Справа № 752/21201/16-а
Суддя: Добрянська Я.І.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

17 травня 2017 року № 752/21201/16-а

Окружний адміністративний суд м. Києва у складі судді Добрянської Я.І., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу:

за позовом ОСОБА_1

до відповідача Відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві

про скасування актового запису про смерть, визнання недійним свідоцтва про смерть,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до Окружного адміністративного суду м.Києва з позовом до Відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві, в якому просить:

1.скасувати актовий запис про смерть № 4387 від 15.03.2016 р., зроблений Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві;

2. визнати недійним свідоцтво про смерть ОСОБА_1, серія НОМЕР_2 від 10.02.2016 р., видане на підставі актового запису про смерть № 4387 від 15.03.2016 р., зробленого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувані актовий запис про смерть позивача та свідоцтво про смерть останньої мають бути визнані судом недійними та скасовані, оскільки винесені на підставі помилкових показів матері позивача під час пред'явлення їй до впізнання трупу іншої невідомої жінки, схожої на позивача певними прикметами.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, оскільки оскаржувані рішення безпосередньо впливають на реалізацію позивачем своїх прав, свобод та законних інтересів.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого містяться в матеріалах справи. Про причини неявки в судове засідання не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надходило. До суду надійшли письмові пояснення, відповідно до яких відповідач зазначає, що дані в актовому записі про смерть, складеного на невідому жінку, було внесено на підставі протоколу впізнання трупу та видано свідоцтво про смерть. Також про вчинений запис було повідомлено Головне управління Національної поліції в м.Києві та Київське міське бюро судово-медичної експертизи. Вважає, що зміни до актового запису про смерть можуть бути внесені лише на підставі судового рішення.

Зважаючи на неявку в судове засідання представника відповідача, суд ухвалив подальший розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, заслухавши пояснення позивача та присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд м. Києва дійшов наступних висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, реєстрація смерті невідомої жінки приблизно 35-45 років, яка померла приблизно 10.02.2016 р. була зареєстрована на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 481 від 15.02.2016 р., виданого Київським міським клінічним бюро судово-медичної експертизи, про що складено актовий запис про смерть № 4389 від 15.03.2016 р.

24.05.2016 р. до Відділу звернулася ОСОБА_4 про внесення змін до актового запису про смерть на підставі протоколу пред'явлення трупу для впізнання від 19.05.2016 р., згідно якого вона впізнала свою дочку ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1.

31.05.2016 р. на підставі висновку Відділу державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві було внесено зміни до актового запису про смерть, а саме доповнено відомості про померлу: ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце народження: Україна, м.Київ та видане свідоцтво про смерть серії НОМЕР_2.

Між тим, як вбачається з пояснень позивача - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії НОМЕР_3, виданий Голосіївським РВ ГУДМС України в м.Києві 01.07.2015 р., ідентифікаційний номер НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, 06.11.2001 р., в цей час, а саме: з січня 2016 року по червень 2016 року, вона перебувала у справах за межами м.Києва.

В цей час вона проживала із хлопцем, про своє місцезнаходження нікому не повідомляла, оскільки не вважала за потрібне.

За заявою матері - ОСОБА_4, органами поліції був оголошений розшук позивача, в результаті якого в морзі матір'ю було впізнано тіло понівеченої дівчини по каблучці.

Таким чином, труп невідомої дівчини було помилково прийнято за її дочку ОСОБА_1.

На підставі наведених вище обставин, ОСОБА_1 було визнано померлою особою з 10.02.2016 р. та видане свідоцтво про смерть серія НОМЕР_2.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Конституція України встановлює, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Тому права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави (стаття 3 Конституції України).

Суб'єктивні права і свободи людини не вичерпуються тими, які прямо закріплені Конституцією України. Велике значення для суспільного життя особи мають особисті немайнові права, закріплені Цивільним кодексом України, зокрема права, що забезпечують природне існування та соціальне буття фізичної особи (глави 21, 22 Цивільного кодексу України 1; далі - ЦК України). У силу взаємопов'язаності різних сфер правовідносин та взаємодії галузей права, які регулюють ці сфери, особисті немайнові права мають не лише приватноправове, але й публічно-правове значення. Зокрема, публічно-правовими є відносини, в які вступає особа з державними органами та іншими суб'єктами владних повноважень у процесах, коли держава здійснює свою конституційну функцію утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Акти цивільного стану - події та дії, які нерозривно пов'язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб'єктом цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 49 ЦК України). З огляду на те, що особисті немайнові права мають не лише цивільний, але й публічно-правовий характер, можна стверджувати, що акти цивільного стану мають важливе значення для усього суспільного життя людини як у приватній, так і публічній сфері.

Важливою складовою діяльності держави із забезпечення прав і свобод людини є державна реєстрація актів цивільного стану. Державна реєстрація - це публічно-правове засвідчення актів цивільного стану 2, яке забезпечує загальне (як у приватних, так і в публічно-правових відносинах) визнання правосуб'єктності особи. Таким чином, у процесі реєстрації актів цивільного стану людина (фізична особа) вступає у публічно-правові відносини з державою в особі державного органу, уповноваженого здійснювати державну реєстрацію актів цивільного стану.

Частина третя статті 49 Цивільного кодексу України встановлює, що актами цивільного стану, які підлягають державній реєстрації є народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть. Відповідно до частини четвертої цієї статті державна реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» від 01 липня 2010 року № 2398-VI (далі - Закон № 2398-VI) внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому.

За приписами ч. 1 ст. 6 вказаного Закону відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження.

Розділ ІІІ Закону № 2398-VI визначає порядок проведення державної реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 9 Закону № 2398-VI державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану.

Актовий запис цивільного стану - це документ органу державної реєстрації актів цивільного стану, який містить персональні відомості про особу та підтверджує факт проведення державної реєстрації акта цивільного стану. Актовий запис цивільного стану є безспірним доказом фактів, реєстрація яких посвідчується, до спростування його в судовому порядку. Зразки актових записів цивільного стану затверджуються Кабінетом Міністрів України (ч. 3 цієї статті).

Стаття 22 Закону № 2398-VI передбачає порядок внесення змін до актового запису цивільного стану. За приписами частин 1, 2 цієї статті внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. Внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться за заявою, зокрема особи, щодо якої складено актовий запис. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 затверджені Правила внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за № 55/18793 (далі - Правила; у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин).

Пункт 2.13 Правил визначає підстави для внесення змін в актові записи цивільного стану.

Згідно із підпунктами 2.13.1, 2.13.2 зазначеного пункту Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану, зокрема, є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану; постанова адміністративного суду.

Відповідно до пункту 2.13.3 Правил зміни до актового запису цивільного стану про смерть вносяться на підставі висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану районного, районного в місті, міського (міст обласного значення), міськрайонного, міжрайонного управління юстиції або дипломатичного представництва чи консульської установи України.

Відповідно до пункту 2.15.6 вказаних Правил, висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану складається при впізнанні особи, смерть якої була зареєстрована як невідомої (за наявності протоколу впізнання трупу).

З аналізу даної норми вбачається, що зміни до актового запису про смерть вносяться при впізнанні особи, смерть якої була зареєстрована як невідомої.

Відповідно до ст. 250 Цивільного процесуального кодексу України у разі одержання заяви про появу фізичної особи, яку було визнано безвісно відсутньою або оголошено померлою, або відомостей про місцеперебування цієї особи суд за місцеперебуванням особи або суд, який ухвалив рішення про визнання особи безвісно відсутньою або оголосив її померлою, призначає справу до слухання за участю цієї особи, заявника та інших заінтересованих осіб і скасовує своє рішення про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Заяву може бути подано особою, яку було визнано безвісно відсутньою або померлою, або іншою заінтересованою особою.

Копію рішення суд надсилає відповідному органу державної реєстрації актів цивільного стану для анулювання актового запису про смерть.

В судовому засіданні позивач зазначила, що необхідність вчинення шахрайських дій щодо її смерті зумовлена бажанням її колишнього чоловіка заволодіти її квартирою, яка була одержана нею у спадщину від її бабусі. Також зазначила, що оформлення спадщини ще не завершено. Разом із нею, у квартирі, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, проживає її матір ОСОБА_4.

На підтвердження вказаних доводів, позивач надала довідку Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції в м.Києві від 26.05.2016 р. з якої вбачається, що ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 зверталась 19.05.2016 р. до Голосіївського УП ГУНП у м.Києві із письмовою заявою про те, що влітку 2015 року гр. ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_6 заволоділи правоустановчими документами на квартири, що розташовані за адресою: АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3, а також паспортами, виданими на ім'я ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5, свідоцтвом про смерть ОСОБА_7, свідоцтвом про народження ОСОБА_1, ідентифікаційними кодами ОСОБА_4 та ОСОБА_1 та, на даний час, зазначені особи шахрайським шляхом намагаються заволодіти вищевказаними квартирами.

По даному факту у слідчому відділі Голосіївського УП ГУНП у м.Києві відкрито кримінальне провадження № 0005488 від 26.05.2016 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України. На даний час триває розслідування.

Залучена в судовому засіданні в якості свідка мати позивача ОСОБА_4 підтвердила вказані факти та зазначила, що ОСОБА_1 дійсно є її дочкою.

Виходячи із системного аналізу фактичних обставин справи та норм чинного законодавства, беручи до уваги свідчення позивача та її матері, суд приходить до висновку, що оскільки підставою для здійснення оскаржуваного актового запису про смерть № 4387 від 15.03.2016 р. та видачі свідоцтва про смерть ОСОБА_1, серія НОМЕР_2 від 10.02.2016 р., видане на підставі актового запису про смерть № 4387 від 15.03.2016 р., що вчинене Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві мало місце на підставі помилки матері під час пред'явлення трупа для впізнання, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та скасування актового запису про смерть № 4387 від 15.03.2016 р., зроблений Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві, а також визнання недійним свідоцтва про смерть ОСОБА_1, серія НОМЕР_2 від 10.02.2016 р., видане на підставі актового запису про смерть № 4387 від 15.03.2016 р., зробленого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві.

Згідно ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин саме від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Суд також зауважує, що принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішенням повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, у рішенні від 10.02.2010 р. у справі "Серявін та інші проти України" Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Водночас у рішенні від 27.09.2010 р. по справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" зазначено, що ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:

1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України;

2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;

3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);

4) безсторонньо (неупереджено);

5) добросовісно;

6) розсудливо;

7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації;

8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);

9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;

10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищенаведене в сукупності, та керуючись ст.ст. 2, 71, 86, 94, 97, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд м. Києва, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Скасувати актовий запис про смерть № 4387 від 15.03.2016 р., зроблений Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві.

2. Визнати недійним свідоцтво про смерть ОСОБА_1, серія НОМЕР_2 від 10.02.2016 р., видане на підставі актового запису про смерть № 4387 від 15.03.2016 р., зробленого Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у м.Києві.

Строк і порядок набрання судовим рішенням законної сили встановлені у статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя Я.І. Добрянська