Справа № 2-а-6555/10/1570
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2011-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2011 р.Справа № 2-а-6555/10/1570

Категорія: 3.4Головуючий в 1 інстанції: Колесниченко О.В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -Семенюк Г.В.
судді - Потапчук В.О.
судді - Коваль М.П.

розглянувши у письмовому провадженні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 27.12.2007 року № 1149 та зобов`язання відповідача надати статус біженця в Україні, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 27.12.2007 року № 1149 та зобов`язання відповідача надати статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду. Визнати рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 27.12.2007 р. № 1149, яким Позивачеві було відмовлено в наданні статусу біженця в Україні нечинним з моменту його прийняття. Зобов`язати Державний комітет України у справах національностей та релігій надати Позивачу статус біженця в Україні.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що 30 січня 2007 року громадянин Камеруну ОСОБА_1 , позивач по справі, звернувся до Управління міграційної служби Одеської області із заявою про надання йому статусу біженця, мотивуючи це тим, що він є громадянином Камеруну, проте не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань у зв`язку з приналежністю до певної етнічної групи. За твердженням позивача його батько займав посаду голови села, після смерті батька радою села було вирішено закопати позивача разом із батьком, у зв`язку з тим що згідно традицій етнічної групи уімбум, він як старший син повинен бути заборонений заживо разом з тілом свого батька.

Відповідно до особової справи позивача № 07/13, під час співбесід з працівниками міграційної служби позивач повідомив, що у грудні 2006 року позивач кораблем виїхав з міста Лімба Бота до невідомої йому країни. При виїзді з країни походження документів не мав, дозволу на виїзд теж не було. В Україну потрапив 23 січня 2007 року нелегально. Позивач не бажає користуватися захистом цієї країни внаслідок побоювань стати жертвою переслідувань у зв`язку з приналежністю до певної етнічної групи.

Рішенням Державшого комітету України у справах національностей та релігій від 27.12.2007 року № 1149 в наданні статусу біженця позивачу було відмовлено відповідно до абз.5 ст.10 Закону України "Про біженців" у зв`язку з відсутністю умов, передбачених абз.2 ст.1 цього Закону, які б давали підстави для надання позивачу статусу біженця.

Підставою для прийняття цього рішення, як вбачається з матеріалів особової справи № 07/13, стало те, що необхідних аргументів на підтвердження обставин, що загрожували на батьківщині, позивач не надав, не навів жодного конкретного факту або інших доказів того, що його побоювання в разі повернення на батьківщину є обґрунтованими та відповідають вимогам, визначеним абзацом 2 ст. 1 Закону України "Про біженців", повідомлені позивачем факти погроз не мають ознак переслідувань або загрози переслідувань за ознаками, передбаченими абз.2 ст. 1 Закону України "Про біженців". Заявник не є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи та пояснень ОСОБА_1 , позивач вирішив виїхати з країни після того, як старійшини села розповіли позивачу, що згідно традицій етнічної групи уімбум, він як старший син повинен бути захоронений заживо разом з тілом свого батька.

Відповідно до ст.12 Закону України "Про біженців", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, - рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв`язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 10 Закону України "Про біженців", який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, - статус біженця не надається особі:

- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

- яка вчинила тяжкий злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою набуття статусу біженця, якщо таке діяння віднесено Кримінальним кодексом України до тяжких злочинів;

- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, відсутні;

- яка до прибуття в Україну була визнана біженцем або отримала притулок в іншій країні;

- яка до прибуття в Україну з наміром набути статусу біженця перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених з сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їхніх нащадків (дітей, онуків).

Згідно зі ст. 1 Закону України „Про біженців" № 2557-III від 21 червня 2001 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, - біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Позивач вказав, що основною причиною його виїзду з країни походження стало повідомлення старійшин села про те, що згідно традицій етнічної групи уімбум, він як старший син повинен бути захоронений заживо разом з тілом свого батька.

Відповідно до Закону України «Про біженців`особа, котра звертається із клопотанням про наданні статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Частина 7 ст. 11 Закону України «Про біженців`регламентує, що крім заяв про надання статусу біженця, заявником додаються документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця. Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Однак, ні до Державного комітету України у справах національностей та релігій, ні до суду жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування позивача на своїй Батьківщині надано не було.

За таких підстав, суд приходить до висновку про відсутність умов, передбачених абзацом 2 ст. 1 Закону України "Про біженців", які б давали підстави для надання позивачу статусу біженця в Україні, і тому рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій від 27.12.2007 року № 1149 про відмову ОСОБА_1 в наданні статусу біженця в Україні є обґрунтованим, правильним та таким, що відповідає вимогам ст.ст.10, 12, 13, 14 Закону України «Про біженців", ст.ст. 1, 33 Конвенції ООН про статус біженця 1951 року.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції цілком обгрунтовано прийшов до висновку, що відповідач прийняв обґрунтоване рішення про відмову позивачеві в наданні статусу біженця на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За таких обставин, судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2011 року, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 28 березня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Державного комітету України у справах національностей та релігії про визнання нечинним рішення Державного комітету України у справах національностей та релігії від 27.12.2007 року № 1149 та зобов`язання відповідача надати статус біженця в Україні, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючийсуддя Г.В. Семенюк
суддя В.О. Потапчук
суддя М.П. Коваль