Справа № 826/27880/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

12 травня 2017 року № 826/27880/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Аблова Є.В., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до треті особи Державної прикордонної служби України Державної міграційної служби України ОСОБА_2 ОСОБА_3
про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з позовом до Державної прикордонної служби України, Державної міграційної служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просить:

- зобов'язати Державну прикордонну службу України не випускати за межі кордону України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серія НОМЕР_2 виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві, 22.03.1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), ОСОБА_3 чи будь-яких інших третіх осіб, уповноважених ними, по свідоцтву про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виданого повторно 31.07.2013 (бланк серії НОМЕР_3), у зв'язку з анулюванням даного свідоцтва та зміни запису про батька дитини на іншу особу, а саме: з ОСОБА_3 та ОСОБА_1;

- зобов'язати Державну прикордонну службу України не випускати за межі кордону України ОСОБА_4 на підставі паспорту громадянина України для виїзду за кордон (проїзного документу) серії НОМЕР_4;

- зобов'язати Державну прикордонну службу України не випускати за межі кордону України ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, без дозволу батька - ОСОБА_1;

- зобов'язати Державну міграційну службу України відмовляти ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серія НОМЕР_2 виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві, 22.03.1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), ОСОБА_3 чи будь-яким іншим третім особам, уповноваженим ними, у видачі паспорту громадянина України для виїзду за кордон (проїзного документа), необхідного для перетинання державного кордону України, для ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, по свідоцтву про його народження, виданого повторно 31.07.2013 (бланк серії НОМЕР_3), у зв'язку з анулюванням даного свідоцтва;

- зобов'язати Державну міграційну службу України довести до відома усіх територіальних підрозділів органів ДМС України про необхідність відмови ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (паспорт серія НОМЕР_2 виданий Залізничним РУ ГУ МВС України в м. Києві, 22.03.1996, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1), ОСОБА_3 чи будь-яким іншим третім особам, уповноваженим ними, у видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон (проїзного документу), необхідного для перетинання державного кордону України, для ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, по свідоцтву про його народження, виданого повторно 31.07.2013 (бланк серії НОМЕР_3), у зв'язку з анулюванням даного свідоцтва.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №757/21691/13-ц, з урахуванням рішення Апеляційного суду міста Києва від 23.06.2015, яким, зокрема, визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано Відділ реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві анулювати свідоцтво про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, видане повторно 31.07.2013 (бланк серії НОМЕР_3), та видати свідоцтво про народження дитини ОСОБА_6. Проте, за твердженнями позивача, є підстави вважати, що анульоване судовим рішенням свідоцтво може бути пред'явлене ОСОБА_2 при перетині кордону України, оскільки остання відмовляється звертатися до органів РАЦС України з метою отримання нового свідоцтва про народження дитини, а тому, як наголошує позивач, ОСОБА_2 може вивезти малолітню дитину за межі України з метою уникнення виконання законного рішення та фактичного визнання батьківства.

Під час судового розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, викладених у позовній заяві.

Представники відповідачів проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав, зазначених у письмових запереченнях. Так, представник Державної міграційної служби України зазначив, що у позовній заяві не викладено жодних обставин, які б вказували про порушення прав та інтересів позивача у межах спірних правовідносин. Представник Державної прикордонної служби України, у свою чергу, вказав, що вимоги позивача, заявлені до останнього, є такими, що суперечать положенням Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну» та не відноситься до компетенції Державної прикордонної служби України.

Представник третьої особи - ОСОБА_2 - також заперечував проти задоволення позовних вимог, вказавши про те, що остання, маючи намір виїхати закордон, зверталась до позивача, як батька, з метою отримання дозволу для виїзду дитини за кордон. У зв'язку з тим, що такі запити залишено без уваги, ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон (справа №757/32985/16-ц).

У судове засідання 26.04.2017 особи, які беруть участь у справі, не з'явились, явку своїх представників не забезпечили. При цьому, від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності позивача. На підставі викладеного, судом ухвалено про перехід до розгляду справи у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №757/21691/13-ц, з урахування рішення Апеляційного суду міста Києва від 23.06.2015, зокрема, визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язано Відділ реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у місті Києві анулювати свідоцтво про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, видане повторно 31.07.2013 (бланк серії НОМЕР_3), та видати свідоцтво про народження дитини ОСОБА_6.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 звернувся із заявами до Адміністрації Державної прикордонної служби України, в яких просив заборонити ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, виїзд за межі території України у супроводі матері - ОСОБА_2, - ОСОБА_3 чи будь-яких інших третіх осіб, уповноважених ними, без письмової згоди ОСОБА_1, як батька дитини.

У відповідь на вказані заяви на адресу позивача Адміністрацією Державної прикордонної служби України направлено листи від 08.05.2014 №232/С-2068, від 15.07.2014 №232/С-3813 та від 23.12.2015 №23/С-3858, якими ОСОБА_1 повідомлено про те, що у разі виявлення порушень Правил перетинання державного кордону громадянами України під час здійснення прикордонного контролю ОСОБА_4 уповноваженими особами Держприкордонслужби, останньому буде відмовлено у перетинанні державного кордону. Крім того, зазначено, що Держприкордонслужба з власної ініціативи або за дорученням фізичних осіб не приймає рішень щодо обмеження у праві виїзду з України громадян України, а прийняття таких рішень за наявності підстав, визначених положеннями ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», належить до компетенції суду.

З урахуванням викладеного, з метою захисту власних порушених прав та інтересів, позивач звернувся з позовом до суду.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Нормативно-правовим актом, який регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері, є Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України».

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.

У той же час, підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України визначені положеннями ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», згідно з ч. 1 якої право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли: 1) він обізнаний з відомостями, які становлять державну таємницю, - до закінчення терміну, встановленого статтею 12 цього Закону; 2) пункт 2 частини першої статті 6 виключено; 3) стосовно нього у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, застосовано запобіжний захід, за умовами якого йому заборонено виїжджати за кордон, - до закінчення кримінального провадження або скасування відповідних обмежень; 4) він засуджений за вчинення кримінального правопорушення - до відбуття покарання або звільнення від покарання; 5) він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань; 6) пункт 6 частини першої статті 6 виключено; 7) пункт 7 частини першої статті 6 виключено; 8) пункт 8 частини першої статті 6 виключено; 9) він перебуває під адміністративним наглядом Національної поліції - до припинення нагляду.

Тимчасове обмеження права громадянина України на виїзд з України у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, запроваджується в порядку, передбаченому законодавством. У разі запровадження такого обмеження орган, що його запровадив, в одноденний строк повідомляє про це громадянина України, стосовно якого запроваджено обмеження, та центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (ч. 3 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

У свою чергу, правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»).

На виконання вказаних положень Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 №57 затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (надалі - Правила).

Так, п. 13 Правил, під час здійснення прикордонного контролю уповноважені службові особи підрозділу охорони державного кордону використовують бази даних Держприкордонслужби про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Держприкордонслужби, яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені та втрачені паспортні документи, а також інші передбачені законом бази даних.

Пунктами 3 та 4 Правил визначено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків, тобто без такого дозволу перетин кордону вказаних осіб не допускається, а наявність/відсутність такої згоди перевіряється уповноваженими особами Державної прикордонної служби України безпосередньо під час перетину кордону України.

Разом з тим, підстави для тимчасового обмеження права громадян України на виїзд з України визначені положеннями ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», серед яких відсутність згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон, не вказано. Відтак, позовні вимоги зобов'язального характеру, заявлені до Державної прикордонної служби України, що мають на меті встановлення обмежень для виїзду за кордон України ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є такими, що не відповідають наведеним приписам Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а тому в цій частині у задоволенні позову слід відмовити.

Також, слід звернути увагу, що твердження позивача про можливість пред'явлення ОСОБА_2 анульованого судовим рішенням свідоцтва про народження ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, при перетині кордону України не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи та ґрунтуються на припущеннях позивача.

Так, з наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що ОСОБА_2, маючи намір виїхати закордон, зверталась до позивача, як батька, з метою отримання дозволу для виїзду дитини за кордон. У зв'язку з тим, що такі запити залишено без уваги, ОСОБА_2 звернулась до Печерського районного суду міста Києва з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, про що свідчить наявна у матеріалах справи копія ухвали суду від 29.07.2016 у справі №757/32985/16-ц.

З урахуванням викладеного, суд також наголошує, що положення Кодексу адміністративного судочинства України не містять положень, які б дозволяли здійснити захист прав та інтересів осіб, які можуть бути порушеними у майбутньому.

Крім того, як вбачається зі змісту позовної заяви, заявлені до Державної міграційної служби України позовні вимоги ґрунтуються на побоюваннях позивача невиконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №757/21691/13-ц, з урахування рішення Апеляційного суду міста Києва від 23.06.2015, з огляду на що суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Отже, позивач не позбавлений права на звернення до відповідного органу державної виконавчої служби з метою забезпечення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 04.04.2014 у справі №757/21691/13-ц, з урахуванням рішення Апеляційного суду міста Києва від 23.06.2015.

При цьому, п. 16 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.05.2014 №152, визначено, що ДМС має право отримувати інформацію про особу з наявних державних та єдиних реєстрів, інших інформаційних баз, що перебувають у власності держави або підприємств, установ та організацій, в обсязі, необхідному для ідентифікації особи у зв'язку з оформленням (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміном паспорта для виїзду за кордон відповідно до Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус». Доступ до такої інформації здійснюється з дотриманням вимог Закону України «Про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах».

Згідно з п. 17 вказаного Порядку, до підключення Мін'юсту до Реєстру одержання відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть, які підлягають обов'язковому внесенню до Реєстру, здійснюється шляхом надсилання до Мін'юсту захищеними каналами зв'язку запитів щодо кожної особи, відповідь на які Мін'юст надає протягом трьох робочих днів з дня надходження такого запиту.

У разі відсутності можливості надіслання запитів захищеними каналами зв'язку запити надсилаються на паперових носіях.

Таким чином, безпосередня заміна свідоцтва про народження не створює перешкод у реалізації позивачем, як батьком, власних прав та інтересів, оскільки органи Державної міграційної служби здійснюють ідентифікацію особи за допомогою відомостей з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

На підставі всього викладеного, суд дійшов до висновку, що розглядувані у даній справі позовні вимоги, з урахуванням фактичних обставин справи та наявних доказів, є необґрунтованими та такими, що не забезпечують реального захисту прав та інтересів позивача в частині реалізації ним особистих немайнових прав як батька, відтак, останні задоволенню не підлягають.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді Є.В. Аблов

А.В. Літвінова