Справа № 820/11176/15
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 р. Справа № 820/11176/15
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Донець Л.О. , Макаренко Я.М. ,

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційними скаргами Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, ОСОБА_1 на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2017р. по справі № 820/11176/15

за позовом ОСОБА_1

до Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкового повідомлення - рішення,

ВСТАНОВИЛА

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення - рішення від 07.05.2015 року №00039/1704 на суму 25000 грн.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2017 р. по справі № 820/11176/15 адміністративний позов задоволено.

Скасовано податкове повідомлення - рішення Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС України у Харківській області від 07.05.2015 року №00039/1704.

Стягнуто зі Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС України у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 487, 20 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС України у Харківській області.

Відповідач, Східна об'єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, не погодився з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було порушено норми матеріального та процесуального права та зазначає, що податкове повідомлення-рішення прийнято у відповідності до норм діючого законодавства. Просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2017р. по справі № 820/11176/15, прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.

Позивач не погодився з постановою суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні його вимог про стягнення з відповідача сплачених позивачем судових витрат на правову допомогу. Свою незгоду з постановою суду обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення було порушено норми процесуального права, та зазначає, що судові витрати, понесені ним на оплату правової допомоги, документально підтверджені. Просить суд апеляційної інстанції змінити постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2017р. по справі № 820/11176/15, як в мотивувальній так і резолютивній частині рішення, щодо задоволення вимог про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат на правову допомогу.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, доводи апеляційних скарг, колегія суддів, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів апеляційних скарг у відповідності до ч.1 ст. 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу марки LEND ROVER, модель RANGE ROVER, державний знак НОМЕР_1, 2014 року випуску, з об'ємом двигуна 4999 куб.см., придбаний позивачем 14.11.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрації серії НОМЕР_3, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.9).

Індустріальною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління ДФС України у Харківській області прийнято податкове повідомлення-рішення форми "Ф" №00039/1704 від 07.05.2015 року, яким позивачу визначено суму грошового зобов'язання по транспортному податку з фізичних осіб у розмірі 25000 грн. (а.с. 26).

Не погодившись з даним рішенням податкового органу, позивач звернувся з позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з відсутності у позивача у 2015 році обов'язку зі сплати транспортного податку. Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України № 71-VIII від 28 грудня 2014 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», яким шляхом викладення в новій редакції ст. 267 ПК України було введено транспортний податок.

Згідно п. 267.4 ст. 267 Податкового кодексу України ставка податку встановлюється з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000 гривень за кожен легковий автомобіль, що є об'єктом оподаткування відповідно до підпункту 267.2.1 пункту 267.2 цієї статті.

За приписами пп. 267.2.1 п. 267.1 ст. 267 Податкового кодексу України визначено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, які використовувалися до 5 років і мають об'єм циліндрів двигуна понад 3000 куб. см.

Відповідно до п. 8.1 ст. 8 Податкового кодексу України в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори.

Приписи пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України відносять до місцевих податків податок на майно. Відповідно до пп. 265.1.2. п. 265.1 ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається, зокрема, з транспортного податку.

Отже, транспортний податок згідно з приписами Податкового кодексу України є місцевим податком.

Відповідно до п. 10.2 ст. 10 Податкового кодексу України місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Згідно п. 12.3 ст.12 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради в межах своїх повноважень приймають рішення про встановлення місцевих податків та зборів.

При прийнятті рішення про встановлення місцевих податків та зборів обов'язково визначаються об'єкт оподаткування, платник податків і зборів, розмір ставки, податковий період та інші обов'язкові елементи, визначені статтею 7 цього Кодексу з дотриманням критеріїв, встановлених розділом ХІІ цього Кодексу для відповідного місцевого податку чи збору (пп. 12.3.2 п.12.3 ст. 12 ПК України).

Статтею 8 Податкового кодексу України передбачено, що до місцевих належать податки та збори, що встановлені відповідно до переліку і в межах граничних розмірів ставок, визначених цим Кодексом, рішеннями сільських, селищних, міських рад та рад об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, у межах їх повноважень і є обов'язковими до сплати на території відповідних територіальних громад.

Водночас, відповідно до п. 4.4 ст. 4 Податкового кодексу України установлення і скасування податків та зборів, а також пільг їх платникам, здійснюються відповідно до цього Кодексу Верховною Радою України, а також Верховною Радою Автономної Республіки Крим, сільськими, селищними, міськими радами та радами об'єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад у межах їх повноважень, визначених Конституцією України та законами України.

Тобто, безпосереднє встановлення місцевих податків (а отже, і транспортного податку) віднесено Податковим кодексом до компетенції відповідних сільських, селищних, міських рад у межах їх повноважень.

Особливість місцевих податків полягає в тому, що вони за законом не можуть бути встановлені безпосередньо рішенням Верховної Ради України.

Верховна Рада України може встановлювати тільки перелік дозволених до встановлення місцевими радами місцевих податків і дозволених граничних параметрів таких податків, а власне, встановлення місцевих податків, із дотриманням встановлених Верховною Радою критеріїв - є компетенцією відповідних місцевих рад.

Встановлення місцевих податків виключно відповідними рішеннями місцевих рад закріплено також п. 24 ч. 1 ст. 26 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» та ст. 143 Конституції України.

Отже, Верховна Рада не може безпосередньо своїм рішенням запровадити такі податки як місцеві на відповідних територіях, а тому з аналізу наведених норм випливає, що транспортний податок, який відноситься до місцевих податків, встановлюється рішеннями сільських, селищних і міських рад в межах граничних розмірів ставок, визначених Податковим кодексом України.

Висновки податкового органу про те, що у позивача у 2015 році виник обов'язок зі сплати транспортного податку у розмірі ставки, передбаченої п. 267.4 ст. 267 ПК України, оскільки із набранням чинності вказаними положеннями Податкового кодексу України 01.01.2015 року власники транспортних засобів віком до 5 років та об'ємом двигуна більше 3000 куб. см є платниками транспортного податку є помилковими, оскільки, виходячи з приписів ст.ст. 8, 10 Податкового кодексу України ставка транспортного податку лише визначається Податковим кодексом, а повноваження щодо її встановлення на території певних громад належать до відповідних сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до пп. 12.3.4 п. 12.3 ст.12 Податкового кодексу України рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Пунктом 12.5 ст. 12 Податкового кодексу України офіційно оприлюднене рішення про встановлення місцевих податків та зборів є нормативно-правовим актом з питань оподаткування місцевими податками та зборами, який набирає чинності з урахуванням строків, передбачених підпунктом 12.3.4 цієї статті.

Таким чином, місцеві ради мають обов'язково встановити (відповідним рішенням місцевої ради) транспортний податок і вирішити питання (на власний розсуд), встановлення податоку та його розміру на майно, відмінне від земельної ділянки.

Таке рішення має бути оприлюдненим до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлених місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим.

Згідно зі ст. 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.

Отже, 2015 - це плановий період, а 2016 рік - вже бюджетний період.

Тобто, виходячи з наведених вище норм Кодексу, нові податки практично не можуть бути визнані обов'язковими до сплати принаймні в 2015 році, адже місцеві ради не приймали і не могли прийняти і офіційно оприлюднити до 15 липня 2014 року рішення про встановлення таких податків і зборів.

Зазначені норми кореспондуються з принципом стабільності, на якому ґрунтується податкове законодавство, що проголошений у статті 4 Податкового кодексу України (підпункт 4.1.9 пункту 4.1). Відповідно до цього принципу зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки.

З матеріалів справи встановлено, що 21.01.2015 року Харківською міською радою на тридцять шостій сесії шостого скликання прийнято рішення № 1793/15 "Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року №126/11 "Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України". Даним рішенням затверджено Положення про транспортний податок у місті Харкові, яким встановлено ставку податку з розрахунку на календарний рік у розмірі 25000,00 грн. за кожен легковий автомобіль, якій використовувався до 5 років і має об'єм двигуна понад 3000 куб. см. Згідно з п. 2 рішення № 1793/15 це рішення набирає чинності з 01.01.2015 року.

Враховуючи викладені норми, колегія суддів зазначає, що, оскільки рішення ради про встановлення транспортного податку прийнято у 2015 році, то виходячи з вимог п. 12.5 ст. 12 ПК України встановлені таким рішенням місцеві податки підлягають застосуванню не раніше наступного бюджетного періоду, тобто, не раніше 2016 року.

Таким чином, оскільки рішення Харківської міської ради № 1793/15 "Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 року №126/11 "Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України" прийнято 21.01.2015 року, то застосування його положень з метою оподаткування може мати місце не раніше наступного бюджетного періоду, тобто, не раніше 2016 року.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про відсутність у позивача у 2015 році обов'язку зі сплати транспортного податку, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним та підлягає скасуванню.

Між тим колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо розподілу судових витрат за правову допомогу.

Згідно ст. 16 КАС України кожен має право користуватися правовою допомогою при вирішенні справ в адміністративному суді, яка надається в порядку, встановленому законом. Для надання правової допомоги при вирішенні справ у судах в Україні діє адвокатура. У випадках, встановлених законом, правова допомога може надаватися й іншими фахівцями в галузі права. Порядок і умови надання правової допомоги, права й обов'язки адвокатів та інших фахівців у галузі права, які беруть участь в адміністративному процесі і надають правову допомогу, визначаються цим Кодексом та іншими законами. Підстави і порядок надання безоплатної правової допомоги визначаються законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги.

Правова допомога - це гарантована Конституцією України можливість фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги, при цьому кожній фізичній особі гарантується право вільного вибору захисника з метою захисту своїх прав та законних інтересів, що виникають з цивільних, трудових, сімейних, адміністративних та інших правовідносин, а не тільки з кримінальних. Право на захист, зокрема, може бути реалізоване фізичною особою у адміністративному, цивільному, господарському і кримінальному судочинстві.

Відповідно до приписів ст. 90 КАС України, витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом. У разі звільнення сторони від оплати надання їй правової допомоги витрати на правову допомогу здійснюються за рахунок Державного бюджету України. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року N 4191-VI, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі договору про надання правової допомоги від 02.11.2015 р. (а.с. 10), додаткової угоди до договору від 02.11.2015 р. (а.с. 11), позивачем понесені витрати на отримання правової допомоги в розмірі 2500 грн., про що свідчать: копія квитанції про сплату 2500,00 грн. за надання правової допомоги згідно договору від 02.11.2015 р. (а.с. 13); додаткова угода №2 с розрахунком витрат (а.с. 33), акт прийняття-здачі наданих послуг (а.с. 34).

Також з матеріалів справи встановлено, що на підставі договору про надання правової допомоги від 29.01.2016 р. (а.с. 83) позивачем понесені витрати на отримання правової допомоги в розмірі 1200 грн., про що свідчить квитанція про сплату 1200,00 грн. за надання правової допомоги згідно договору від 29.01.2016 р. (а.с. 84). На підставі договору про надання правової допомоги від 25.01.2017 р. (а.с. 167) та додаткової угоди до договору від 25.01.2017 р. позивачем понесені витрати на отримання правової допомоги в розмірі 600 грн., про що свідчить квитанція про сплату 600,00 грн. за надання правової допомоги згідно договору від 25.01.2017 р. (а.с. 169) та розрахунком витрат на правову допомогу (а.с. 170).

Крім того, представник позивача в судових засіданнях 25.04.2017 року та 11.05.2017 року в суді апеляційної інстанції надано додаткові угоди від 24.04.2017 року та від 10.05.2017 року до договору про надання правової допомоги (юридичних послуг) від 25.01.2017 р., на підставі, яких позивачем понесені витрати на отримання правової допомоги в розмірі 600 грн., про що свідчать квитанції про сплату за надання правової допомоги згідно договору від 25.01.2017 р., акти прийняття-здачі виконаних робіт. Колегія суддів зазначає, що загальний розрахунок витрати позивача на правову допомогу, який було надано представником позивача в судовому засіданні 11.05.2017 р., відповідає вимогам ст.1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах".

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначені норми права, з наданих позивачем вищезазначених документів можна зробити висновок про обсяги наданих юридичних послуг та їх співрозмірності витраченим коштам, обґрунтованість достатніх критеріїв для визначення обсягу наданих послуг.

Між тим колегія суддів вважає необґрунтованим вимоги про стягнення з відповідача витрат за надання правової допомоги щодо складання та подання заяви про виправлення помилки в постанові суду від 16.02.2017 р. у розмірі 300 грн., прибуття у засідання, призначене на 09.03.2017 року о 9:15, по розгляду питання щодо виправлення помилки в постанові від 16.02.2017 р. у розмірі 300 грн., та прибуття та участь у засіданні, призначене на 16.03.2017 року о 10:30, стосовно розгляду питання, щодо виправлення помилки в постанові від 16.02.2017 р. у розмірі 300 грн., оскільки ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2017 року було відмовлено в задоволенні заяви позивача про виправлення описки у постанові від 16.02.2017 року, тому в розумінні до ч.1 ст. 94 КАС України витрати на правову допомогу не підлягають стягненню з бюджетних асигнувань відповідача, оскільки рішення Харківського окружного адміністративного суду від 16.03.2017 року прийнято не на користь позивача.

Крім того з матеріалів справи встановлено, що позивачем при подачі касаційної скарги були понесені судові витрати по сплаті судового збору відповідно до квитанції від 01.03.2016 року на суму 551,21 грн. (а.с. 97) та квитанції від 12.04.2016 року на суму 110,25 грн. (а.с. 124).

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до адміністративного суду касаційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового розміру становить 120 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

З матеріалів справи встановлено, що за подання позовної заяви позивачем було сплачено 487,20 грн., тому за подання касаційної скарги позивач мав сплатити 584, 64 грн., які підлягають стягненню з відповідача.

Частиною 1 статтею 94 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивачем було у встановленому законом порядку підтверджено понесені ним витрати на правову допомогу у загальному розмірі 5484, 64 грн., тому колегія суддів дійшла висновку про необхідність стягнення за рахунок бюджетних асигнувань Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на користь позивача документально підтверджені судові витрати.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 2 ст. 205 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є вирішення не всіх позовних вимог або питань.

Зазначивши в мотивувальній частині постанови недоведеність понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд першої інстанції не вирішив питання розподілу судових витрат в резолютивній частині постанови, що суперечить п. 4 ч. 1 ст. 163 КАС України.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції в цій частині підлягає зміні з доповненням резолютивної частини абзацом про стягнення судових витрат на правову допомогу.

Керуючись ст.ст.41 160, 167, 195, 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 201, ст.ст. 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А

Апеляційну скаргу Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2017р. по справі № 820/11176/15 змінити, доповнивши резолютивну частину абзацом наступного змісту: Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (61001, вул. Б. Хмельницького, 17, ) на користь ОСОБА_1 (61172, АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_2) судові витрати в розмірі 5484 грн. 64 коп. (п'ять тисяч чотириста вісімдесят чотири) грн. 64 коп.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 16.02.2017р. по справі № 820/11176/15 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Макаренко Я.М.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 15.05.2017 р.