Справа № 539/3410/16-а
Суддя: Сіренко О.І.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 р. Справа № 539/3410/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Сіренко О.І.

Суддів: Любчич Л.В. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання Медяник А.О.

позивача ОСОБА_1

представників позивача Чередникова С.М., Гусаренко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.03.2017р. по справі № 539/3410/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району третя особа Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області

про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення,

ВСТАНОВИЛА:

07 листопада 2016 року ОСОБА_1 (далі- позивач, ОСОБА_1.) звернулася до суду з позовом до Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району, третя особа Засульська сільська рада Лубенського району Полтавської області в якому просила, з урахуванням уточнень:

- стягнути з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь позивача середній заробіток за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.06.2014 року по справі № 539/595/14-а року (в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу з 14.01.2014 р.), що становить за період з 01.06.2016 року по 20.02.2017 року 35888,88 грн.;

- стягнути з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь позивача компенсацію витрат на правову допомогу в розмірі 2000 грн. з розрахунку 500 грн. за 1 годину участі в судовому засіданні та під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням.

15 березня 2017 року постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області позов ОСОБА_1 до Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення - задоволено.

Стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.06.2014 року по справі №539/595/14-а в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу з 14.01.2014 року за період з 01.06.2016 року по 20.02.2017 року в сумі 35 888( тридцять п'ять тисяч вісімсот вісімдесят вісім) грн. 88 коп.

Стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь ОСОБА_1 2000 грн. понесених нею витрат на правову допомогу.

Стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави 551 грн.20 коп. судового збору.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції при винесенні оскаржуваної постанови норм матеріального та процесуального права, просив суд апеляційної інстанції скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позову та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач вказує на необгрунтованість вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення, в зв'язку з тим, що не перебуває з позивачем в трудових відносинах. Зазначає, що строк чинності трудового договору укладеного між ОСОБА_1 та Засульською сільською радою Лубенського району Полтавської області, яка затвердила позивача на виборну посаду, закінчується з дати припинення повноважень Засульської сільської ради Лубенського району Полтавської області шостого скликання. Після обрання нового складу органу місцевого самоуправління - Засульської сільської ради Лубенського району кандидатура ОСОБА_1 на посаду заступника сільського голови була відхилена. Відповідач також вважає, що ОСОБА_1 завищила розмір позовних вимог в зв'язку з тим, що при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників позивача, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги відповідно до ст. 195 КАС України, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції було встановлено та не спростовано у суді апеляційної інстанції, що рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 25.06.2014 року по справі №539/595/14-а року позов ОСОБА_1 до Засульської сільської ради Лубенського району, Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району, тимчасово виконуючого обов'язки голови Засульської сільської ради Лубенського району ОСОБА_4 про визнання дій незаконними, скасування розпорядження, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п. 3 розпорядження т.в.п. голови Засульської сільської ради Лубенського району ОСОБА_4 № 07-к від 14.01.2014 року про звільнення з займаної посади заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу ОСОБА_1 з 14.01.2014 року.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу з 14.01.2014 року.

Стягнуто з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь ОСОБА_1 16456 гривень середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 14.01.2014 року по 24.06.2014 року .

Рішення суду в частині поновлення позивача на роботі було допущено до негайного виконання.

Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016 року по справі №539/1413/16-а позов ОСОБА_1 було задоволено і стягнено з Виконавчого комітету Засульської сільської ради на користь позивача 91 736 грн.09 коп. середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року за період з 26.06.2014 року по 31.05.2016 року.

Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016 року по справі №539/1413/16-а залишено без змін.

Рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_1 відповідачем не виконано. Не погодившись з такими діями позивач звернулася до суду з даним позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з незаконності дій відповідача щодо невиконання рішення суду про поновлення ОСОБА_1 на роботі та обгрунтованості вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 5 ст. 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень також закріплений статтею 14 КАС України, якою передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання (ч. 2 ст. 257 КАС України).

Колегія суддів зазначає, що негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей обов'язковості і підлягає виконанню не з моменту набрання ним законної сили, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні.

Також, відповідно до ст. 5 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України.

Згідно ч.2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року № 3477-IV зазначається, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною 17.07.1997 року (далі -Конвенція), є частиною національного законодавства.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Статтею 19 Конвенції передбачено, що для забезпечення дотримання Високими Договірними Сторонами, однією з яких є Україна, їхніх зобов'язань за Конвенцією та протоколами до неї, створюється Європейський суд з прав людини. Він функціонує на постійній основі. Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь-яких справах, у яких вони є сторонами (ст. 46 Конвенції).

Складовою принципу верховенства права є вимога юридичної визначеності, відповідно до якої остаточне рішення суду не може піддаватись сумніву, а також належне виконання судових рішень проти органів державної влади: "Принцип верховенства права, один з основоположних принципів демократичного суспільства, який є невід'ємним аспектом всіх статей Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, зобов'язує державу та будь-який державний орган виконувати судові розпорядження чи рішення, ухвалені проти держави (органу)" (параграф 87 рішення Європейського Суду з прав людини: "Гасан і Чеус проти Болгарії" від 26.10.2000 року).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 15 жовтня 2009 року по справі "Комнацький проти України" визначився, що держава повинна забезпечити гарантії, передбачені Конвенцією, і що протиріччя між органами місцевої влади не повинні вплинути на права заявника, гарантовані Конвенцією (від 04 листопада 1950 року № ETS N 005 "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод").

У справі "Горнсбі проти Греції" Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін.

Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов'язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов'язок. Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.

У пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі "ОСОБА_5 проти України" (заява № 40450/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Таким чином, рішення суду, яке відповідно до закону підлягає негайному виконанню, є обов'язковим для виконання, зокрема посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

З огляду на вищевикладене, постанова Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року про поновлення позивача в посаді заступника сільського голови з питань діяльності виконавчого органу Засульської сільської ради підлягала негайному виконанню незалежно від наявності або відсутності виконавчого провадження.

Згідно п. 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що законодавством передбачено обов'язок роботодавця добровільно та негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі, і цей обов'язок полягає у тому, що роботодавець повинен видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Відповідно до статті 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

У разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки (ст. 236 Кодексу законів про працю України).

Враховуючи все вищезазначене, практику Європейського суду з прав людини та ст.236 КЗпП України, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що із відповідача на користь позивача слід стягнути 35 888 гривень 88 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року за період з 01.06.2016 року по 20.02.2017 року.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильного визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу колегія суддів вважає безпідставними в зв'язку з тим, що постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 08.09.2016 року по справі № 539/1413/16-а, залишеною в силі ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року, задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на посаді. Згідно вказаних судових рішень середньоденна заробітна плата позивачки становить 243 грн. 63коп. без утримання податків та зборів.

Рішення суду не скасовано та набрало законної сили.

У відповідності до ч. 1 ст. 72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Виходячи з того, що затримка з виконання рішення суду в період з 01.06.2016 року по 20.02.2017 року включно складає 183 робочих днів (згідно розрахунків норми тривалості робочого часу на 2016 року та 2017 року) (а.с.51).

Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованим вимоги про стягнення із відповідача на користь позивача 35 888 гривень 88 копійок середнього заробітку за час затримки виконання рішення Лубенського міськрайонного суду від 25.06.2014 року за період з 01.06.2016 року по 20.02.2017 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач має право на відшкодування витрат на правову допомогу. Проте, визнаючи за позивачкою право на відшкодування витрат на правову допомогу, суд першої інстанції неправильно визначив розмір, який підлягає відшкодуванню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» установлено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2017 року - 1600 гривень.

Згідно акту про правову допомогу укладеного між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Гусаренко О.М. розмір винагороди останнього становить 2000,00 гривень (а.с. 60). Сплата даної суми ОСОБА_1 на рахунок Гусаренко О.М. підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією (а.с.60).

Матеріалами справи підтверджено участь представника позивача Гусаренко О.М. в судових засіданнях від: 20.02.2017 року тривалістю 12 хвилини (а.с. 52) та 14.03.2017 року тривалістю 54 хвилини (а.с. 80). Таким чином Гусаренко О.М. брала участь у судових засіданнях 66 хвилин, що дорівнює 704 гривні 22 копійки.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат за надання правової допомоги у розмірі, що узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», тобто 640 грн. за одну годину роботи. Розмір витрат за 66 хв. надання правової допомоги складає 704,02 грн.

У відповідності до ст.202 КАС України неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, є підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.

Згідно ч.2 ст.205 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може прийняти нову постанову, якою суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району задовольнити частково.

Постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.03.2017р. по справі № 539/3410/16-а скасувати в частині стягнення з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь ОСОБА_1 2 000 гривень понесених нею витрат на правову допомогу і в цій частині ухвалити нову постанову, якою стягнути з Виконавчого комітету Засульської сільської ради Лубенського району на користь ОСОБА_1 704 гривні 02 копійки понесених нею витрат на правову допомогу.

В іншій частині постанову Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 15.03.2017 року по справі № 539/3410/16-а- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Сіренко О.І.
Судді Любчич Л.В. Калитка О.М.
Повний текст постанови виготовлений 16.05.2017 р.