Справа № 820/7152/16
Суддя: Макаренко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 р. Справа № 820/7152/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Макаренко Я.М.

Суддів: Мінаєвої О.М. , Мельнікової Л.В.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2017р. по справі № 820/7152/16

за позовом ОСОБА_1

до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці

про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до суду з позовом до Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ від 15.04.2016 р. № 236 о/с Управління МВС України на Південній залізниці в частині звільнення ОСОБА_1 у запас Збройних Сил з 06.11.2015 року за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів);

- зобов'язати Ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа або на рівноцінній посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 р. зазначений позов задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ від 15.04.2016 №236 о/с Управління МВС України на Південній залізниці в частині звільнення ОСОБА_1 у запас Збройних Сил з 06.11.2015 за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів).

Зобов'язано ліквідаційну комісію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа або на рівноцінній посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі.

Відповідач, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме: п.п. 8-11 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію", постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015р. № 730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів МВС України", просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Колегія суддів заслухавши, доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, проходила службу на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці.

Наказом МВС України від 08 червня 2015 року № 662 "Про ліквідацію Управління МВС України на Південній залізниці" прийнято рішення про ліквідацію Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці (ідентифікаційний код 08603175).

Наказом голови комісії з ліквідації - начальником полковником міліції В.А. Сухини від 13 жовтня 2015 року № 208 о/с відповідно до п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ капітану міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа звільнено з органів внутрішніх справ у запас через скорочення штатів.

Разом з цим, старшому лейтенанту міліції ОСОБА_1 слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа наказом від 11.04.2014 року № 53 о/с, з 09.04.2014 року по 06.12.2016 року була в установленому законом порядку надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3 - річного віку (а.с. 12).

Позивач, не погодившись з зазначеним наказом та звільненням звернулася з позовом до Харківського окружного адміністративного суду за захистом порушених прав.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 09.03.2016 року адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці, Головного Управління Міністерства внутрішніх справ України в Харківській області про поновлення на посаді - задоволено частково; скасовано наказ Управління Міністерства внутрішніх справ на Південній залізниці №208о/с від 13.10.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 (М-143884); зобов'язано Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці поновити ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа або на рівноцінній посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України; в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Наказом Управління МВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року № 236 о/с на виконання постанови Харківського окружного адміністративного суду, капітана міліції ОСОБА_1 (М-143884), яка перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, поновлено на посаді слідчого слідчого відділення лінейного відділу на ст. Основа Управління МВС України на Південній залізниці з 13.10.2015 р. та звільнено згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до п. 64 "г" (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ України ОСОБА_1 звільнено за скороченням штатів у запас Збройних сил України з 06.11.2015 року (а.с.10).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з незаконності звільнення позивача з органів внутрішніх справ.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Статтею 24 Конституції України встановлено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Конституції України Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Таким чином, Конституцією України встановлені гарантії для вагітних жінок і матерів.

Порядок проходження служби осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, в тому числі звільнення, регулюється Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (надалі - Положення).

Пунктом 17 Положення передбачено, що вагітні жінки і матері з числа осіб рядового і начальницького складу користуються всіма правами і пільгами, встановленими законодавством.

Так, частиною 3 статті 184 Кодексу законів про працю України встановлено, що звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років (до шести років - частина шоста статті 179), одиноких матерів при наявності дитини віком до чотирнадцяти років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов'язковим працевлаштуванням. Обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше трьох місяців з дня закінчення строкового трудового договору.

Пряма заборона на звільнення перелічених працівників протягом встановлених строків означає, що вони взагалі не можуть бути кандидатами на звільнення. Вони мають суб'єктивне право залишитися на роботі (крім випадків повної ліквідації підприємства) і питання про їх звільнення, якщо підприємство не ліквідовується, не може ставитися взагалі. Якщо підприємство ліквідується допускається звільнення таких працівників з обов'язковим працевлаштуванням.

Зазначене положення частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України відповідає правовій позиції Європейського Суду з прав людини.

А статтями 5, 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. № 3477-IV, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Обов'язковість судових рішень гарантується, згідно з практикою Європейського суду з прав людини, статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Так, у рішенні Європейського Суду з прав людини від 22.03.2012 року по справі "Костянтин Маркін проти Російської Федерації" зазначено, що, по-перше, право на відпустку по догляду за дитиною належить всім громадянам без будь-яких відмінностей за ознаками статі або професії. Збройні сили, поліція та державні службовці не виключаються з числа користувачів цього фундаментального права.

По - друге, право на відпустку по догляду за дитиною має мінімальний зміст. Кінцева мета гармонізації праці, особистого та сімейного життя для працюючих батьків та рівності чоловіків та жінок у відношенні можливостей ринку праці та відношення на роботі повинні враховуватися при встановленні форми, тривалості та умов відпустки по догляду за дитиною. В кінці періоду відпустки по догляду за дитиною працівники мають право повернутися на ту ж роботу або, якщо це неможливо, на еквівалентну роботу, сумісну з їхнім трудовим контрактом або відносинами. Права, придбані або такі, що мають бути придбаними працівником на дату початку відпустки по догляду за дитиною, повинні зберігатися до кінця відпустки по догляду за дитиною.

Як встановлено з матеріалів справи, наказом Управління МВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року №236 о/с ОСОБА_1 звільнено у запас Збройних Сил на підставі пунктів 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію" та за пунктом 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України, тобто через скорочення штатів (а.с. 10).

У відповідності до п. 64 "г" Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

Отже, виходячи зі змісту вищенаведеної норми звільнення через скорочення штатів проводиться при відсутності можливості подальшого використання особи на службі.

Таким чином, виходячи зі змісту вказаного наказу доводи апеляційної скарги щодо наявності підстав для звільнення позивача через ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ України є необґрунтованими оскільки позивача звільнено не у зв'язку з ліквідацією установи, а за скороченням штатів.

При цьому, відповідачем не надано доказів в підтвердження неможливості використання позивача на службі в органах Національної поліції України.

В обґрунтування законності звільнення позивача відповідач посилається на пункти 9 -11 розділу ХІ Закону України "Про національну поліцію", відповідно до яких працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції. Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів. Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Разом з тим, колегія суддів вважає необґрунтованими такі доводи апеляційної скарги, оскільки, враховуючи, що розділ ХІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України "Про Національну поліцію" не містять правових норм щодо гарантій вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, в даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосуванню приписи статті 24 Конституції України, п. 17 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ та частини 3 статті 184 Кодексу законів про працю України.

Згідно з ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

З огляду на приписи ч.2 ст.161, ст. 244-2 КАС України, необхідно приймати до уваги правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від 17.10.2011 р. по справі № 21-327а11, від 28.10.2014 р. по справі №21-484а14, від 04.11.2014 р. по справі № 21-426а14, згідно з якими встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої установи.

При цьому, зазначена позиція Верховного Суду України щодо зобов'язання роботодавця (держави) є безумовним при його виконанні, тобто не мають встановлюватися додаткові вимоги щодо працевлаштування такого працівника, що кореспондує вищевказаній у справі позиції ЄСПЛ.

Слід зауважити на те, що матеріали справи не містять доказів того, що позивачу було запропоновано вакантну посаду в органах Національної поліції України.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неправомірності наказу Управління МВС України на Південній залізниці від 15.04.2016 року №236 о/с про звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ згідно з п. 64 "г" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України та наявності підстав для скасування цього наказу.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, враховуючи незаконність наказу про звільнення позивача колегія суддів також вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для поновлення ОСОБА_1 на посаді слідчого слідчого відділення лінійного відділу на ст. Основа Управління МВС України на Південній залізниці.

Проте колегія суддів вважає, що зобов'язуючи поновити позивача на іншій рівнозначній посаді, суд першої інстанції помилково застосував норми права, у зв'язку з чим постанова суду першої інстанції в цій частині підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України викладеної у постановах від 28.10.2014 р. по справі №21-484а14, від 04.11.2014 р. по справі №21-426а14 встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідується, не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) зі працевлаштування працівників ліквідованої установи. При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено.

Відповідно до п. 24 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Оскільки діяльність відповідача не припинена, то наявні підстави для поновлення позивача на посаді в органі, з якого її було звільнено.

Між тим, суд першої інстанції не врахував зазначених приписів норм матеріального права, що призвело до необґрунтованого зобов'язання відповідача поновити позивача на іншій рівнозначній посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України.

Таким чином, постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню, в частині задоволення позовних вимог щодо поновлення ОСОБА_1 на іншій рівнозначній посаді, з прийняттям в цій частині нової постанови про відмову в задоволенні цієї частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці задовольнити частково.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2017р. по справі № 820/7152/16 скасувати в частині зобов'язання Ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південній залізниці поновити ОСОБА_1 на рівноцінній посаді в органах Міністерства внутрішніх справ України, та прийняти в цій частині нову постанову, якою в задоволенні цієї частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.02.2017 р. по справі № 820/7152/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Макаренко Я.М.
Судді(підпис) (підпис) Мінаєва О.М. Мельнікова Л.В.
Повний текст постанови виготовлений 15.05.2017 р.