Справа № 2-а-598/11/2170
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-09-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 вересня 2011 р.Справа № 2-а-598/11/2170

Категорія:Головуючий в 1 інстанції: Хом'якова В.В.

Судова колегія Одеського апеляційного

адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Потапчука В.О.,

- ОСОБА_1,

при секретарі - Капустинській А.М.,

за участю представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної податкової інспекції у м. Херсоні на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 червня 2011 року по справі за адміністративним позовом Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И В:

СПД ФО ОСОБА_3 звернувся до суду з адміністративним позовом до ДПІ у м. Херсоні про скасування податкових повідомлень-рішень: від 31.12.2010р. № /0, якими визначено позивачу суму податкового зобов'язання зі сплати ПДВ у розмірі 10 4645 грн. та застосовані штрафні (фінансові) санкції у сумі 52 322,50 грн.; від 31.12.2010р. № /0, яким визначено суму податкового зобов'язання в сумі 43 6817,77 грн.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 15 червня 2011 року задоволено повністю адміністративний позов СПД ФО ОСОБА_3

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу, згідно якої просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Сторони були повідомлені належним чином про час і місце судового засідання, про що є докази в матеріалах справи: представник СПД ФО ОСОБА_3 прибув до суду та заперечував проти задоволення апеляційної скарги; ДПІ у м.Херсоні сповіщена згідно поштового повідомлення про вручення (а.с.10), представники до суду не прибули та причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів порадившись на місці та заслухавши думку представника позивача ухвалила слухати справу за відсутністю представника апелянта, сповіщеного належним чином.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 198 та п.4 ч.1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ДПІ у м. Херсоні була проведена документальна планова виїзна перевірка дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства суб'єктом підприємницької діяльності - фізичною особи ОСОБА_3 за період з 01.04.2009 по 30.09.2010 року. За результатами перевірки складено відповідний акт та встановлено, що позивач за вказаний період мав господарські стосунки з ПП «Еліт-Агро-Транс», у якого протягом червня 2009 року - жовтня 2009 року придбавав сільгосппродукцію (ячмінь, пшеницю) та транспортні послуги по її доставці, усього на суму 2 912 118,45 грн. (без ПДВ), на підставі акту перевірки відповідачем були прийняті оскаржувані податкові повідомлення-рішення.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 28.04.2010р. по справі №Б-50/226-09 ПП «Еліт-Агро-Транс»визнано банкрутом та розпочато процедура ліквідації. Згідно матеріалів податкової звітності у ПП «Еліт-Агро-Транс»наданої від ДПІ у Жовтневому районі м. Харкова, чисельність працюючих на підприємстві, згідно розрахунків комунального податку за І півріччя 2009р. складає 3 особи, за період з 3 квартал 2009року по 1 квартал 2010 року розрахунки комунального податку не надавалися; у період з 1 кварталу 2009 року по 1 квартал 2010 року декларації з податку на прибуток до ДПІ не надавались, не декларувались амортизаційні відрахування, - що не дає можливості встановити наявність основних засобів та нематеріальних активів на підприємстві.

Колегія суддів дослідивши факти встановлені по справі дійшла висновку про те, що позивач мав намір одержати податкову вигоду виключно чи переважно за рахунок формування податкового кредиту та валових витрат для інших суб'єктів підприємницької діяльності. У ході проведення перевірки з'ясовано, що операції із придбання та реалізації не мали реальний, товарний характер, товар не перевозився і не зберігався, перевіркою не виявлено наявність розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання та продажу товарів. Такі причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок формування податкового кредиту та валових витрат для інших субєктів підприємницької діяльності.

Як вбачається з матеріалів перевірки, операції з транспортування товару, оприбуткування, приймання-передачі товарів не проводились, та як наслідок у ході перевірки не виявлено факту транспортування та передачі товарів від продавця до покупця, в зв'язку з його відсутністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 712 ЦК України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Приписами ч. 2 ст. 689 ЦК України встановлено для покупця обов'язок вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку д забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або акта цивільного законодавства.

Згідно ст. 664 ЦК України моментом виконання обов'язку продавця щодо передачі товару є вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Згідно договору купівлі - продажу від 01.08.2009 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 (покупець) та ПП «Еліт-Агро-Транс»зазначено, що приймання продукції здійснюється зі складу продавця. Продаж по даному договору рахується виконаним з моменту передачі товару покупцю. Згідно інформації, наведеної ПП «Еліт-Агро-Транс»в податкових звітностях не виявлено власних складських, торгівельних, виробничих та інших приміщень, в яких проводилась господарська діяльність. Згідно пояснень, наданих ФОП ОСОБА_3, доставка продукції проводилась транспортом продавця та за його рахунок, складських приміщень немає, та не може надати на перевірку документи по перевезенню, прийманню, зберіганню продукції. Тобто, на момент перевірки фізичної особи-підприємця відсутні документи, а саме - акти приймання продукції, товарно-транспортні накладні з відмітками про передачу та отримання ТМЦ та інші документи, що засвідчують транспортування, зберігання товарів.

Пунктом 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні встановлено, що товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.

Відповідно до пп. 11.1 п. 11 Правил № 363 встановлено, що основними документами на перевезення вантажів є товарно-транспортні накладні та дорожні листи вантажного автомобіля. Перевізник здає вантажі у пункті призначення вантажоодержувачу згідно з товарно-транспортною накладною (пп. 3.1 п. 13 Правил № 363).

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що бухгалтерський облік є обов'язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік»№ 996 фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, грунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік»№ 996 встановлено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові

документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми), дату і місце складання, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Тобто, факт виконання робіт (надання послуг, тощо) має бути оформлено відповідним первинним документом, та для набуття статусу первинного документа, повинен містити всі необхідні реквізити, передбачені ст. 9 цього Закону.

Таким чином наявність лише видаткових та податкових накладних не може бути доказом проведення самої господарської операції. Докази фактичного отримання та відвантаження товарів у ФОП ОСОБА_3 відсутні, це є свідченням того, що операції із придбання та реалізації мали нетоварний характер, товар не перевозився і не зберігався, договори на поставку сільгосппродукції реально виконані не були та не мали наміру на породження цивільно-правових наслідків.

Крім цього, в зв'язку з відсутністю доказів фактичного отримання продукції від ПП «Еліт-Агро-Транс», неможливо встановити зв'язок даних витрат з веденням господарської діяльності позивача.

Відповідно до приписів ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування; Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Отже позивачем не надано належних доказів у підтвердження обставин щодо товарності операцій, на які позивач посилається в обгрунтування заявлених вимог щодо визнання незаконними податкових повідомлень-рішень ДПІ.

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину е недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимогам, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 215 ЦК України встановлено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Нікчемний правочин є недійсним на підставі закону, а тому також не створює інших наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Пунктом 5.1 статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№ 334/94-ВР передбачено, що валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарський діяльності.

Відповідно до п. 5.2.1 п. 5.2 ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№ 334/94-ВР, до складу валових витрат включаються суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

В підпункті 5.3.9 пункту 5.3. статті 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№ 334/94-ВР встановлено, що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Відповідно вимогам ст. 5 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»№334/94-ВР, підставою для включення до складу валових витрат є первинні документи, які підтверджують факт здійснення фінансово господарської операції.

Згідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік»№ 996, первинні документи це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, та повинні бути складені під час здійснення господарської операції. Господарські операції - це факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов'язань і фінансових результатів.

Отже, згідно вимогам статті 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 №88 встановлено, що первинні документи для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, від імені якою складений документ, назва документа, код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та

її вимірники, посади, прізвище і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину встановлено статтею 203 Цивільною кодексу України, згідно з якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє його, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасники правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинитися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За нормами ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 п. 2 ст. 207 ЦК України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Згідно з ч. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин. якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. За нормами пункту 1 статті 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Тобто, фінансово-господарські операції з придбання товарно-матеріальних цінностей проведені позивачем у червні, серпні, вересні, жовтні 2009 року з ПП «Еліт-Агро-Транс», яке згідно акту документальної невиїзної перевірок ДПІ у Жовтневому районі м. Харкова,- не здійснювало фінансово-господарську діяльність у цей період, є нікчемними з моменту їх вчинення (нікчемний правочин). Таким чином, витрати по господарських операціях підтверджені первинними документами, отриманими від ПП «Еліт-Агро-Транс», не відповідають чинному законодавству.

Отже суми, які позивач включив до складу валових витрат декларації про доходи за 2009 рік не відповідають фактичній сумі отриманого у цьому період валового доходу в будь-якій формі та не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами.

Як вбачається з матеріалів справи, у червні, серпні, вересні, жовтні 2009 року позивач документував придбання товарів від ПП «Еліт-Агро-Транс», яке не декларувало своїх податкових зобов'язань та по яким встановлено відсутність фінансово-господарської діяльності та порушення ч. 1 ст. 203, ст. ст. 215, 228, 662, 655, 656 ЦК Украйні в частині недодержання в момент вчинення правочинів, які не спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними у відповідності до п. 5 ст. 203 ЦК України. Отже, договори поставки, укладені між позивачем та ПП «Еліт-Агро-Транс»не спричиняють реального настання правових наслідків.

Колегія суддів, враховуючи вищевикладене, дійшла висновку про те, що операції із придбання та реалізації не мали реальний товарний характер, товар не перевозився і не зберігався, перевіркою не виявлено наявність розумних економічних або інших причин (ділової мети) систематичного (протягом місяця) придбання та продажу товарів. Такі причини можуть бути наявними лише за умови, що платник податку має намір одержати економічний ефект у результаті підприємницької або іншої економічної діяльності, а не виключно чи переважно за рахунок формування податкового кредиту та валових витрат інших субєктів підприємницької діяльності.

Таким чином, перевіркою встановлено, що операції з оприбуткування, приймання-передачі товарів не проводились, та як наслідок у ході перевірки не виявлено факту передачі товарів від продавця до покупця, у зв'язку з його відсутністю.

Підпунктом 3.2.1 п.3.2 ст. 3 Закону України «Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами»визначено, що у випадках коли платник податків згідно із законами з питань оподаткування уповноважений утримувати податок, збір (обов'язковий платіж), якими оподатковуються інші особи, у тому числі податок на додану вартість, а також будь-які інші податки, що утримуються з джерела виплати, сума таких податків, зборів (обов'язкових платежів) вважається бюджетним фондом, який належить державі або територіальній громаді та створюється від їх імені.

Таким чином, несплачений ПП «Еліт-Агро-Транс»податок на прибуток, податок на додану вартість, внаслідок порушення встановленого порядку формування валових доходів, валових витрат, податкового зобовязання та податкового кредиту, є дохідною частиною державного бюджету, власністю держави.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином податковий орган довів належними доказами існування обставин, якими він обґрунтовує заперечення проти задоволення позовних вимог, які в свою чергу є безпідставними з огляду на недоведеність обставин на яких позивач їх грунтує та невідповідність їх у взаємоповязаності з передбаченими чинним законодавством обставинами.

Отже судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до

вимог п.4 ч.1 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови, якою відмовити у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Херсоні на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 червня 2011 року задовольнити.

Постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 15 червня 2011 року по справі за адміністративним позовом Суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову Суб'єкту підприємницької діяльності-фізичній особі ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у м. Херсоні про визнання нечинними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Постанова апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання чинності безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: /ОСОБА_4/

Суддя: /ОСОБА_5/

Суддя: /ОСОБА_1/