Справа № 826/17938/16
Суддя: Пилипенко О.Є.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Пилипенко О.Є.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Пилипенко О.Є.

суддів - Межевича М.В. та Шелест С.Б.,

при секретарі - Грабовській Т.О.,

за участю позивача - ОСОБА_2,

та представників:

позивача - ОСОБА_3,

відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2016 року позивач - громадянин Російської Федерації ОСОБА_2, звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, в якому просить:

визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 545-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2;

зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21.11.2016 до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача, залучено Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні оскаржуваного рішення неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам, допущено порушення норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 - задовольнити, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року - скасувати, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У відповідності до ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове якщо встановить, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що рішення Державної міграційної служби України від 27.10.2016 № 545-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України. Стосовно іншої вимоги, то суд першої інстанції зазначив, що остання є похідною від розглянутої вище позовної вимоги, у задоволенні якої суд дійшов до висновку про відмову в її задоволенні, відтак, вимога про зобов'язання вчинити дії також задоволенню не підлягає.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як встановлено судом та вбачається з наявних матеріалів справи, ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Москва, одружений, має трьох дітей віком до 18 років, які проживають у м. Москва; освіта - вища, за віросповіданням - православний; до України прибув у січні 2013 року, легально, скориставшись автомобільним транспортом. На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував легально.

14 квітня 2016 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 27, в якій зазначено, що останній був змушений покинути країну походження через політичне переслідування, яке здійснювалося відносно нього владою Російської Федерації та його активну участь у антиурядовій діяльності, а саме: участь у поодиноких пікетах та маршах, метою яких було висвітлення протиправної діяльності уряду, фальсифікації виборів президента Російської Федерації та анексії Криму.

За результатами розгляду вказаної заяви та вивченням матеріалів справи № 2016KYIV0027, 06.05.2016 управлінням у справах біженців Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві складено Висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві прийнято наказ від 06.05.2016 № 286 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2».

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві від 06.07.2016 № 372 на підставі письмового подання головного спеціаліста відділу з питань шукачів захисту управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві ОСОБА_6 від 06.07.2016 продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр. РФ ОСОБА_2 до 06.08.2016.

Наказом Державної міграційної служби України від 30.08.2016 № 219 на підставі письмового подання Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства від 29.08.2016 № 8.5/5401-16 продовжено строк прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. РФ ОСОБА_2, до 04.11.2016.

Також, як вбачається з матеріалів справи, за результатами розгляду особової справи гр. РФ ОСОБА_2 № 2016KYIV0027, 04.08.2016 Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено Висновок щодо визнання особи біженцем.

На відміну від рішень ГУ ДМС України в м. Києві, за результатами розгляду матеріалів особової справи гр. РФ ОСОБА_2 № 2016KYIV0027, 26.10.2016 Державною міграційною службою України складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

27 жовтня 2016 року Державною міграційною службою України прийнято Рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 545-16, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане рішення ДМС України мотивовано тим, що є серйозні підстави вважати, що гр. РФ ОСОБА_2 вчинив злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до особливо тяжких злочинів.

14 листопада 2016 року гр. РФ ОСОБА_2 отримав від управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в м. Києві Повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 263.

Вважаючи рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 545-16 від 27.10.2016 протиправним, позивач звернувся до адміністративного суду з позовом.

Обговорюючи правомірність вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.

Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI) визначає порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні.

Статтею 5 зазначеного Закону визначено порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до ч. 1 ст. 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Частинами 1 та 7 статті 7 Закону № 3671-VI визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону № 3671-VI Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Так, за приписами ч. 6 ст. 8 названого Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Отже, необхідною вимогою для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є наявність умов, зазначених у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Згідно із пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

1) біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;

13) особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Отже, термін «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

При цьому, «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Разом із цим, значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі, і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, державні органи чи ні. Підпункт 2 статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Крім того, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним.

В протоколі співбесіди від 20 квітня 2016 року позивач на питання щодо застосування в країні громадянської належності психологічного насильства, зазначив, що ще в 2012 році на його адресу поступали неодноразово повідомлення з погрозами, а також до нього додому з'являлися люди, які представлялися співробітниками спецслужб та пропонували йому закінчити інформаційно-політичну роботу, а в разі відмови, на його підприємстві та у його сім'ї можуть бути великі проблеми; на питання щодо прибуття до України у 2013 році, а зі зверненням до міграційної служби лише в 2016 році, позивач зазначив, що останнім часом відносно нього та його сім'ї посилилося політичне переслідування у РФ; на питання в чому проявляється посилення політичного переслідування відносно нього та його родини у РФ, позивач вказав на про проведення показових обшуків у нього вдома, а також йому стало відомо що його оголосили в розшук, отримання погроз на адресу його редакції; на питання що йому загрожує у випадку повернення в РФ наразі, позивач зазначив, що він боїться за своє життя, небезпеку якого чинять радикально провладні громадські організації, що підтримали та підтримують окупацію Криму, а також незаконне кримінальне переслідування з боку політичної влади; на питання яка саме політична влада здійснює незаконне кримінальне переслідування відносного нього, позивач вказав на діючу владу в РФ; в протоколі співбесіди від 21 липня 2016 року позивач на питання з приводу його кримінальної справи в країні громадянської належності, зазначив, що після ознайомлення в 2015 році адвокатом його батька з матеріалами справи, йому було повідомлено, що справа відносно нього сфабрикована та політично мотивована, що у справі суттєвих доказів його вини немає.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, підписану 23 вересня 1996 року в м. Києві, та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців, підписаний 23 вересня 1998 року в м. Києві.

Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво по процедурам і критеріям визначення статусу біженців; тематичні рекомендації з міжнародного захисту, (відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року, що стосуються статусу біженців) від 1 грудня 2013 року, (доступ за наступним посиланням: http://www.refworld.org.ru/docid/537f597c4.html).

У відповідності до пункту 80 вказаного Керівництва наявність інших політичних переконань, відмінних від тих, які поділяються урядом, само по собі не є підставою для клопотання про надання статусу біженця, і прохач повинен довести, що у нього є достатні побоювання стати жертвою переслідувань за свої переконання. Це також передбачає, що ці погляди дійшли до відома влади або приписуються ними прохачеві.

Ну думку колегії суддів, позивачем було надано достатньо належних та допустимих доказів його політичної діяльності та переслідування в РФ саме з політичних мотивів.

У засобах масової інформації та зверненнях громадських організацій міститься однозначна інформація про неминучість переслідування ОСОБА_2 за ст. 280.1 «Публичные призывы к осуществлению действий, направленных на нарушение территориальной целостности Российской Федерации» КК РФ через його політичну діяльність, пов'язану з Кримом, що неминуче призведе до неправомірного позбавлення волі та застосування тортур до останнього.

Однак, як вбачається з матеріалів особової справи гр. РФ ОСОБА_2 № 2016KYIV0027, відповідачем такий аналіз проведено не в повному обсязі, без урахування важливих фактів.

Також, у матеріалах справи ДМС України містяться, але не були належним чином враховані, належні докази про те, що заявник не є особою, що вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру.

Надані лише матеріали про те, що ОСОБА_2 лише підозрюється органом досудового розслідування, вирок щодо нього відсутній, а переконливі докази його вини не надано.

До особової справи гр. РФ ОСОБА_2 № 2016KYIV0027 заявником долучено матеріали, які підтверджують упередженість кримінального переслідування щодо заявника починаючи з 2011 року, і зв'язок цього переслідування з його політичною діяльністю.

У відкритих джерелах міститься інтерв'ю Генерального директора Виробничо-будівельного кооперативу «Сонячний Дім», відгуки з координатами замовників компанії та інша інформація, якій в оскаржуваному рішенні відповідачем належної оцінки надано не було.

Крім того, в матеріалах особової справи позивача міститься довідка Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області від 01.08.2016 № 12752, відповідно до якої, інформація, яка згідно зі ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» може перешкоджати отриманню статусу біженця або додаткового захисту в Україні громадянином РФ ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 - відсутня.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що відбувся поверхневий та формальний підхід до розгляду заяви ОСОБА_2

Також, розгляд заяви позивача відбувся без належного врахування всіх доказів по справі, а тому, на думку колегії суддів, оскаржуване рішення ДМС України від 27.10.2016 № 545-16 не ґрунтується на фактичних обставинах, а отже, є передчасним.

Одночасно, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на те, що ОСОБА_2 раніше не судимий, має позитивну характеристику з місця проживання, являється політичним активістом, який активно відстоює позицію України у звільненні Криму від окупації. Широко відомий в Україні та за її межами. Його політичні акції проти анексії Криму підтримали представники посольств Великобританії, Литви і ряду інших країн. Також вони висвітлювалися рядом українських та міжнародних ЗМІ і привертають увагу світової спільноти до відстоювання національних інтересів України.

Крім того, на даний час, користуючись правом на тимчасове працевлаштування відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ОСОБА_2 працює в Київському науково-дослідному інституті судових експертиз Міністерства юстиції України, надаючи важливу консультативну допомогу з питань інформатизації, аналізу великих об'ємів даних, шкідливого програмного забезпечення, аналізу засобів криптозахисту, включаючи дослідження у справах, що пов'язані із проведенням антитерористичної операції (АТО) на сході України та анексією Криму. Також ОСОБА_2 надає практичну допомогу та бере активну участь у роботі міжнародних конференцій щодо впровадження практик Європейського Союзу у діяльності установ та відомств Міністерства юстиції України.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що обставини про наявність реальної загрози для позивача не були повно та всебічно досліджені, а тому рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.10.2016 № 545-16 є необґрунтованим, а отже таким, що підлягає скасуванню, у зв'язку з чим заява позивача про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту підлягає повторному розгляду.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог, а тому апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 необхідно задовольнити, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року - скасувати та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 - задовольнити.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року - скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в місті Києві, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 27 жовтня 2016 року № 545-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_2.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства України.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.Є. Пилипенко

Суддя: М.В. Межевич

С.Б. Шелест

Дата виготовлення та підписання повного тексту рішення - 15.05.2017.

Головуючий суддя Пилипенко О.Є.

Судді: Межевич М.В.

Шелест С.Б.