Справа № 825/2971/14
Суддя: Д'яков В.І.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року Чернігів Справа № 825/2971/14

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Дякова В.І.,

за участю секретаря - Лазаренко В.Г.,

позивача - ОСОБА_1 ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області про скасування рішення,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області (далі - УДМС України в Чернігівській області) про скасування рішення відповідача від 14.08.2014 № 74.01/05-12948 про скасування дозволу на імміграцію в Україну.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що оскаржуваним рішенням йому було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію». Разом з тим, позивач вказує на те, що він не вчиняв жодних дій, які посягають на громадський порядок та громадську безпеку України. Крім того, позивач зазначає, що оскаржуване рішення не містить опису обставин, які вказують на порушення позивачем положень вищевказаної статті, суті вчинених позивачем дій.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що 04.06.2014 від Управління Служби безпеки України в Чернігівській області було отримано інформацію про причетність позивача до діяльності організованого каналу по незаконному переміщенню осіб через державний кордон України та контрабандного транзитного переміщення важких наркотиків через територію України до країн Західної Європи, викладену в листі від 02.06.2014. На підставі результатів аналізу вказаного листа відповідачем було прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну ОСОБА_1, відповідно до пункту 3 частини 1 статті 12 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», оскільки такі дії позивача становлять загрозу національній безпеці України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 13.08.2003 позивачем було отримано тимчасову посвідку на постійне проживання серії ЧН № 05048 з безстроковим терміном дії, видану на підставі висновку № 6/1501 від 11.07.2003 про надання позивачу дозволу на імміграцію в Україну та оформлення посвідки на проживання, затвердженого начальником ВГПІС УМВС України в Чернігівській області полковником міліції ОСОБА_4 (т.1, а.с. 18, 30 )

В звязку з втратою зазначеної посвідки, 03.06.2009 позивачем було отримано нову посвідку на постійне проживання в Україні серії ЧН № 09655 з безстроковим терміном дії, видану на підставі висновку №6/2496 від 03.06.2009 про оформлення посвідки на проживання в Україні, затвердженого начальником управління ГІРФО УМВС України в Чернігівській області ОСОБА_5 (т.1, а.с. 28, 51).

З матеріалів справи вбачається та зазначено представником відповідача в письмових запереченнях, що 04.06.2014 до УДМС України в Чернігівській області надійшов лист Управління Служби безпеки України в Чернігівській області №74/2/2-6217 від 02.06.2014 з грифом «Для службового користування», в якому повідомлено, що в ході здійснення контррозвідувальних заходів отримана інформація, яка свідчить про причетність позивача до діяльності організованого каналу по незаконному переміщенню осіб через державний кордон України та контрабандного транзитного переміщення важких наркотиків через територію України до країн Західної Європи та описані обставини вказаних дій, з посиланням на дати, прізвища та імена осіб, які були причетні разом з відповідачем до протиправної діяльності на території України (т.1, а.с. 52, 53-54, 118, 119-120).

На підставі викладеного та за результатами розгляду матеріалів справи №16059 начальником відділу у справах іноземців, осіб без громадянства та протидії нелегальній міграції УДМС України в Чернігівській області ОСОБА_6 14.08.2014 винесено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання позивача, внаслідок чого 14.08.2014 відповідачем було прийнято рішення №74.01/05-12948 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданого 11.07.2003 громадянину ОСОБА_7 Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2, на підставі пункту 3 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» (т.1, а.с. 34, 35).

Вважаючи оскаржуване рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

У відповідності до статті 26 Конституції України та статті 3 Закону України від 22.09.2011 № 3773-VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі Закон № 3773-VI) іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України від 07.06.2001 № 2491-III «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання (стаття 4 Закону № 3773-VI).

Згідно з частиною 1 статті 1 Закону № 2491-ІІІ імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції та підпорядкованих йому органів, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Відповідно до статті 4 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції.

Квота імміграції встановлюється Кабінетом Міністрів України у визначеному ним порядку по категоріях іммігрантів: батьки, чоловік (дружина) іммігранта та його неповнолітні діти (пункт 6 частини 1 статті 4 Закону № 2491-ІІІ).

Статтею 6 Закону № 2491-ІІІ визначено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань імміграції і підпорядкованих йому органів.

Так, за приписами пунктів 2,3 частини першої цієї норми спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються.

У свою чергу, умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію, визначені статтею 9 Закону № 2491-ІІІ.

Статтями 10, 11 зазначеного Закону передбачено, що дозвіл на імміграцію не надається: 1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Особі, яка перебуває на законних підставах в Україні і отримала дозвіл на імміграцію, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції, видає посвідку на постійне проживання протягом тижня з дня подання нею відповідної заяви.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що для оформлення дозволу на імміграцію заявник повинен подати заяву та необхідні документи, а спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи повинен перевірити правильність оформлення документів, і у разі ненадання особою повного пакету документів заява про надання дозволу на імміграцію не приймається та у випадках визначених статтями 10, 11 Закону № 2491-ІІІ дозвіл на імміграцію та посвідка на проживання в Україні не надається. При цьому обовязок щодо перевірки документів поданих заявником покладено саме на посадову особу виконавчої влади з питань імміграції.

Суд зазначає, що процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну, поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, а також компетенцію центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначено Порядком провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 № 1983, в редакції станом на день виникнення спірних правовідносин, (далі Порядок № 1983).

У відповідності до підпункту 2 пункту 2 цього Порядку № 1983 рішення за заявами про надання дозволу на імміграцію залежно від категорії іммігрантів приймають територіальні органи ДМС - стосовно іммігрантів, які підпадають під квоту імміграції (крім іммігрантів, стосовно яких рішення приймає ДМС), а саме: батьків, чоловіка (дружини) іммігранта та його неповнолітніх дітей.

Згідно пункту 12 Порядку № 1983 територіальні підрозділи за місцем проживання, до яких подано заяви про надання дозволу на імміграцію: формують справи, перевіряють підстави, законність перебування в Україні іммігрантів, справжність поданих документів та відповідність їх оформлення вимогам законодавства, у разі потреби погоджують це питання з органами місцевого самоврядування, у межах своєї компетенції з'ясовують питання щодо наявності чи відсутності підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію; надсилають у місячний термін разом з матеріалами справи інформацію про результати їх розгляду територіальним органам або підрозділам (відповідно до категорії іммігрантів). Справи, прийняття рішення за якими належить до компетенції ДМС чи територіальних органів, надсилаються територіальним органам, в інших випадках - територіальним підрозділам; здійснюють провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію, якщо таке провадження належить до їх компетенції.

З аналізу вищевикладеного вбачається, що прийняття рішення щодо надання дозволу на імміграцію належить до компетенції відповідних державних органів, які на підставі заяви іммігранта, аналізу отриманої інформації, матеріалів справи приймають рішення про надання дозволу на імміграцію чи про відмову у наданні такого дозволу. Рішення про надання дозволу на імміграцію є підставою для отримання посвідки на постійне проживання.

У свою чергу, підстави для скасування дозволу на імміграцію визначені статтею 12 Закону №2491-III, а саме, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Отже, Законом № 2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого вбачається, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Так, згідно пункту 21 Порядку дозвіл на імміграцію скасовується органом за місцем його видачі. Питання щодо скасування дозволу вправі порушити орган внутрішніх справ, інший орган виконавчої влади, який у межах наданих йому повноважень забезпечує виконання законодавства про імміграцію, якщо стало відомо про існування підстав для скасування дозволу на імміграцію.

У свою чергу, як вбачається з матеріалів справи, підставою для скасування дозволу громадянина ОСОБА_7 Республіки ОСОБА_1 ОСОБА_2 на імміграцію в Україну була інформація, отримана згідно листа Управління Служби безпеки України № 74/2/2-6217 від 02.06.2014 з грифом «Для службового користування», в якій вказувалось на можливу причетність позивача до діяльності організованого каналу по незаконному переміщенню осіб через державний кордон України та контрабандного транзитного переміщення важких наркотиків через територію України до країн Західної Європи.

При цьому, суд зазначає, що згідно статті 1 Конституції України Україна характеризується не тільки як демократична, але й як соціальна і правова держава. Правовий порядок такої держави побудований так, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Так, відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них. Тобто, в розумінні вказаної статті загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон.

Разом з тим, стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Проте, відповідачем було скасовано дозвіл на імміграцію в Україні позивачу лише на підставі інформації, отриманої згідно листа Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/2/2-6217 від 02.06.2014 з грифом «Для службового користування», за відсутності підтвердженого у встановленому законом порядку факту порушення, зазначеного у вказаному листі, початку процедури притягнення до одного з видів відповідальності та доказів, що позивача вже було притягнуто до юридичної відповідальності за такі порушення.

Отже, в судовому засіданні встановлено, що при прийнятті оскаржуваного рішення, будь-яких доказів вини позивача у вчинені вказаних в листі правопорушень в УДМС України в Чернігівській області не було. Таких доказів не було надано і представником відповідача в судовому засіданні.

Крім того, у відповідності до пунктів 21-24 Порядку № 1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав. Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону № 2491-III.

З аналізу вказаної норми вбачається, що функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

Разом з тим, в матеріалах справи міститься лише складені в присутності позивача письмові пояснення від 14.08.2014 щодо того, що ОСОБА_1 ОСОБА_2 Рамезу відомо про проведення УДМС України в Чернігівській області щодо нього заходів про скасування дозволу на імміграцію в Україну, розяснено позивачу порядок його дій після отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну та можливість примусового видворення, в разі його невиїзду за межі території України, а також право оскаржити рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну в судовому порядку (т.1, а.с. 151).

При цьому, суд зазначає, що відповідачем не надано будь-яких доказів надіслання (вручення) позивачу запрошення про надання пояснень та відповідних документів по суті його обвинувачення, що викладені в листі Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/2/2-6217 від 02.06.2014.

Крім того, під час розгляду справи судом встановлено, що фактично до УДМС України в Чернігівській області надійшло не подання про скасування дозволу на імміграцію, як це передбачено п. 22 Порядку № 1983, а лист Управління Служби безпеки України в Чернігівській області, з викладом обставин щодо можливої причетності ОСОБА_1 ОСОБА_2 Рамеза до протиправних дій, що можуть становити загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні.

Разом з тим, відповідачем також було порушено вимоги п. 23 Порядку №1983, оскільки, як зазначено представником відповідача, лист Управління Служби безпеки України в Чернігівській області № 74/2/2-6217 від 02.06.2014 було отримано УДМС України в Чернігівській області 04.06.2014 (а.с. 124), а рішення за результатами його перевірки прийнято відповідачем 14.08.2014, тобто з порушенням передбаченого даною нормою місячного терміну для вивчення подання.

Відтак, з огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідачем не дотримано процедури прийняття оскаржуваного рішення від 14.08.2014 №74.01/05-12948 про скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

За таких обставин, враховуючи необґрунтованість рішення УДМС України в Чернігівській області від 14.08.2014 №74.01/05-12948, а також встановлені судом порушення відповідачем положень Порядку №1983 щодо процедури провадження за поданнями про скасування дозволу на імміграцію, суд приходить до висновку, що дії відповідача по скасуванню позивачу дозволу на імміграцію в Україну фактично призвели до безпідставного позбавлення гарантованого Конституцією України права громадянина іншої держави на постійне проживання в Україні.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як передбачає частина 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

У свою чергу, судом, при вирішенні цього спору, застосовано закріплений у судовій практиці Європейського Суду з прав людини принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, у рішенні від 10.02.2010 р. у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у рішенні від 27.09.2010 р. по справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Суд вважає, що оскаржуване позивачем рішення прийнято відповідачем з порушенням вимог ст.2 КАС України, а саме з порушенням принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мала місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване спірне рішення, а також інтересами позивача, а відтак позовні вимоги ОСОБА_1 ОСОБА_2 щодо скасування рішення відповідача від 14.08.2014 №74.01/05-12948 про скасування дозволу на імміграцію в Україну є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, згідно із частиною другою ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Предметом адміністративного позову в даній справі є скасування оскаржуваного позивачем рішення УДМС України в Чернігівській області від 14.08.2014 №74.01/05-12948.

У відповідності до п. 1 ч.2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення субєкта владних повноважень чи окремих його положень і його скасування. Тобто, скасування рішення субєкта владних повноважень є наслідком саме визнання його протиправним.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність виходу, для повного захисту інтересів позивача, за межі позовних вимог та визнання оскаржуваного позивачем рішення УДМС України в Чернігівській області протиправним та його скасування.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятого ним рішення.

Згідно з частин 1, 3 статті 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 підлягає задоволенню повністю.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ОСОБА_2 задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 14.08.2014 №74.01/05-12948 про скасування дозволу на імміграцію в Україну, виданий ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженцю ІНФОРМАЦІЯ_2, Якумане.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.І. Д'яков