Справа № 804/1666/16
Суддя: Турова Олена Михайлівна
Дата ухвалення: 2016-10-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2016 р. Справа № 804/1666/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді: Турової О.М.,
за участю секретаря судового засідання: Бузякова М.Р.,
представника позивача: Кривошеїної І.О.,
представника відповідача: Постольник О.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро адміністративну справу
за позовом Приватного акціонерного товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод»
до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС
про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
У судовому засіданні представник позивача підтримав пред'явлений адміністративний позов у повному обсязі та, посилаючись на викладені у ньому доводи, просив повністю його задовольнити.
Відповідач пред'явлений позов не визнав, подав на нього письмові заперечення, в яких просив повністю відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що проведеною перевіркою встановлено порушення позивачем вимог чинного законодавства, які призвели до завищення податкового кредиту на суму 886991,00грн. та, як наслідок, завищення суми, що підлягає бюджетному відшкодуванню на суму 886991,00грн., у зв'язку із чим відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення. При цьому через ненаданням позивачем до перевірки документів, що підтверджують походження товару та його транспортування, працівниками відповідача за результатами аналізу даних ЄРПН та АІС «Податковий Блок» встановлено відсутність товарів/робіт/послуг в ланцюгах постачання або їх підміна/перевиставлення на контрагентів нереального сектору і, як наслідок, не підтверджено реальність господарських операцій по взаємовідносинам з контрагентами. Також під час проведення перевірки відповідачем було отримано інформацію по контрагентам позивача щодо не підтвердження реальності господарських взаємовідносин цих підприємств. Висновки перевіряючих зроблені за сукупністю обставин, встановлених в ході перевірки, з урахуванням отриманої податкової інформації про відсутність у контрагентів позивача достатньої кількості працівників, основних засобів, відсутність законного джерела походження товарів та їх підміна по ланцюгу постачання тощо. Крім того, відповідно до умов договорів, укладених позивачем з вищевказаними контрагентами, було визначено перелік документів, які повинні надаватися продавцями покупцю за поставлений товар, зокрема, товарно-транспортні накладні та сертифікати якості. Проте, вищевказані документи до перевірки надані не були. При цьому, в індивідуальній податковій консультації, яка була надана контролюючим органом позивачу, від 27.03.2014р. №8113/28-42-03-14 зазначалося, що, приймаючи до уваги судову практику, господарські операції для формування податкового обліку мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність таких операцій та досягнення позивачем законної мети з подальшим використанням товарів в господарській діяльності. Зокрема, для здійснення перевезення вантажу автомобільним транспортом необхідно складати товарно-транспортну накладну відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 25.02.2009р. №207. З урахуванням відсутності реального вчинення господарських операцій та, як наслідок, юридичної дефектності наданих до перевірки документів, працівники відповідача дійшли правильного висновку про порушення позивачем норм Податкового Кодексу України, а отже оскаржуване рішення є правомірним та скасуванню не підлягає.
Представник відповідача у судовому засіданні також заперечував проти задоволення адміністративного позову у повному обсязі, посилаючись на доводи, викладені у письмових запереченнях на нього.
Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, а також проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
За результатами проведеної перевірки складено акт №37/28-01-42-05393056 від 26.02.2016р., яким зафіксовано встановлене під час перевірки допущення позивачем порушення приписів:
- абз. «б» п. 200.4 ст. 200 розділу V Податкового кодексу України від 02.12.2010р. №2755-VІ, внаслідок чого завищено суму, що підлягає бюджетному відшкодуванню у жовтні 2015 року на 886991,00грн.».
Розглядаючи позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування вищевказаного податкового повідомлення-рішення, суд зважає на наступне.
За приписами п.198.1 ст.198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку на додану вартість до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
При цьому п.198.2 ст.198 цього Кодексу передбачено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Відповідно до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку. Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Тобто необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх подальшого використання в господарській діяльності.
Не відносяться до податкового кредиту, згідно з пунктом 198.6 цієї статті, суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
Згідно зі ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.
Таким чином, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків, а також пов'язана із господарською діяльністю платника податків.
При цьому п.п.14.1.36 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України встановлено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до п.200.1-п.200.3 ст.200 Податкового кодексу України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду. При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом. При від'ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу), а в разі відсутності податкового боргу - зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
Згідно п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України якщо в наступному податковому періоді сума, розрахована згідно з пунктом 200.1 цієї статті, має від'ємне значення, то: а)бюджетному відшкодуванню підлягає частина такого від'ємного значення, яка дорівнює сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, а в разі отримання від нерезидента послуг на митній території України - сумі податкового зобов'язання, включеного до податкової декларації за попередній період за отримані від нерезидента послуги отримувачем послуг; б)залишок від'ємного значення попередніх податкових періодів після бюджетного відшкодування включається до складу сум, що відносяться до податкового кредиту наступного податкового періоду.
Як свідчать матеріали справи, ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» протягом періоду, що перевірявся, було укладено ряд різнопредметних договорів з наступними контрагентами:
Означені господарські операції з купівлі-продажу (поставки) товарів підтверджуються вищевказаними договорами та специфікаціями, які є невід'ємною частиною цих договорів, а також видатковими накладними, рахнками-фактурами, прибутковими ордерами, коригувальними актами, податковими накладними, які сформовані та зареєстровані в Єдиному реєстрі податкових накладних відповідно до ст. 201 ПК України.
Використання придбаного позивачем товару у власній господарській діяльності підтверджується накладними - вимогами на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів та актами приймання - передачі (внутрішнє переміщення) основних засобів.
Факт виконання робіт за договорами з ПВФК «АНК-93» та ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія» підтверджується відповідною кошторисною документацією, актами виконаних робіт та актами здачі-приймання виконаних робіт за формою КБ2в та КБ3, а також податковими накладними.
Оплата за поставлений товар та виконані робити здійснена позивачем відповідно до банківських виписок та платіжних доручень.
Вищевказані документи оформлені відповідно до вимог ч.2 ст.9 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
При цьому, наявність незначних недоліків первинних документів є обставинами, які самі по собі не позбавляють правового значення виданих контрагентами підприємства актів виконаних робіт, рахунків-фактур, прибуткових ордерів та інших первинних документів, що виключає відповідальність платника податків. У разі підтвердження дійсного виконання операції недоліки правореалізуючих документів є порушенням порядку заповнення цих документів, допущених постачальником, а відтак такі недоліки не можуть слугувати перешкодою для реалізації платником законного права на податковий кредит відповідного звітного періоду. Тим більше, що податкові накладні, на підставі яких сформовано податковий кредит, та інші первинні документи за правочинами з означеними вище контрагентами складені з дотримання обов'язкових вимог до первинних документів, встановлених ст.201 Податквого кодексу України та ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Щодо посилань відповідача на те, що позивачем не надано до перевірки всіх товарно-транспортних накладних за договорами купівлі-продажу (поставки) товарів суд зазначає, що відсутність у покупця товарно-транспортних накладних на перевезення товару, яке здійснювалося його контрагентами-постачальниками за власний рахунок, не позбавляє покупця права на податковий кредит у разі наявності у нього відповідних податкових накладних, які, згідно ст.ст.198, 201 Податкового кодексу України, є підставою для виникнення у платника податку права на віднесення сум податку на додану вартість до складу податкового кредиту відповідного періоду, якщо вони отримані в ході реального виконання господарської операції. При цьому товарно-транспортна накладна є обов'язковою саме для підтвердження відомостей про господарську операцію з перевезення товару, а законодавчі норми не ставлять в залежність відсутність транспортних документів на перевезення вантажу (товару) з наслідками формування бази оподаткування податком на додану вартість.
Відносно доводів контролюючого органу про не надання позивачем до перевірки сертифікатів відповідності та/або походження на зазначений у податкових та видаткових накладних товар, суд зазначає, що позивачем до перевірки надані усі необхідні первині документи для фактичного встановлення реальності господарської операції між ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» та його контрагентами-постачальниками, тому відсутність сертифікатів за наявності належним чином оформлених первинних документів не може бути підставою для визнання господарської операції нереальною.
Щодо посилань відповідача на те, що в ході перевірки проаналізовано час, який було затрачено на виконання робіт окремо по кожному акту виконаних робіт, з урахуванням чисельності працюючих працівників контрагентів позивача, та встановлено неможливість виконання такого обсягу робіт, суд зазначає наступне.
Так, СДПІ з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС в акті №37/28-01-42-05393056 від 26.02.2016р. зроблено розрахунок витрат людино/годин в процесі виконання договірних відносин між позивачем та ПВФК «АНК-93», відповідно до якого 11 працівників ПВФК «АНК-93» у вересні 2015 року (22 робочих дні) працювали 66,58 годин на день, а у жовтні 2015 року (21 робочий день) працювали 34,8 годин на день, що значно перевищує восьми часовий робочий день, встановлений вимогами ст.50 КЗпП України.
Разом з тим, суд не погоджується з означеними доводами відповідача та вважає зроблені контролюючим органом розрахунки помилковими.
Так, згідно зі звітом ПВФК «АНК-93» про суми нарахованої заробітної плати (доходи, грошові зобов'язання, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб та суми нарахованого Єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів у ІІІ кварталі 2015 року кількість осіб, що працювала на підприємстві складала 12 осіб, а не 11 як було враховано відповідачем.
З урахуванням вищевказаного та враховуючи формули для розрахунку витрат робочого часу, 1 працівником за 1 робочий день (всього витрат часу за місяць : (кількість робітників * кількість робочих годин за день (8 відповідно до ст.50 КЗпП України) * кількість робочих днів на місяць), суд дійшов до наступного висновку:
- у жовтні 2015 року 1 працівник ПВФК «АНК-93» витрачав по 3,9 люд/год на 1 день із розрахунку: 7862,83 : (12*8*21).
Таким чином, працівники ПВФК «АНК-93» працювали відповідно до вимог ст.50 КЗпП України, а доводи контролюючого органу про неможливість виконання такого обсягу робіт вказаною кількістю працівників в означені проміжки часу є безпідставними.
Крім того, з акта перевірки позивача слідує, що СДПІ з обслуговування великих платників податків у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС в акті №37/28-01-42-05393056 від 26.02.2016р. зроблено розрахунок витрат людино/годин в процесі виконання договірних відносин між позивачем та ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія», відповідно до якого 10 працівників ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія» (за винятком директора) у вересні 2015 року (22 робочих дні) працювали 23 годин на добу, а у жовтні 2015 року (21 робочий день) працювали 14 годин на добу, що є неможливим та значно перевищує восьми часовий робочий день, встановлений вимогами ст.50 КЗпП України.
Проте, суд не погоджується з цими доводами відповідача та вважає зроблені контролюючим органом розрахунки помилковими, з нижченаведених підстав.
Згідно зі звітом ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія» про суми нарахованої заробітної плати (доходи, грошові зобов'язання, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб та суми нарахованого Єдиного внеску за загальнообов'язкове державне соціальне страхування до органів доходів і зборів у ІІІ кварталі 2015 року кількість осіб, що працювала на підприємстві складала 11 осіб, а не 10 як було враховано відповідачем.
При цьому, судом встановлено, що у вересні 2015 року (22 робочих дня) працівниками ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія» було напрацьовано 5014,2год., а у жовтні 2015 року (10 робочих днів - до 15.10.2015р.) 1379,0год.
З урахуванням вищевказаного та враховуючи формули для розрахунку витрат робочого часу, 1 працівником за 1 робочий день (всього витрат часу за місяць : (кількість робітників * кількість робочих годин за день (8 відповідно до ст.50 КЗпП України) * кількість робочих днів на місяць), суд дійшов до наступного висновку:
- у вересні 2015 року 1 працівник ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія» витрачав по 2,59 люд/год на 1 день із розрахунку: 5014,2 : (11*8*22);
- у жовтні 2015 року 1 працівник ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія» витрачав по 1,57 люд/год на 1 день із розрахунку: 1379,0 : (11*8*10).
Таким чином, працівники ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія» працювали відповідно до вимог ст.50 КЗпП України, а доводи контролюючого органу про неможливість виконання такого обсягу робіт вказаною кількістю працівників в означені проміжки часу є безпідставними.
Отже, факт здійснення реальних господарських операцій між позивачем та його вищенаведеними контрагентами підтверджується наявними в матеріалах справи копіями первинних документів, а також документів, оформлених на виконання умов укладених договорів, які повністю відображають зміст та обсяг цих господарських операцій, а також свідчать про зміни в майновому стані позивача та рух його активів.
Наведені первинні документи були надані позивачем до перевірки та відображені в акті, складеному за її результатами.
При цьому в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту розірвання, визнання недійсними чи неукладеними вказаних правочинів. Також відповідачем не було надано належних та допустимих доказів нікчемності означених договорів, фіктивної господарської діяльності контрагентів позивача, безтоварності господарських операцій, відсутності зв'язку укладених угод з господарською діяльністю позивача, притягнення до кримінальної відповідальності посадових осіб вказаних підприємств за ухилення від сплати податків або інші податкові правопорушення, а також, що укладені правочини порушують публічний порядок відповідно до ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України.
Необхідними умовами для визнання угоди нікчемною в силу вимог ст.228 Цивільного кодексу України є її укладання з метою, завідомо суперечною інтересам держави і суспільства та наявність умислу хоча б у однієї із сторін щодо настання відповідних протиправних наслідків. При кваліфікації правочину за статтею 228 Цивільного кодексу України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Проте, існування відповідних обставин у даній справі податковим органом не доведено.
Зміст укладених ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» з ТОВ «Міжнародна інформаційна агенція», ТОВ «Вторцветметресурси», ТОВ «МК «Мітра», ТОВ «Імпера Груп», ТОВ «Укртрансстандарт», ПВФК «АНК-93», ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія», ТОВ «ІТС», ТОВ «Енергомаш», ТОВ «Стройпромгруп» договорів не суперечить актам цивільного законодавства, а відповідачем не надано доказів, які б підтверджували, що зміст цих угод не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків чи свідчить про намір сторін ухилитися від оподаткування доходів, отриманих внаслідок виконання договорів або приховування дійсного об'єкту оподаткування, зменшення бази оподаткування, створення штучних підстав для незаконного відшкодування сум сплачених податків за рахунок коштів бюджету, отримання незаконних пільг з оподаткування тощо. В межах спірних правовідносин позивач не складав податкових накладних, а отримував такі податкові накладні від контрагентів та згідно них і формував податковий кредит за відповідні періоди.
При цьому, як на час укладення угод між позивачем та його означеним вище контрагентами, так і на час їх виконання, вказані суб'єкти господарювання знаходилися в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також є платниками податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Виписані цими суб'єктами господарювання податкові накладні на підставі укладених з позивачем договорів оформлені з дотриманням вимог ст.201 Податкового кодексу України, що відповідачем не заперечується.
Відповідні податкові зобов'язання та податковий кредит по взаємовідносинам з вказаними контрагентами були задекларовані позивачем у податковій звітності з податку на додану вартість, що відповідачем не заперечується.
Посилання відповідача на те, що позивач неправомірно завищив суми заявленого бюджетного відшкодування з податку на додану вартість, оскільки правочини, укладені з ТОВ «Міжнародна інформаційна агенція», ТОВ «Вторцветметресурси», ТОВ «МК «Мітра», ТОВ «Імпера Груп», ТОВ «Укртрансстандарт», ПВФК «АНК-93», ТОВ «Торгівельна промислова інвестиційна компанія», ТОВ «ІТС», ТОВ «Енергомаш», ТОВ «Стройпромгруп» не спрямовані на реальне настання наслідків, що обумовлені такими правочинами, підтвердженням чого є дані ДПІ інших регіонів, баз даних ДПС, податкової звітності та інших джерел інформації, одержаних в ході проведення перевірки відповідно до яких у контрагентів позивача відсутні достатні трудові ресурси та основні фонди, що свідчить про неможливість ними здійснювати виробництво товару/надання послуг та відсутній ланцюг отриманого позивачем товару, судом також не приймаються, оскільки, не є обов'язковою передумовою для визначення контролюючими органами грошових зобов'язань визнання недійсними (у тому числі нікчемними) правочинів, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому, відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податку та його безпосереднім контрагентом. Навіть, якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) і порушив вимоги податкового законодавства, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ за правочином з таким контрагентом у разі, якщо платник податку виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування, сплатив за виконані послуги і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту та здійснених витрат.
При цьому жодною нормою законодавства України не передбачається обов'язку платників податків - одержувачів товарів - вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо повноти сплати ними податків за окремою операцією придбання товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників у ланцюгу), перевіряти додержання чи порушення ними законодавчих приписів, а також наявність у цих контрагентів умов для належного здійснення господарської діяльності, оскільки податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік певного платника податків від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, а також від господарських та виробничих можливостей контрагента.
Судом встановлено, що між позивачем та ТОВ «ЛТ-Імпекс» було укладено наступні договори:
- №25/08/1302/2015 від 25.08.2015р. з надання послуг щодо перевірки системи менеджменту в структурних підрозділах ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод», які включені в систему менеджменту якості;
- №29/07/1424/2014 від 29.07.2014р. з надання послуг з перевірки системи менеджменту в структурних підрозділах ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод», які включені в систему менеджменту навколишнього середовища.
На підтвердження виконання вищевказаних договорів позивачем до перевірки та до суду було надано наступні документи: вищевказані договори, акти здачі-приймання робіт, банківські виписки по платіжним дорученням.
Крім того, під час судового розгляду справи позивачем додатково було надано звіти до вказаних договорів та сертифікати, видані працівникам ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» за результатами участі в семінарах.
Оцінивши надані докази, суд дійшов висновку про неможливість прийняття до уваги первинних документів, складених ТОВ «ЛТ-Імпекс», як таких, що підтверджують правомірність формування позивачем податкового кредиту, оскільки позивач не надав суду доказів, які містять відомості про зміст та обсяг господарських операцій з придбання послуг з метою використання у господарській діяльності, як-то: доказів відрядження працівників ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» для участі у семінарах, доказів отримання ними сертифікатів (переліку ПІБ з особистими розписами про отримання сертифікатів), програми семінарів (питання, що досліджувалися під час їх проведення), письмових консультацій виконавця з порушених питань; письмових відповідей на запити позивача з приводу зазначених питань, що виникають в ході діяльності позивача або доказів на підтвердження обставин, що виконавцем консультаційні послуги надавалися засобами електронного зв'язку.
До того ж, позивачем не було надано ні до перевірки, ні до суду листів про надання перепусток для входу на територію підприємства працівників вищевказаного підприємства-виконавця та журналів реєстру перепусток, оскільки на ПАТ «Євраз Дніпровський металургійний завод» запроваджений контрольно-пропускний режим і прохід без відповідної перепустки на територію позивача не здійснюється.
Також суд зважає на те, що з податкової звітності ТОВ «ЛТ-Імпекс» слідує, що у періоді вересень-жовтень 2015 року у вищевказаному підприємстві працював один робітник, що з урахуванням наданих позивачу послуг з організації проведення щорічної наглядової інспекції (перевірки) виробництва, свідчить про неможливість надання таких послуг однією особою.
Крім того, при оцінці актів приймання-передачі робіт (надання послуг), підписаних між позивачем і ТОВ «ЛТ-Імпекс», як доказів здійснення позивачем господарських операцій з придбання інформаційно-консультаційних послуг, сума ПДВ в ціні за які була включена позивачем до податкового кредиту, суд звертає увагу загальний характер інформації, наведеній в них щодо господарських операцій, стосовно яких ці акти складені. Ця інформація обмежена назвою послуги, акти не містять конкретизації таких послуг, одиниці виміру, якими керувався постачальник при визначенні їх вартості, як-то: ціна за годину роботи фахівця, виконання конкретного завдання тощо.
Як зазначалося вище, відповідно до частини 1 ст.9 Закону України 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).
Відсутність в документі, складеному для фіксації господарської операції, визначеної наведеними нормами інформації, нівелює його значення як доказу здійснення господарської операції, якщо іншими, визначеними та оформленими відповідно до нормативно встановлених вимог документами ця прогалина в документуванні господарської діяльності не заповнена. Інформації щодо змісту, обсягу господарської операції, одиниці виміру господарської операції належить одне з основних значень в облікових документах, оскільки така інформація дозволяє встановити вартісні показники господарської операції, які можуть приймати участь у податковому обліку суб'єкта господарювання як платника податків, зокрема податку на прибуток та податку на додану вартість.
Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.
Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, та свідчать про відсутність у сторін волевиявлення щодо реального здійснення господарської операції. У разі фактичного здійснення господарської операції недоліки в заповненні первинних документів не свідчать про їх неналежність та недопустимість як підстави для формування платником податків даних свого податкового обліку. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з ПДВ.
Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
В разі надання податковим органом доказів, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми валових витрат та/чи податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.
Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову платника податків щодо протиправності податкового повідомлення-рішення.
Наявність податкових накладних, за відсутності інших первинних документів, які відображають реальний економічний зміст господарських операцій, підтверджують перевезення товарно-матеріальних цінностей, прийняття та передачу, а також рух активів, не дає платнику податків права формувати на підставі таких податкових накладних свій податковий кредит.
Відсутність доказів реального вчинення господарських операцій виключає правомірність віднесення платником податків до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за податковими накладними, виписаними в рамках таких господарських операцій, незважаючи на наявність у останнього податкових накладних, що за формою відповідають вимогам чинного податкового законодавства.
Тим більше, що приписи абз.2 п.44.1 ст.44 Податкового кодексу України прямо забороняють платнику податків формувати показники податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених первинними документами, регістрами бухгалтерського обліку, фінансової звітності та іншими документами, пов'язаними з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
За таких обставин, суд приходить до висновку, що сукупність наданих доказів не підтверджує факт реальності здійснення господарських операцій позивача з контрагентом ТОВ «ЛТ-Імпекс».
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.
Згідно частиною 3 цієї статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись ст. ст. 122, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
Адміністративний позов Приватного акціонерного товариства «Євраз Дніпровський металургійний завод» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Постанова суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені ст. 186 цього Кодексу до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду шляхом подання апеляційної скарги через Дніпропетровський окружний адміністративний суд з одночасним направленням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.М. Турова