Справа № 425/775/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2017 Провадження №2-а/425/44/17

Справа №425/775/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Кравченко Л.О., за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора взводу №1 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Департаменту патрульної поліції, рядового поліції, ОСОБА_5 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора взводу №1 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Департаменту патрульної поліції, рядового поліції, ОСОБА_5, яким просив скасувати постанову серії АР №696154 від 14 березня 2017 року про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 225 гривень, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті, з'явився позивач. Відповідач не з'явився, але подав заперечення якими, серед іншого, просив розглянути справу без його участі.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що 14 березня 2017 року відносно нього відповідач неправомірно склав постанову у справі про адміністративне правопорушення за порушення ним правил зупинки, як водія транспортного засобу у вигляді автомобіля, зокрема за порушення ним заборони зупинки ближче 10 м від виїздів з прилеглих територій, яка передбачена підпунктом и) пункту 15.9. Правил дорожнього руху. Оскільки зупинки, у розумінні пункту 1.10. Правил дорожнього руху, у його діянні не було, як і власне виїзду з „прилеглої території" ближче 10 метрів від його автомобіля, у розумінні тих же Правил. Крім того, постанова має ряд істотних недоліків, зокрема не правильно визначено місце розгляду справи; прізвище, ім`я та по-батькові особи, посвідчення водія якої було надано; модель транспортного засобу;не вписано технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис. А також під час розгляду його справи про адміністративні правопорушення, відповідач порушив право на захист позивача, оскільки не у повному обсязі роз'яснив положення статей 307,308,268-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення. Як наслідок, вважав, що постанову слід скасувати, а провадження у справі - закрити.

Позиція ж відповідача, з огляду на зміст поданих ним заперечень, полягала у тому, що 14 березня 2017 року, приблизно о 16 годині 30 хвилин, він, під час несення служби з нагляду за дорожнім рухом та охорони громадського порядку, навпроти Рубіжанської міської лікарні, тобто у місті Рубіжне по вулиці Студентська, біля будинку 16, виявив автомобіль марки „ВАЗ 21104", номерний знак НОМЕР_1, який здійснив зупинку на виїзді з прилеглої території, чим порушив підпункт и) пункту 15.9. Правил дорожнього руху, оскільки зупинився ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території. У зв'язку із чим, відповідач повідомив позивача про те, що такі дії являють собою склад адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, про те, що відносно нього буде складена постанова за вчинення адміністративного правопорушення та роз'яснив позивачу його права та обов'язки. Що стосується недоліків постанови, відповідач пояснив, що вони викликані діями самого позивача, який не надав для складання постанови своїх документів, що і викликало деякі неточності. Той факт, що позивач здійснив не зупинку, а стоянку правового значення не має, оскільки і одне, й інше діяння являються адміністративним правопорушенням, передбаченим частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення . Тому у задоволенні позову слід відмовити.

А суд, з урахуванням пояснень сторін та на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності (письмові та речові докази), встановив наступні обставини:

ОСОБА_1, 14 березня 2017 року, приблизно о 16 годині керуючи транспортним засобом у вигляді автомобіля марки „ВАЗ", моделі „21104 ЗНГ", державний номерний знак НОМЕР_1, у місті Рубіжне Луганської області, рухаючись по вулиці Студентська, навпроти одного з корпусів Комунальної установи „Рубіжанська центральна міська лікарня", що розташований у місті Рубіжне по вулиці Студентська, 19, припинив рух з метою відпочинку (а.с.6,8,15-18, а також пояснення позивача).

ОСОБА_4, під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху однойменних правил, перебуваючи в статусі інспектора патрульної поліції Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, тобто під час безпосереднього виконання своїх службових обов'язків, о 16 годині 50 хвилин, підійшов до ОСОБА_1, який знаходився у автомобілі, та повідомив його про те, що він стоїть з порушенням правил дорожнього руху, зокрема ближче 10 метрів від прилеглої території та зачитав ОСОБА_1 визначення поняття „прилегла територія", що надано Правилами дорожнього руху (а.с.37-40,41, а також пояснення позивача і відповідача.).

З наданих ОСОБА_4 пояснень, які він дав у запереченнях вбачається, що приблизно о 16 годині 30 хвилин він виявив автомобіль ОСОБА_1, який здійснив зупинку на виїзді з прилеглої території, знаходячись при цьому у службовому автомобілі. Тому ОСОБА_4 з напарником, здійснивши розворот службового автомобіля і зупинившись, підійшли до транспортного засобу ОСОБА_1 та вказали йому про порушення підпункту и) пункту 15.9. Правил дорожнього руху.

Натомість наданий ОСОБА_4 аудіовідеозапис події, з урахуванням пояснень ОСОБА_1 вказують на те, що спочатку між останнім та інспекторами патрульної поліції виник інший спір щодо можливого порушення ОСОБА_1 іншого правила дорожнього руху, а вже потім ОСОБА_4 дійсно підійшов до транспортного засобу ОСОБА_1 та вказав йому про те, що має місце ще одне порушення, зокрема що він стоїть ближче 10 метрів до прилеглої території лікарні (а.с.41, пояснення позивача).

І оскільки предметом розгляду справи є рішення ОСОБА_4 щодо притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за порушення приписів саме підпункту и) пункту 15.9. Правил дорожнього руху, який передбачає заборону зупинки ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території, суд відзначає що він оцінював прийняте відповідачем рішення саме у цих межах, і запис наданий відповідачем вказує на те, що постанови чи протоколу про вчинення ОСОБА_1 іншого правопорушення відповідачем, у цей день складено не було.

Отже, після того як ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_1 про те, яку дію вчинив останній, ОСОБА_1 намагався переконати ОСОБА_4 що він не порушував названого йому пункту, а той намагався переконати іншого у тому, що порушення має місце (а.с.41).

Приблизно о 16 годині 55 хвилин, інші інспектори патрульної поліції, зробили замір відстані, що складає між краєм кінця задньої частини автомобіля та виїздом з прилеглої території Рубіжанської міської лікарні (а.с.41).

Результат замірів був оголошений та пред'явлений для ознайомлення ОСОБА_1, який заперечень з приводу правильності замірів не виказав, але продовжив наполягати на тому, що місце, де він стоїть є так званим „карманом", в якому він має право стояти незважаючи на те, що він примикає до в`їзду до території, яка про те не може вважатись прилеглою, і показав інспекторам місце де відбувається виїзд (а.с.41).

Після цього, ОСОБА_4 повідомив ОСОБА_1 про ті права, якими він має право користуватись під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема положення статті 63 Конституції України та статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а також про те, що ним буде розглянута справа про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 для чого попросив надати документи, а ОСОБА_1 повідомив що вже їх надавав і вдруге цього робити не буде (а.с.41).

Вважаючи, що ОСОБА_1 порушив правила дорожнього руху, передбачені підпунктом и) пункту 15.9, тобто правила зупинки, що полягає у зупинці ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території, ОСОБА_4 склав постанову (серія АР №696154), якою визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень (а.с.15-18,37-40,41).

Отримавши копію постанови, але не погодившись із тим, що в його діях має місце склад адміністративного правопорушення, ОСОБА_1 оскаржив вказану постанову до Рубіжанського міського суду Луганської області (а.с.1-4,15-18).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини, в межах яких виник спір, у якому позивач як учасник дорожнього руху не погодився із рішенням суб'єкта владних повноважень в особі інспектора патрульної поліції, відповідача, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосував наступні норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У справах щодо оскарження рішень суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (пункт перший частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Перевіряючи чи прийнята постанова в справі про адміністративне правопорушення (серія АР №696154) від 14 березня 2017 року про застосування до ОСОБА_1 такого адміністративного стягнення як штраф, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, суд виходить з такого:

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

При цьому, в силу положень частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і, що головне, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, серед іншого, адміністративним правопорушенням являється тільки така дія (чи бездіяльність) особи, за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.

Наведені положення, як і висновок суду, повністю узгоджуються з положеннями пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, відповідно до яких, виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, якщо громадянин вчинив будь-яке діяння, то він підлягає адміністративній відповідальності, виключно якщо вчинене ним діяння визначено законом як адміністративне правопорушення, і адміністративне стягнення за нього теж передбачено законом.

В силу положень пункту 5 частини 1 статті 213 та статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, дійсно мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень, але виключно щодо тих адміністративних правопорушень, вичерпний перелік яких, передбачений частиною 1 статті 222 КУпАП та, як вже вказувалось вище, на основі суворого додержання законності під час розгляду таких справ.

Зокрема, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, положення частини 1 статті 280 КУпАП зобов'язують будь-яких осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Що, у взаємозв'язку із положеннями частин перших статей 23,27 та 9 КУпАП, зобов'язує осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення, спочатку встановити яке саме діяння мало місце, а потім здійснити правову кваліфікацію вчиненого громадянином діяння.

Тобто, закон зобов'язує осіб, які розглядають вказані справи, спочатку встановити обставини вчиненого діяння (у чому конкретно воно полягало), і тільки потім встановити чи визначено законом вчинене громадянином діяння, як адміністративне правопорушення, і тільки тоді, якому адміністративному стягненню у такому разі підлягає порушник, якщо він не звільняється від адміністративної відповідальності.

Судом з'ясовано, що відповідач, як особа, яка розглядала справу про адміністративне правопорушення вважав встановленим, що позивач вчинив дію у вигляді зупинки ближче 10 (зокрема двох) метрів від виїзду з прилеглої території, як дію, яка визначена законом як адміністративне правопорушення, про що власне і повідомив позивача на початку розгляду справи і вказав у оскаржуваній постанові (а.с.7,41).

Виходячи з цього, відповідач вважав встановленим те, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 КУпАП.

З огляду на зміст вказаної норми права, порушення правил зупинки дійсно являється адміністративним правопорушенням за яке передбачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

І, в силу положень підпункту и) пункту 15.9. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, одним з видів порушення правил зупинки являється зупинка ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території.

Тож перше, що повинен був встановити інспектор поліції, перш ніж складати постанову за порушення правил зупинки згідно підпункту и) пункту 15.9 Правил дорожнього руху це те, чи мала місце у діях позивача зупинка, у її розумінні Правилами дорожнього руху, оскільки визначення такої дефініції Кодекс України про адміністративні правопорушення, не містить.

Суд відзначає, що в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху, зупинка - це припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Отже, для кваліфікація дії особи, як зупинка інспектор повинен встановити факт припинення руху транспортного засобу, а також мети припинення водієм руху транспортного засобу.

При цьому, саме остання ознака - мета припинення руху, є обов'язковою ознакою поняття „зупинка" транспортного засобу, наявність якої інспектор обов'язково повинен встановити аби кваліфікувати дії водія як зупинку. Оскільки припинення руху водієм транспортного засобу з іншою метою, незалежно від тривалості припинення руху, зупинкою не являється, а може вважатись стоянкою, тобто зовсім іншою дією, що виключає можливість застосування підпункту и) пункту 15.9 Правил дорожнього руху.

Зокрема, в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху, стоянка - це припинення руху транспортного засобу на час, більший ніж 5 хвилин, з причин, не пов'язаних з необхідністю виконання вимог цих Правил, посадкою (висадкою) пасажирів, завантаженням (розвантаженням) вантажу.

Таким чином, зупинка транспортного засобу і стоянка транспортного засобу являються схожими, але не тотожними діяннями, які при цьому розмежовуються Правилами дорожнього руху.

Суд погоджується із аргументами відповідача у тій частині, що і порушення правил зупинки і порушення правил стоянки являються адміністративними правопорушеннями за які передбачена відповідальність одного виду і розміру, зокрема штраф у розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Але суд констатує, що законодавець, з огляду на положення частини 1 статті 122 КУпАП розділив ці різні діяння, і вони розглядаються як склади різних адміністративних правопорушень, хоча дійсно і передбачених диспозицією однієї й тієї ж норми адміністративного права.

Тим не менше, зупинка транспортного засобу та стоянка транспортного засобу являються різними за складом адміністративними правопорушеннями, а встановлення у діях конкретної особи конкретного складу адміністративного правопорушення є обов'язком саме інспектора.

Не змінює такого висновку суду і аргументи відповідача про те, що в силу положень підпункту а) пункту 15.10 Правил дорожнього руху стоянка забороняється у місцях, де забороняється зупинка, позаяк стоянка дійсно може мати місце у місцях де забороняється зупинка, але за такою ознакою як мета припинення руху транспортного засобу це будуть зовсім різними діяннями, які утворюють різні склади адміністративного правопорушення, які ототожнювати не можна. Прикладом може бути, у тому числі і випадок із найбільш схожої галузі з адміністративним правом - кримінального права, де (за відсутності кваліфікуючих ознак) крадіжка та грабіж є різними складами кримінального правопорушення (злочину), хоча і схожими, але які відрізняються між собою способом вчинення діяння (відкрите чи таємне).

Згідно з положеннями частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків встановлених статтею 72 цього кодексу.

Проте в силу положень частини 2 статті 72 цього кодексу, як виключення із загального правила, застосовується спеціальне відповідно до якого, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тож оскільки позивач оскаржує рішення відповідача про притягнення його до адміністративної відповідальності, саме останній зобов'язаний довести належними, достовірними та допустимими доказами правомірність свого рішення, а отже і наявність у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 КУпАП, при цьому не будь-якого, з передбачених диспозицією цієї частини, а тільки у вигляді порушення правил зупинки, яке полягає у зупинці ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території, оскільки саме за вчинення такого діяння відповідач склав постанову, яка оскаржується позивачем.

В силу положень частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

А в силу положень частини 1 статті 251 КУпАП, доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються

особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Проаналізувавши усі надані відповідачем докази (а.с.37-40,41) суд констатує, що йому не надано належних, достовірних та допустимих доказів того, що діяння позивача 14 березня 2017 року представляло собою саме „зупинку" транспортного засобу ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території.

Суд врахував, що у запереченнях відповідача на позов, він вказував на те, що при патрулюванні він виявив автомобіль позивача який здійснив зупинку на виїзді з прилеглої території, після чого він з напарником вирішили під'їхати до автомобіля позивача, здійснили розворот та направились в бік його автомобіля, підійшли та вказали що він порушує правила дорожнього руху, і після перевірки документів відповідач прийняв рішення винести постанову (а.с.37-40).

Однак той факт, що події відбувались інакше, як вже вказувалось вище, свідчить аудіовідеозапис, наданий самим відповідачем (а.с.41), але він, і це суд констатує, хоча і доказує факт припинення позивачем руху транспортного засобу яким він керував, не доводить мети такого припинення, аби можна було кваліфікувати таке діяння саме як „зупинку" транспортного засобу.

Сам позивач, ні під час розгляду його адміністративної справи, ні під час розгляду цієї справи судом, те, що у його діях мала місце зупинка не визнавав, і сам суд, хоча і спробував це зробити, доказів вчинення позивачем саме зупинки транспортного засобу не знайшов (а.с.1-41).

Суд хоче відзначити правильність визначення відповідачем того, що припинення руху транспортного засобу відбулось позивачем дійсно поряд з виїздом з прилеглої території, зокрема поряд з виїздом з прилеглої території одного з корпусів Комунальної установи „Рубіжанська центральна міська лікарня" і припинення руху мало місце ближче 10 метрів, що підтверджується аудіовідеозаписом, який надав відповідач (а.с.41).

Суд вважає помилковими аргументи позивача у тій частині, що місце у якому він припинив рух, знаходиться біля в'їзду, а не виїзду з території лікарні, оскільки аудіовідеозапис вказує на те, що учасники дорожнього руху, у тому числі водії транспортних засобів мають право використовувати це місце і як виїзд, і як в'їзд, оскільки будь-яких забороняючих чи попереджуючих знаків, а також відповідної розмітки про те, що так робити не можна у місці події відсутні (а.с.41). І така особливість, суду не видається випадковою, оскільки саме таким чином можна забезпечити більш швидкий доступ хворих осіб до місця призначення.

Не може суд погодитись також і з тим, що припинення позивачем руху транспортного засобу мало місце не біля прилеглої території лікарні, оскільки виїзд і в`їзд з неї, має наскрізний проїзд, що не підпадає під визначення прилеглої території.

Позаяк в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху, прилегла територія це територія, що прилягає до краю проїзної частини та не призначена для наскрізного проїзду, а лише для в'їзду до дворів, на стоянки, автозаправні станції, будівельні майданчики тощо або виїзду з них.

Наданий відповідачем аудіовідеозапис та той факт, що в`їзд і виїзд, якщо ним рухатись, веде до вхідних дверей одного з корпусів міської лікарні вочевидь доводить те, що його призначенням є надання можливості в`їхати та виїхати з лікарні, а отже вона не призначена для наскрізного проїзду, хоча за своїм улаштуванням надає таку можливість. Але тут суд наголошує, що можливість наскрізного проїзду не слід плутати з призначенням певної території для наскрізного проїзду. Така можливість (тобто можливість заїхати з одного боку, а виїхати з іншого), у даному випадку, знову ж таки пояснюється створенням зручності для тих, хто має бажання або необхідність потрапити до одного з корпусів лікарні.

Також суд вважає неправильними аргументи позивача у тій частині, що безпосереднє місце де він припинив рух є „карманом", відповідач правильно із цим не погодився, хоча так і не зміг правильно кваліфікувати його.

На думку суду, аудіовідеозапис події вказує на те, що безпосереднє місце де позивач припинив рух свого транспортного засобу має усі ознаки узбіччя (а.с.41), за визначенням пункту 1.10. Правил дорожнього руху, оскільки це був виділений конструктивно (відповідними огороджуючи ми бордюрами) елемент автомобільної дороги, який прилягав безпосередньо до зовнішнього краю проїзної частини, був розташований з нею на одному рівні та не призначений для руху транспортних засобів. А отже, це місце могло використовуватись для зупинки і стоянки транспортних засобів, як узбіччя, про що прямо вказано у пункті 1.10. Правил дорожнього руху.

Але суд підтримує аргумент відповідача про те, що зупинки та стоянка транспортних засобів у такому місці повинні відбуватись з дотриманням усіх заборон зупинки та стоянки транспортних засобів, що передбачені Правилами дорожнього руху.

Через що, суд вважає помилковими доводи позивача про те, що він припинив рух у „кармані", у якому він може стояти без дотримання інших правил дорожнього руху.

Така позиція позивача є помилковою, у тому числі і через те, що за змістом Правил дорожнього руху, зокрема пункту 17.4. поняття „заїзний карман" стосується місця для зупинки автобуса, мікроавтобуса або тролейбуса, що розпочинає рух від позначеної зупинки, але аудіовідеозапис події свідчить про те, що місце де припинив свій рух позивач зупинкою для автобуса, мікроавтобуса або тролейбуса не являється, оскільки жодних дорожніх знаків чи дорожньої розмітки які б вказували на це, не має (а.с.41).

Також суд не погоджується з міркуваннями про те, що під час заміру відстані від місця припинення позивачем руху транспортного засобу до виїзду з прилеглої території інспектором обов'язково повинні були залучатись поняті. Оскільки вчинення таких дій не передбачено нормативно-правовим актами, які регулюють порядок фіксації вчиненого адміністративного правопорушення.

Що стосується недоліків постанови, на які вказував позивач (а.с.15-18), то тут суд погоджується, що деякі з них мають місце.

Але, наприклад, прізвище, ім`я та по-батькові особи, посвідчення водія якої було надано та модель транспортного засобу, хоча і були дійсно визначені не правильно, але це пояснюється діями самого позивача, який відмовився надати документи, на підставі яких інспектор міг би не допустити помилки.

В порушення вимог частини 2 статті 283 КУпАП, відповідач дійсно не зазначив у постанові технічний засіб, яким було здійснено фото або відеозапис, але суд відзначає, що позивач не заперечував проти того, що наданий відповідачем аудіовідеозапис та фото були зроблені не тими технічними засобами, які використовувались у присутності позивача або ж що інформація з них є недостовірною.

Те, що у постанові вказано як місце розгляду справи - м.Рубіжне, Центральна міська лікарня, навпроти будинку 16, суд помилкою не вважає, оскільки місце де припинив рух позивача дійсно розташовано між одним з корпусів лікарні та будинком 16 по вулиці Студентська у місті Рубіжне (а.с.41).

Разом з цим, суд не може погодитись з твердженнями позивача про те, що відповідач не роз'яснив йому права, які повинен був роз'яснити, аудіовідеозапис підтверджує що відповідач роз'яснив позивачу усі ті, права які повинен був роз'яснити (а.с.41).

Проте, незважаючи на все вище викладене, суд знову констатує, що йому не залишається нічого іншого, окрім як констатувати, що відповідач не зміг довести належними, достовірними та допустимими доказами факт вчинення позивачем діяння у вигляді порушення правил зупинки у виді зупинки ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території.

Оскільки доведення факту припинення позивачем руху транспортного засобу ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території є недостатнім для складу адміністративного правопорушення у вигляді порушення правил зупинки, а тому і правомірності рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності за це, оскільки обов'язковою ознакою діяння, яке вважається адміністративно караним за частиною 1 статті 122 КУпАП у її взаємозв'язку із положеннями пункту 1.10 Правил дорожнього руху є не просто припинення руху транспортним засобом ближче 10 метрів від виїзду з прилеглої території, а вчинення цього з метою посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

А наявність такої мети в діянні позивача відповідачем перед судом не доведено.

Більш того, наданий відповідачем аудіовідеозапис (а.с.41) вказує на те, що мета припинення позивачем руху транспортного засобу відповідачем взагалі не з'ясовувалась, тобто відповідач взагалі не з'ясував наявність у діянні позивача усіх ознак складу адміністративного правопорушення, як єдиної підстави для адміністративної відповідальності, що є істотним порушенням частини 1 статті 280 КУпАП при розгляді справи відповідачем.

І вказане порушення, суд виправляти не має права, як і кваліфікувати діяння позивача на предмет можливого порушення ним правил стоянки, оскільки такі дії, в силу положень частини 2 статті 222 КУпАП є виключною компетенцією Національної поліції, і вони можуть бути реалізовані виключно під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, які розглядаються не судом, який у даному випадку, тільки перевіряє правомірність вже прийнятого рішення.

Як наслідок, суд вважає, що відповідач не зміг довести правомірність свого рішення у вигляді постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил зупинки. Тому позовні вимоги про її скасування задоволенню підлягають.

Що стосується вимог позивача про закриття провадження у справі, то тут суд виходить з такого.

Державна влада, в силу приписів частини 1 статті 6 Конституції України, здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

При цьому, з огляду на положення частини 1 статті 124 Основного закону, суди здійснюють виключно одну функцію - правосуддя. І розгляд справ про адміністративні правопорушення щодо частини 1 статті 122 КУпАП, згідно з положеннями статті 222 КУпАП, як вже вказувалось, віднесено до компетенції органів виконавчої влади, зокрема працівників органів і підрозділів Національної поліції України, які мають спеціальні звання, а не до компетенції суду.

А тому вирішити судом питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, означало б втручання суду у компетенцію іншого органу державної влади.

Тож у закритті провадження у справі про адміністративне правопорушення слід відмовити. А значить позов підлягає задоволенню частково.

Підстави для розподілу судових витрат судом не встановлені.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до інспектора взводу №1 роти №3 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Департаменту патрульної поліції, рядового поліції, ОСОБА_5 про скасування постанови, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити частково.

Скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення (серія АР №696154) від 14 березня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень.

У закритті провадження у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Розподіл судових витрат - не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко