПЛ у рішенні по справі «Будченко проти України» (заява №38677/06) зазначив (п.п.38-40) про те, що відсутність механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання у право особи за ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Отже, відсутність механізму реалізації права на перерахунок пенсії є втручанням у визначений майновий інтерес позивача за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У справі «Рисовський проти України» (Заява № 29979/04) (пункт 71) ЄСПЛ вказує, що «державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Щодо питання дії в часі законів, а також внесення змін до законодавства у частині предмету позову суд керується наступними приписами.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається й діє принцип верховенства права. Складовою верховенства права є принцип правової визначеності, основу якого утворює ідея передбачуваності очікування суб'єктом відносин визначених правових наслідків (правового результату) своєї поведінки, яка відповідає наявним у суспільстві нормативним приписам.

Із цього приводу Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що принцип правової визначеності вимагає ясності й однозначності правової норми та забезпечення того, щоб ситуації й правовідносини залишалися передбачуваними. Громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене (правові позиції Конституційного Суду України в таких рішеннях: від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010, від 22.12.2010 № 23-рп/2010, від 11.10.2011 № 10-рп/2011).

Стабільність правового регулювання проявляється, зокрема, у неприпустимості внесення довільних змін до наявної системи норм та є віддзеркаленням підтримання довіри громадян до законів та дій держави. Збереження розумної стабільності означає, серед іншого, обов'язок законодавця враховувати при зміні умов набуття права на отримання соціальних благ законні очікування, пов'язані з виконанням (повністю або частково) умов набуття такого права.

Забезпечення верховенства права має враховуватися законодавцем і при внесенні змін до законів, передусім забезпечувати недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод (стаття 22 Конституції України).

Питання недопущення звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод неодноразово було предметом конституційного розгляду. Зокрема, в абзаці шостому пункту 4 рішення від 14.06.2007 № 3-рп/2007 зазначається, що звуження змісту прав і свобод означає зменшення ознак, змістовних характеристик можливостей людини, які відображаються відповідними правами та свободами, тобто якісних характеристик права. Звуження обсягу прав і свобод - це зменшення кола суб'єктів, розміру території, часу, розміру або кількості благ чи будь-яких інших кількісно вимірюваних показників використання прав і свобод, тобто їх кількісної характеристики.

Конституційний Суд України в рішенні № 9-рп/2009 від 28.04.2009, вказуючи на недопустимість звуження змісту й обсягу існуючих прав і свобод, що об'єктивно призведе до погіршення становища особи в суспільстві через їх обмеження, зробив концептуальне застереження органам державної влади про те, що невиконання державою своїх зобов'язань призводить до порушення принципів правової держави, ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави (абзац п'ятий пункту 5 мотивувальної частини).

Статтею 46 Конституції гарантоване право громадян на соціальний захист, що передбачає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

У рішенні від 18.06.2007 № 4-рп/2007 Конституційний Суд України зауважив, що вже неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 № 8-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002, від 17.03.2004 № 7-рп/2004, від 01.12.2004 № 20-рп/2004).

Аналіз прецедентної практики ЄСПЛ дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи - положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу «правомірних або законних очікувань» та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах «Пайн Велі Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії» та «Федоренко проти України» ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття «майно», а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як «наявне майно», так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності» (пункт 74 рішення ЄСПЛ від 02.03.2005 у справі «Von Maltzan and Others v. Germany»). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги, як такої, що може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) - на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність.

Таким чином, статтю 1 указаного Першого протоколу слід застосовувати для захисту «правомірних (законних) очікувань» щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність «правомірних (законних) очікувань» є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності «правомірних очікувань» у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, «правомірні (законні) очікування» - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

В досліджуваній ситуації ОСОБА_1, вступивши на державну службу, склала присягу та взяла на себе високий рівень відповідальності перед державою, погодилася на обмеження висунуті державою, та прийняла умови оплати праці, які диктувала держава. В свою чергу,, держава спеціальним законом про державну службу від 16.12.1993 гарантувала достойне пенсійне забезпечення державним службовцям, які мають стаж роботи понад десять років при звільненні з державної служби у зв'язку з виходом на пенсію з правом підвищення такої пенсії у разі змін в оплаті праці державних службовців. Відтак, державний службовець та держава перебували в зобов'язальних відносинах один перед одним, без обмеження строком. Натомість, коли ОСОБА_1 пропрацювала на державній службі та отримала право на гарантоване державою пенсійне забезпечення, держава, в послідуючому, відмовилась від своїх зобов'язань перед нею та такими ж державними службовцями, що розцінюється судом як недодержання державних соціальних гарантій, звуження обсягу прав та свобод людини.

Крім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності, як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у рішенні від 13 грудня 2001 року в справі «Церква Бессарабської Митрополії проти Молдови» ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, (тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109). У рішенні від 26 червня 2014 року в справі «Суханов та Ільченко проти України» ЄСПЛ наголосив, що зменшення розміру або припинення виплати належним чином установленої соціальної допомоги може становити втручання в право власності (п. 52).

Згідно з приписами частини першої статті 58 Основного Закону України закони й інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Конституція України має вищу юридичну силу, а закони й інші нормативно-правові акти повинні відповідати їй.

Законодавець, змінюючи чинне законодавство, має балансувати між необхідністю змін у законодавчому регулюванні та збереженням стабільності в суспільстві, однак слід пам'ятати, що першочерговими є інтереси громадян.

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13 травня 1997 року № 1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України 1996 року закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в час. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадян упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного рішення).

Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання ними чинності тільки за умови, якщо вони; скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 від 19.04.2000). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з боку держави. Така направленість тлумачення цього принципу робить його однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

Законом України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-V-ІІІ визначено, що Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ, крім ст. 37, втратив чинність. Однак, правовідносини позивача із відповідачем, як органом держави, відповідальним за призначення, виплату та перерахунок пенсії, виникли та тривали з 2011 року. При цьому, законодавством, яке діяло з того часу до 01.05.2016 було передбачено право на перерахунок пенсії державним службовцям. Таким чином, при виході на пенсію державний службовець мав правомірні очікування щодо отримання пенсії у відсотковому відношенню до розміру своєї заробітної плати та співставному із заробітною платою працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі. Таким чином, посилання відповідача на обставини втрати чинності Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ протирічить статті 58 Конституції України та вищезазначеним рішенням Конституційного Суду України.

У контексті виниклих у позивача з державою правовідносин суд звертає увагу на те, що рівність усіх перед законом, що випливає із частини першої статті 24 Конституції України, впливає на регулювання всіх суспільних відносин. Дотримання цього принципу означає, зокрема, й безпідставну заборону без розумного виправдання запроваджувати різницю в правах осіб, які належать до однієї й тієї самої категорії (заборону відмінного поводження з особами, які знаходяться в однакових чи споріднених ситуаціях).

Рівність та недопустимість дискримінації особи є не тільки конституційними принципами національної правової системи України, а й фундаментальними цінностями світового співтовариства, на чому наголошено в міжнародних правових актах з питань захисту прав і свобод людини і громадянина, зокрема в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права 1966 року (статті 14, 26), Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 14), Протоколі № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 1), ратифікованих Україною, та в Загальній декларації прав людини 1948 року (статті 1, 2, 7).

Так, статтею 1 Протоколом № 12 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1.

Разом з тим, виникла ситуація, при якій однакові за статусом особи (пенсіонери державної служби, звільнені з однакових посад, відповідної категорії та однаковим стажем роботи тощо) отримають різні за розміром пенсії, а відповідачем в порушення вищевказаних приписів законодавства допущено дискримінацію позивача у частині визначення розміру пенсії співмірному із пенсіями, які отримують громадяни, що вийшли на пенсію в інший час, але із більше визначеним розміром заробітної плати за аналогічної посади та інших складових для обрахунку пенсії.

Щодо посилання відповідача на окремі рішення ЄСПЛ.

Відповідачем жодним чином не вказано та не доведено можливість застосування до виниклих правовідносин рішення Європейського суду з прав людини від 09.10.1979 у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», оскільки відсутні докази неналежного становища в державі, особливо фінансового. Крім того, слід вказати як на загально відомі обставини належного фінансового становища держави у частині соціального забезпечення громадян, на встановлення на законодавчому рівні та реально виконувані зобов'язання щодо виплати заробітних плат керівникам державних підприємств, установ та організацій, що у десятки, та навіть у сотні разів перевищує розмір пенсії позивача .

Отже, враховуючи положення Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» розмір пенсії за віком у зазначених вище осіб може перевищуватиме розмір пенсії позивача у десятки чи сотні разів.

У контексті наведеного також не може бути застосовано правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені у рішенні по справі «Великода проти України» від 03.06.2014, оскільки відмова у перерахунку пенсії позивачеві не може вважатись «пропорційним перерозподілом коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства».

Вищевказана «непропорційність» доходів окремих категорій громадян ставить під сумнів саму сутність змісту права на соціальний захист та наявності «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

За правилами ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, однак даний обов'язок відповідачем в даній справі не виконаний.

Відповідно до ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - перерахунок призначеної пенсії, крім випадків, передбачених частиною першою статті 35, частиною другою статті 38, частиною третьою статті 42 і частиною п'ятою статті 48 цього Закону, провадиться в такі строки: у разі виникнення права на підвищення пенсії - з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

Позивач звернулася до відповідача із заявою про перерахунок пенсії 16.02.2017, тобто після 15 числа місяця. Тому, вона має право на перерахунок пенсії з 01.03.2017.

Відтак позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій відповідача та зобов'язання провести перерахунок пенсії, суд вважає обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню.

У відповідності до ч. 1 ст. 94 КАС України, судові витрати присуджуються на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб'єкта владних повноважень в розмірі сплаченого ним судового збору при зверненні до суду з даним позовом.

На підставі викладеного, керуючись Конституцією України, Законом України «Про державну службу» №3723-ХІІ від 16.12.1993, ст.ст.8, 9, 10, 11, 71, 94, 99, 159-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Переяслав-Хмельницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії - задовольнити частково.

Визнати неправомірною відмову Переяслав-Хмельницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області в перерахунку пенсії державного службовця ОСОБА_1.

Зобов'язати Переяслав-Хмельницьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Київської області здійснити з 01.03.2017 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 у розмірі 84 % від заробітної плати державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, в зв»язку з набранням чинності Постанови Кабінету міністрів України від 09.12.2015 № 1013.

Стягнути на користь ОСОБА_1 640 (шістсот сорок) гривень 00 коп. судових витрат за рахунок бюджетних асигнувань Переяслав-Хмельницького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Київської області.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення через Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Складання постанови в повному обсязі вчинено 13.05.2017.

Суддя Я.І.Керекеза