Справа № 825/611/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року Чернігів Справа № 825/611/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючої судді Житняк Л.О.,

суддів Д'якова В.І., Кашпур О.В.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

11.04.2017 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 15.03.2017 №87-17 про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязати Управління Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що маючи обґрунтовані побоювання стати жертвою дискримінації та переслідувань за свої релігійні та політичні переконання в умовах громадянської війни, не може повернутися до країни свого походження - ОСОБА_1.

Він у встановленому законом порядку звернувся до органів міграційної служби з заявою про надання йому статусу біженця. Проте, рішенням Державної міграційної служби України від 15.03.2017 №87-17 йому було відмовлено в визнанні біженцем, або особою яка потребує додаткового захисту, як особі у якої відсутні умови передбачені п.1, 13 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту". З вказаним рішенням позивач погодитись не може та вважає його необєктивним та незаконним, оскільки було прийняте без передбачених на те законодавством підстав, з порушенням процедури та без врахування усіх істотних обставин справи. Позивач зазначає, що під час проведення співбесіди він пояснював, що на час навчання у Росії він щороку відправляв підтвердження знаходження на навчанні та отримав відстрочку від служби в армії. Також позивач повідомляв, що у разі його повернення до ОСОБА_1 його можуть призвати до урядової армії, та що він не хоче приймати участь у війні. При цьому позивач вказує, що він підлягає призову на військову службу як військовозобов'язаний, але за не бажання брати участь у військовому конфлікті, у разі повернення на батьківщину буде розглядатися сирійською владою як противник режиму, тобто зазнаватиме переслідувань. В підтвердження своїх слів послався на інформацію по країні походження.

Крім того, позивач зазначає, що існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування загрози його життю, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, а тому посилання органу міграційної служби у висновку стосовно того, що військові дії у країні громадянської належності не є підставою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також щодо ненадання позивачем жодних переконливих пояснень або підтверджень реального ризику бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню є необґрунтованими.

Позивач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. При цьому, через канцелярію суду ним надано заяву, в якій він просить розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримує повністю.

Відповідач до суду також не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав заяву, в якій розгляд справи просить провести без участі його представника, а також письмові заперечення.

Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області до суду також не з'явилось, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялося належним чином. Через канцелярію суду представником надано заяву, в якій розгляд справи просить провести без його участі.

За таких обставин, враховуючи ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України, суд вважає за можливе розглянути спір по суті на підставі наявних у справі доказів без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що позивач в 2008 році виїхав з країни громадянської належності до Росії з метою навчання, але у зв'язку із закінченням дії візи та зважаючи на те, що законних підстав для подальшого перебування на території Росії у нього не було, вирішив залишити країну останнього місця проживання у 2016 році.

Позивач нелегально прибув до України 29.10.2016, перетнувши державний кордон України поза пунктом пропуску та вперше звернувся за захистом на території України 31.10.2016 під час перебування у спеціальному приміщенні відділу прикордонної служби "Козача Лопань".

В подальшому, постановою Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.10.2016, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 24.01.2017, позивача було затримано з поміщенням до пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні на строк три місяці з моменту затримання.

В подальшому, 03.11.2017 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 23.11.2016 органами ДМС прийнято рішення №113 про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання громадянина ОСОБА_3 Арабської Республіки біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому, судом встановлено, що причиною небажання повертатися до країни громадянської належності позивач зазначив, що його життю загрожує небезпека з боку організації ІДІЛ "Ісламська Держава" через те, що за національністю він курд, а також, через громадянську війну в ОСОБА_1 у зв'язку з чим його можуть призвати до служби в армії.

Надалі, рішенням ДМС України від 15.03.2017 №87-17 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що Управлінням ДМС України в Чернігівській області було направлено відповідне повідомлення від 03.04.2017 за №8.

У зв'язку з такою відмовою, позивач вирішив звернутися до адміністративного суду з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Викладене дає підстави стверджувати, що особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає умовам визначення, приведеного вищу. Інші економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.

Пунктом 13 ч.1 ст.1 Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16.03.2013 №31 звернуто увагу судів на те, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, зокрема наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Слід зауважити, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із субєктивної та обєктивної сторін. Об'єктивна сторона повязана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було досліджено та проаналізовано інформацію по країні походження позивача та зясовано, що в березні 2011 року в ОСОБА_1 розпочався збройний конфлікт з проведенням демонстрацій, а в 2012 переріс у повстання та громадянську війну. Ситуація в ОСОБА_1 є частиною "Арабської весни" хвилі соціальних переворотів у країнах Арабського світу, що вимагали більшої політичної свободи і повалення самодержавства. ОСОБА_3 протестувальники вимагали відставки ОСОБА_4 аль-Асада та завершення майже 50-річного однопартійного правління Баасистів, використовуючи такі засоби, як марші, голодування, заворушення та вандалізм.

Відповідно до ОСОБА_5 безпеки "Здійснення резолюцій 2139 (2014), 2165 (2014), 2191 (2014), 2258 (2015) і 2332 (2016)" 06.01.2017 в Астані делегація Росії, Туреччини, Ірану, а також представники ООН провели першу зустріч спільної групи, створеної відповідно до домовленостей, досягнутих на міжнародній зустрічі по ОСОБА_1, яка відбулась в Астані. Учасники цієї технічної зустрічі обговорювали хід дотримання режиму припинення вогню в ОСОБА_1, а також конкретні заходи щодо зміцнення механізму контролю ситуації.

Із інформації отриманої в інтернет-мережі вбачається, що місто Кобані в ОСОБА_1, де народився та проживав заявник, на даний час контролюється та заселено здебільшого курдами, і ситуація з безпекою на території цього міста є досить стабільною.

Під час проведення співбесіди позивач вказував, що він не належить до жодної політичної, релігійної, військової або громадської організації, що не дає підстав виділення його до потенційних груп ризику, які можуть зазнати переслідувань чи серйозної шкоди в ОСОБА_1.

Таким чином, аналізуючи вищевикладену інформацію по країні походження позивача можна дійти висновку, що в цілому переслідувань за релігійними, національними чи політичними ознаками, чи то переслідування окремих соціальних груп в даній країні не відбувається, а тому не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Тобто, під час розгляду особової справи позивача, органами міграційної служби встановлено відсутність у позивача обєктивної сторони критерію побоювань стати жертвою переслідувань, який є визначальним, за врахуванням того, що позивачем не надано жодного доказу того, що ці побоювання є реальними.

Отже, інформація по країні походження, аналіз матеріалів особової справи та індивідуальних обставин свідчать, що не існує розумної можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

Крім того, суд зважає на ту обставину, що позивач не навів жодних конкретних фактів його особистого переслідування або погрози переслідування в країні свого постійного проживання, а також не надав жодного документа на підтвердження цих фактів.

Згідно положень статті 15 Директиви 2011/95/EU Європейського парламенту та Ради ЄС по стандартах для кваліфікації громадян третіх країн або осіб без громадянства як беніфіціари міжнародного захисту, по єдиному статусу для біженців або для осіб, що мають право на додатковий захист, і захисту, що за змістом надається, яка кореспондується з умовами, що визначені п.13 ч.1 ст.1 Закону серйозна шкода (кваліфікаційна умова додаткового захисту) включає в себе: смертну кару або приведення її у виконання; тортури, нелюдське або принизливе поводження чи покарання для заявника в країні походження; серйозна і індивідуальна загроза життю цивільних осіб через загальнопоширене насильство в ситуації міжнародних або внутрішніх збройних конфліктів.

Аналізуючи інформацію по країні походження позивача щодо військової повинності вбачається, що покарання за ухилення від призову на військову службу залежить від обставин та може коливатися від 1-6 місяців ув'язнення до 5 років. Обов'язкове проходження військової служби вказано у Національному ОСОБА_6 1953 року. Усі чоловіки віком від 18 до 40 років є військовозобов'язаними за виключенням тих курдів, які є особами без громадянства.

Вартує також уваги, що ОСОБА_4 ОСОБА_1 Асад оголосив загальну амністію для тисяч колишніх військових, які дезертирували з армії, а також для громадян, які ухилились від призову на військову службу. В указі, про який було оголошено по державному телебаченню, йдеться про те, що закон про амністію поширюється і на тих, хто залишив країну.

Як вбачається з інформації отриманої з інтернет-ресурсу, законодавством ОСОБА_1 передбачено, що особи, які перебувають за кордоном, мають право на відстрочення від армії. Навіть в умовах громадянської війни у призовників є можливість отримати відстрочку від служби, та можна навіть відкупитися абсолютно легально. Служити в армії півтора року повинні юнаки, яким виповнилося 18 років.

Суд враховує, що під час проведення співбесіди позивач зазначав, що щороку він направляв до ОСОБА_1 повідомлення про перебування в Росії на навчанні, які слугували відстрочкою проходження військової служби. При цьому, жодних офіційних документів від уряду ОСОБА_1 про необхідність проходження позивачу військової служби до нього або його батьків, які проживають в ІНФОРМАЦІЯ_1 не надходило. Докази на спростування вказаних обставин також відсутні.

Відповідно до змісту Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців (далі - Керівництво) в країнах, де військова служба є обов'язковою, факт ухилення від цього обов'язку або непокора найчастіше вважається порушенням, яке карається законом. Покарання відрізняються в залежності від країни і зазвичай їх застосування не розглядається як форма переслідування. Побоювання переслідування або покарання за ухилення від призову самі по собі не є обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань (п. 167). Зрозуміло, що особа не є біженцем, якщо єдиною причиною ухилення від військової служби є його відраза до служби або страх приймати участь в бою (п.168). Особа, яка ухиляється від призову може розглядатися як біженець, якщо вона зможе довести, що за вчинене військове правопорушення вона піддалася би надмірному покаранню з причини її належності до конкретної раси, релігії, належності до певної соціальної групи або за політичні переконання (п.169).

Враховуючи викладене, можна зробити висновок, що небажання позивача повертатися до країни своєї громадянської належності є спробою ухилення від призову до армії та уникнення покарання, відповідальність за вчинення якого не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян.

Так, ч.7 ст.7 Закону передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із Позицією УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Відповідно до п.195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Досліджуючи наявну судову практику вирішення подібних правових спорів, слід врахувати висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 10.10.2012 у справі №К-41452/10. Так, колегія суддів Вищого адміністративного суду України прийшла до висновків про відсутність підстав для надання статусу біженця з урахуванням того, що в матеріалах справи відсутні докази чи аргументи, які б підтверджували факт переслідування за ознаками раси, віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. В матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про його утиски.

Статтею 10 Закону встановлено, що спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа визначається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені ст.6 Закону.

Відповідно до абзацу 5 ч.1 ст.6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 чи п.13 ч.1 ст.1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, суд дійшов висновку, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідачем вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у звязку з чим з урахуванням імперативних приписів абз.5 ч.1 ст.6 Закону, відповідач правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлені умови, за яких такий статус не надається.

Частиною 13 ст.10 Закону встановлено, що у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою яка потребує додаткового захисту, уповноважена особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і розясненням порядку оскарження такого рішення.

Зазначений порядок відповідачем дотримано, що підтверджується матеріалами справи.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що рішення ДМС України від 15.03.2017 №87-17 "Про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту" прийнято відповідачем у відповідності до вимог Закону України від 08.07.2011 № 3671 "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", на підставі та у межах повноважень, у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття такого рішення.

Щодо позовної вимоги про зобовязання Управління Державної міграційної служби України прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, суд зазначає, що вона є похідною, та відповідно задоволенню не підлягає.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України приходить до висновку, що в задоволенні адміністративного позову громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_2 належить відмовити повністю.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Головуючий суддя Л.О. Житняк

Судді В.І. Д'яков

ОСОБА_7