Справа № 804/6471/16
Суддя: Барановський Роман Анатолійович
Дата ухвалення: 2017-01-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2017 р. Справа № 804/6471/16

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії про стягнення витрат, -

ВСТАНОВИВ:

Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ (далі-ДДУВС, навчальний заклад, позивач) звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії із позовними вимогами щодо стягнення з ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) на користь позивача (р/р №7468, код 08571446, банк одержувача ДКСУ м.Київ, МФО 820172) витрат, повязаних з його утриманням у ДДУВС в сумі 13 838, 44 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначено, що згідно з наказом Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області №161 о/с від 21.06.2016 року ОСОБА_2 звільнений зі служби в поліції за пунктом 7 частини 1 статті 77 Закону України Про Національну поліцію. В порушення вимог статті 18 Закону України Про міліцію, який діяв на момент зарахування до органів внутрішніх справ, Дзенглюк відповідач добровільно не відшкодував витрати, повязані з його утриманням у вищому навчальному закладі в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України, у звязку з чим Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ просить в судовому порядку відшкодувати відповідні витрати у загальному розмірі 13 838, 44 грн.

Заперечень на позовну заяву відповідачем до суду не надано.

За приписами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

До суду надішли пояснення від Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області в особі: голови ліквідаційної комісії, у яких третя особа підтримує заявлені ДДУВС позовні вимоги та зазначає, що згідно вимог п. 2.3.6 Договору укладеного між навчальним закладом та ОСОБА_2 передбачено, що у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 Договору відповідач зобовязувався відшкодувати фактичні витрати, повязані з його утриманням в університеті згідно із затвердженим розрахунком.

Дослідивши матеріали справи та надані до суду докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Згідно ч.1 ст.18 Закону України Про міліцію від 20 грудня 1990 року N 565-XII (чинного на час виникнення спірних правовідносин) - порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Частиною 4 статті 18 Закону України Про міліцію від 20 грудня 1990 року N 565-XII передбачено, що підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається.

Судом встановлено, що згідно з наказом Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (далі ДДУВС) від 01.08.2011р. №62 ос ОСОБА_2 був зарахований з 01.08.2011р. курсантом на денну форму навчання за державним замовленням до ДДУВС.

01 серпня 2011 року на виконання вимог статті 18 Закону України Про міліцію (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) та наказу МВС від 14.05.2007 року №150 між відповідачем, ДДУВС та ГУМВС України в Дніпропетровській області був укладений адміністративний договір договір про підготовку фахівця у вищому начальному закладі Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно з наказом відповідача від 30.05.2014 року №172 відповідач успішно закінчив Дніпропетровський державний університет внутрішніх справ, отримав диплом фахівця та був направлений до ОВС.

На підставі наказу Головного управління МВС України в Дніпропетровській області №156 о/с від 01.06.2014 року відповідач, як випускник ДДУВС, був призначений на посаду оперуповноваженого сектора карного розшуку відділення міліції №1 Бабушкінського районного відділу Дніпропетровського міського управління.

Проте, на підставі наказу ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області №161 о/с від 21.06.2016 року ОСОБА_2 був звільнений з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України за пунктом 7 частини 1 статті 77 (за власним бажанням) Закону України Про Національну Поліцію на підставі рапорту відповідача від 07.06.2016р.

Вирішуючи питання правомірності заявлених вимог про відшкодування позивачем витрат, повязаних з утриманням його у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ в сумі 13 838, 44 грн., у звязку зі звільненням, суд виходить із того, що пунктом 2.3.6 договору №1046 від 01.08.2011 року, укладеного між відповідачем, ДДУВС та ГУ МВС України в Дніпропетровській області передбачено, що в разі звільнення з ОВС по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі з підстав, зазначених у пункті 3 договору, відповідач зобовязаний відшкодувати фактичні витрати, повязані з його утриманням у навчальному закладі, згідно з затвердженим розрахунком.

Відповідно до пункту 3.2 вказаного договору підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення особи зі служби протягом перших трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України.

Тобто, після закінчення Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ відповідачем не виконано вимоги, визначені пунктом 2.3.6 договору, що спричиняє настання наслідків у вигляді необхідності відшкодування фактичних витрат, повязаних з утриманням у вищому навчальному закладі, згідно пункту 3.2 договору.

Згідно з наданими позивачем до суду Довідками-розрахунками витрат, повязаних з утриманням курсанта ОСОБА_2 в ДДУВС протягом 2011-2014рр., складених у відповідності до Порядку розрахунку витрат, повязаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та звязку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 17.07.2007 року №419/831/240/605/537/219/534, відповідач повинен відшкодувати витрати, повязані з його утриманням у ДДУВС, у розмірі 13 838, 44 грн.

Враховуючи те, що відповідач звільнився з ОВС за власним бажанням до закінчення трирічного терміну після завершення навчання, але не відшкодував витрати на навчання в ДДУВС у добровільному порядку, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із означеним позовом.

Згідно із статтею 9 Закону України Про міліцію (який діяв станом на час укладання договору про навчання відповідача, призначення його на посаду), на курсантів, слухачів, адюнктів, інших атестованих працівників, у тому числі й викладацького складу навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України, поширюються права і обовязки, гарантії правового і соціального захисту та відповідальність працівників міліції.

Відповідно до статті 18 Закону України Про міліцію, підготовка фахівців у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України за державним замовленням здійснюється на підставі договору про навчання, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням, управлінням Міністерства внутрішніх справ України в Автономній Республіці Крим, області, місті Києві або Севастополі чи на транспорті та особою, яка навчається. Типову форму договору затверджує Міністерство внутрішніх справ України за погодженням з центральним органом виконавчої влади у сфері освіти і науки. Курсанти вищих навчальних закладів Міністерства внутрішніх справ України у разі дострокового розірвання договору через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість чи в разі відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення вищого навчального закладу, а також особи начальницького складу органів внутрішніх справ, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу Міністерства внутрішніх справ України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, повязані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку.

Відповідна норма міститься і в Законі України Про Національну поліцію, який діє на момент розгляду справи судом.

Спір у справі, що розглядається, стосується відшкодування витрат, повязаних із утриманням у вищому навчальному закладі МВС України особи, яка в подальшому за власним бажанням звільнилася з органів внутрішніх справ до закінчення трирічного терміну після закінчення навчання.

Порядок відшкодування особами витрат, повязаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України затверджено постановою Кабінету Міністрів України Про затвердження порядку відшкодування особами витрат, повязаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України від 01.03.2007 №313 (далі - Порядок).

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку, визначено механізм відшкодування особами, навчання яких за державним замовленням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ України прирівнюється до проходження військової служби, витрат, повязаних з їх утриманням у таких закладах, у разі:

- дострокового розірвання договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України у звязку з небажанням особи продовжувати навчання або порушенням нею дисципліни;

- відмови від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу в органах внутрішніх справ протягом перших трьох років після закінчення навчання.

Відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, повязаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Ця норма кореспондується з нормою пункту 4.1 договору №969 від 01.08.2011р.

Порядок розрахунку витрат установлює Міністерство внутрішніх справ України разом з Міністерством фінансів України. Згідно з пунктом 3 Порядку, витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовку фахівця в навчальному закладі, який укладається між навчальним закладом, головним управлінням або управлінням Міністерства внутрішніх справ України, та особою.

Відповідно до частини 1 пункту 6 Порядку, у разі відмови особи добровільно відшкодувати витрати, стягнення їх здійснюється в судовому порядку.

Відповідно до довідое-розрахунків витрат, повязаних з утриманням курсанта ОСОБА_2 в ДДУВС протягом 2011-2014рр., загальна сума витрат на утримання відповідача за період 2011-2014рр. склала 13 838, 44грн., та складається з таких складових як харчування, теплоенергія, вода та водовідведення, електроенергія, медикаменти, грошове утримання, речове майно курсанта (форменний одяг).

При цьому відповідачем в добровільному порядку означені витрати не відшкодовані.

У статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено принципи здійснення правосуддя в адміністративних судах, до яких, зокрема, належить: верховенство права; законність; рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом; змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч. 1 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України).

Стаття 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Станом на час розгляду справи судом, відповідач, також не надав доказів про відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ.

З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем - суб'єктом владних повноважень була доведена правомірність та обґрунтованість підстав стягнення з відповідача суми витрат, пов`язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ, натомість відповідачем не було надано суду жодного доказу щодо спростування позиції позивача, викладеної в заявленому адміністративному позові, та доказів добровільної сплати означеної суми боргу на момент розгляду справи.

Також суд зазначає, що постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013р. визначено, що спори з приводу стягнення витрат, пов'язаних з утриманням особи у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства (пункт 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України Про окремі питання юрисдикцію адміністративних судів від 20.05.2013р.).

Відповідно до ч.4 ст.94 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати у справі з відповідача не стягуються.

На підставі викладеного, з урахуванням відсутності заперечень та відсутністю доказів остаточної сплати узгоджених зобов'язань, позов Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ до ОСОБА_2 за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області в особі голови ліквідаційної комісії про стягнення витрат підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1, 27.02.1993 р.н.) на користь Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ (р/р №7468, код 08571446, банк одержувача ДКСУ м.Київ, МФО 820172) витрати, повязані з утриманням ОСОБА_2 у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ в сумі 13 838, 44 грн. (тринадцять тисяч вісімсот тридцять вісім гривень сорок чотири копійки).

Копію постанови направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова суду набирає законної сили та може бути оскаржена до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в порядку та строки, передбачені статтями 186 та 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя ОСОБА_1