Справа № 819/907/16
Суддя: Ходачкевич Н.І.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 819/907/16

11 травня 2017 р.м.Тернопіль

Тернопільський окружний адміністративний суд, в складі:

головуючого судді Ходачкевич Н.І. , судді Шульгача М. П. , судді Білоус І.О.
при секретарі судового засідання Косюк О.П.
за участю:

представника позивача ОСОБА_1

представників відповідачів: Боберський І.М., Тюльпаров О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Тернополі адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України капітана І рангу Шевченко Едуарда Григоровича, Міністерства оборони України про припинення (розірвання) контракту про проходження громадянами України Військової служби у ЗСУ на посадах осіб рядового складу, -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_2 звернувся до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України, Командира військової частини - польова пошта НОМЕР_1 Збройних Сил України капітана І рангу ОСОБА_3 в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог просив суд:

- визнати дії Міністерства оборони України та Військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо систематичного порушення ними умов проходження військової служби ОСОБА_2 , які передбачені контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу, укладеним 28.04.2016 між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 капітана 1 рангу ОСОБА_4 , а саме щодо належного матеріального забезпечення під час проходження військової служби, виплати в повному обсязі та вчасно підйомної допомоги і щомісячного грошового забезпечення, яке включає посадовий оклад, оклад за військове звання, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійних характер, премія), неповного пенсійного забезпечення, а також щодо відмови у розірванні даного контракту протиправними;

- зобов`язати Міністерство оборони України припинити контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу, укладеного 28.04.2016 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 капітана 1 рангу ОСОБА_4 , шляхом його розірвання та звільнити з військової служби ОСОБА_2 , у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця), на підставі пункту з частини 6 статті 26 Закону України Про військовий обов`язок та військову службу.

Позовні вимоги обґрунтовані наступними обставинами:

28 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 капітана 1 рангу ОСОБА_4 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу. Згідно даного контракту Міністерство оборони України відповідно до чинного законодавства зобов`язується забезпечити належні умови для проходження військової служби ОСОБА_2 . Однак такі умови не виконувались.

У зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту щодо належного матеріального забезпечення позивачем 24.05.2016 р. подано рапорт про розірвання контракту, на що отримано відмову, викладену у листі № 1347/1 від 02.06.2016 р., що і стало підставою для звернення до суду з даним адміністративним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві та додаткових поясненнях, просив позов задовольнити.

Представники відповідачів проти позовних вимог заперечили, свою позицію виклали в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. В задоволенні позову просили відмовити.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні представників сторін, дослідивши матеріали справи та подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні адміністративного позову слід відмовити, з наступних підстав:

Судом встановлено, що 28 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 капітана 1 рангу ОСОБА_4 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу.

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 07.05.2016 року солдата вс/к ОСОБА_2 , призначеного наказом Командира Військово Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 30.04.2016 року №50-РС на посаду стрільця-регулювальника комендантського відділення комендантського взводу комендантської роти, який прибув з військової частини НОМЕР_2 м. Миколаїв, з 07 травня 2016 року зараховано до списків особового складу частини на всі види забезпечення. Відповідно до даного наказу з 07.05.2016 року ОСОБА_2 приступив до виконання службових обов`язків за посадою "солдат".

24 травня 2016 року, Позивачем подано рапорт про розірвання контракту та здійснення виплати грошового забезпечення, надбавок, премій, тощо з посиланням на систематичне невиконанням умов контракту командуванням військової частини польова пошта НОМЕР_3 .

Листом №1347/1 від 02.06.2016 року Відповідач повідомив ОСОБА_2 про те, що на даний час відсутні правові підстави для звільнення Позивача з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням.

В листі також зазначено, що грошове забезпечення виплачується встановленим порядком, відповідно до вимог Наказу Міністерства оборони України від 27.01.2016 №44 "Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році" в порядку черговості написання рапортів (звернень), надходження коштів на рахунки військової частини, за наявності відповідних підстав для видання наказів на виплату.

Не погодившись з таким рішенням суб`єкта владних повноважень, ОСОБА_2 звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд виходив з наступних норм чинного законодавства:

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється на підставі Конституції України, Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р. (надалі - Закон № 2232-ХІІ).

Відповідно до ч.1, 2 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Частиною 1 ст.2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Об`єктом військово - службових відносин є публічний інтерес у сфері оборони і національної безпеки України, який складає предмет діяльності військовослужбовців. Предметом цивільно - правового договору, як правило, є результат виконання зобов`язання, а регулювання відносин сторін в процесі його виконання носить допоміжний характер, тоді як предметом контракту про проходження військової служби є відносини у процесі проходження військовослужбовцем військової служби. Свобода волевиявлення, яка характеризується добровільністю укладення договору, вибором його умов, містить різний зміст при укладенні цивільно - правового договору і контракту про проходження військової служби. У першому випадку вона полягає як у добровільності, так і узгодженні виду, форми і змісту цивільно - правового договору, тоді як у другому - тільки в добровільності укладення контракту про проходження військової служби, визначеної форми і змісту.

Після укладення контракту про проходження військової служби виникають військово - службові відносини, які є різновидністю адміністративних, характеризуються нерівністю сторін, тобто подальше правове регулювання здійснюється на підставі методу влади і підпорядкування. Таким чином, контракт про проходження військової служби не є різновидністю цивільно - правового договору, і відповідно, до нього не застосовуються наслідки, які впливають з порушення договірних зобов`язань.

Отже, після вступу на професійну військову службу військовослужбовець зобов`язується проходити її на протязі встановленого контрактом строку у Збройних Силах України та інших військових формуваннях, створених у відповідності до законодавства України. Військовослужбовець не має права самовільно відмовлятися від виконання обов`язків військової служби змінювати місце військової служби, за виключенням випадків укладення у встановленому порядку контракту про проходження військової служби з іншим Міністерством (відомством) виконавчої влади, в якому передбачена військова служба.

Відповідно до ч.1 ст.4 Закону № 2232-ХІІ, Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Згідно із ч.1 ст.19 Закону № 2232-ХІІ, військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Частиною 4 ст.19 Закону № 2232-ХІІ визначено форму, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

На виконання Закону № 2232-ХІІ, з метою визначення порядку та регулювання питань проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України Указом Президента України "Про Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" від 10.12.2008 р. № 1153/2008 затверджено "Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України" ( далі Положення № 1153/2008).

Встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом визначено розділом II "Військова служба за контрактом" вказаного Положення, де взазначено, що контракт про проходження військової служби - письмова угода, що укладається між громадянином і державою, від імені якої виступає Міністерство оборони України, для встановлення правових відносин між сторонами під час проходження військової служби.

Порядок проходження військової служби за контрактом також визначений розділом II Інструкції "Про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України", затвердженої наказом Міністра оборони України № 170 від 10.04.2009 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.05.2009 р. за № 438/16454 (далі Інструкція).

Згідно з абз.16 п.2.3 розділу II вказаної Інструкції, у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану громадяни приймаються на військову службу за контрактом на строки, визначені частиною третьою статті 23 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", без врахування набуття права на пенсійне забезпечення та строку, що залишився до досягнення граничного віку перебування на військовій службі.

Згідно із п. "з" ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ, контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).

Згідно з абз.6 п.2.12 розділу ІІ Інструкції систематичним невиконанням умов контракту командуванням є невиконання одного із зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, які допускались два чи більше разів протягом останніх 12 місяців служби військовослужбовця. Невиконання зобов`язань та інших умов, визначених контрактом, не враховуються для встановлення систематичного невиконання умов контракту командуванням, якщо їх виконання стало неможливим у разі збройної агресії, збройного конфлікту чи загрози нападу шляхом безпосереднього ведення воєнних (бойових) дій, а також залучення до здійснення заходів правового режиму надзвичайного стану, боротьби з тероризмом і піратством, посилення охорони державного кордону, ліквідації надзвичайних ситуацій природного та техногенного характеру, надання військової допомоги іншим державам.

Відповідно до ч.9 ст.26 Закону № 2232-ХІІ звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Згідно пункту 2 контракту, укладеного 28 квітня 2016 року між ОСОБА_2 та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_2 капітана 1 рангу ОСОБА_4 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу, Міністерство оборони України зобов`язувалося відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби ОСОБА_2 , включаючи, зокрема, належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби, виплату підйомної допомоги на нього та кожного члена сім`ї, який переїжджає разом з ним на нове місце проходження військової служби, виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, звання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій, жиле приміщення йому та членам його сім`ї або виплату грошової компенсації за піднайом (найом) ним жилого приміщення, інші соціальні виплати йому та членам його сім`ї, визначені законами та іншими нормативно - правовими актами.

Військовою прокуратурою Південного регіону України розглянуто колективне звернення щодо неналежного матеріального та інших видів забезпечення військовослужбовців комендантської роти військової частини-польова пошта НОМЕР_1 та перевіркою встановлено факти проживання військовослужбовців упродовж тривалого часу у непристосованих приміщеннях військової частини - польова пошта НОМЕР_1 в м. Очакові, незабезпечення в них відповідного санітарно-епідеміологічного стану, а також неналежного речового забезпечення військовослужбовців через що складено три протоколи за ст. 172-15 КУпАП відносно заступника командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 з матеріального забезпечення, начальника медичної частини та командира комендантської роти.

Постановою Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області в справі № 483/1238/16-п від 02.09.2016 р. командира комендантської роти ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 172-15 КУпАП, а провадження по справі закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності.

Постановами Апеляційного суду Миколаївської області від 06.10.2016 р. та 11.10.2016 р. скасовано постанови Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області в справах № 483/930/16-п, № 483/929/16-п, якими визнано винними заступника командира військової частини-польова пошта НОМЕР_1 з матеріального забезпечення ОСОБА_6 і начальника медичної служби ОСОБА_7 у вчиненні правопорушення, що передбаченого ст. 172-15 КУпАП, звільнено від адміністративної відповідальності за малозначністю, обмежившись усним зауваженням.

Порушення зафіксовані також в акті санітарно-епідеміологічного обстеження об`єкта м. Очаків, Миколаївська область від 26.05.2016 р. і акті проведення перевірки військової частини-польова пошта НОМЕР_1 (м. Очаків) від 27.05.2016 року № 2190.

Разом з тим, як слідує з матеріалів справи Позивач був прийнятий на війському службу та зарахований до списків частини 07.05.2016. Рапорт про розірвання контракту у зв`язку з систематичним невиконанням командуванням частини умов контракту поданий ним 24.05.2016. Зі списків особового складу частини Позивач виключений 02.07.2016. Таким чином, з часу зарахування Позивача до списків особового складу військової частини польова пошта НОМЕР_1 до часу виникнення спірних правовідносин пройшло 17 календарних днів.

Відтак, в даному випадку, враховуючи положення п.2.12 Інструкції суд не може погодитись з доводами ОСОБА_2 саме щодо систематичності невиконання умов контракту командуванням, а отже і наявності підстав для розірвання контракту на підставі пункту "з" частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Крім того, в Україні діє особливий період, відтак, відсутні правові підстави для звільнення Позивача з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).

Так, відповідно до ст.1 Закону України "Про оборону України" та ст.1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудований період після закінчення воєнних дій.

Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно рятувальної служби цивільного захисту на організацію та штати воєнного часу.

Отже, як слідує з викладеного, особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію, і часом її проведення не обмежується.

Законом України №1126-VII від 17.03.2014 затверджено Указ Президента України від 17.03.2014 №303/2014 "Про часткову мобілізацію"; Законом України №1240-VII від 06.05.2014 затверджено Указ Президента України від 06.05.2014 №454/2014 "Про часткову мобілізацію"; Законом України №1595-VII від 22.07.2014 затверджено Указ Президента України від 21.07.2014 №607/2014 "Про часткову мобілізацію"; Законом України №113-VIIІ від 15.01.2015 затверджено Указ Президента України від 14.01.2015 №15/2015 "Про часткову мобілізацію".

Аналіз викладеного вище, дає підстави стверджувати, що в силу вимог Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" та Указів Президента України від 17.03.2014 №303/2014, від 06.05.2014 №454/2014, від 21.07.2014 №607/2014, від 14.01.2015 №15/2015 "Про часткову мобілізацію", станом на момент подання Позивачем рапорту на звільнення та станом на момент розгляду даної адміністративної справи в державі діє особливий період.

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі №800/582/14 та Постанові Верховного суду України від 30 червня 2015 року у справі №21-112а15.

Суд також звертає увагу на те, що указом Президента України від 02.03.2014 №189/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 01.03.2014 "Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України", що схвалено Постановою Верховної Ради України від 02.03.2014 №846-VII, відповідно до якого Збройні Сили України приведені у бойову готовність "Повна".

В преамбулі вказаного рішення Ради національної безпеки і оборони України зазначено, що виникла необхідність захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" з дати набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13.04.2014 "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14.04.2014 №405/2014, почався період проведення антитерористичної операції.

З викладеного слідує, що в державі виникла кризова ситуація, яка загрожує національній безпеці України.

Існування в Україні такого стану, також, підтверджується і листом Головного управління оборонного та мобілізаційного планування Генерального штабу Збройних сил України від 18.10.2016 №322/2/6917.

Звільнення військовослужбовців з військової служби в особливий період здійснюється у відповідності до вимог п.260 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України, яким визначено, що під час дії особливого періоду військовослужбовці звільняються з військової служби з підстав, визначених частиною восьмою статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", якою не передбачено звільнення з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог Позивача щодо розірвання контракту та звільнення зі служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця), на підставі пункту з частини 6 статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Щодо вимог Позивача про неналежне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби, суд звертає увагу на наступне:

Відповідно до пункту 15 розділу III "Інструкції про організацію речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України в мирний час та особливий період", затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232, (далі Інструкція №232) у разі переведення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, для подальшого проходження служби до інших Міністерств та відомств військовослужбовцю за попереднім місцем служби видається речове майно, яке належало до видачі за строками носіння на день переведення. Тобто, передбачено повне забезпечення речовим майном, яке належало до видачі за строками носіння на день переведення тільки у разі переведення до інших Міністерств та відомств.

У випадках, коли за новим місцем служби (при переведенні в межах Збройних Сил) встановлено форму одягу іншого зразка, військовослужбовцю за попереднім місцем служби речове майно не видається, а виписується атестат на речове майно, отримане до дня виключення його зі списку військової частини.

Як слідує з матеріалів справи Позивач був призначений на посаду до іншого виду Збройних Сил України - Сухопутних Військ Збройних Сил України.

За новим місцем служби речове майно видається військовослужбовцям після закінчення строків носіння, визначених нормами за попереднім місцем служби.

Відповідно до пункту 4 розділу І та пункту 1 розділу IV Інструкції №232, речове майно поділяється на майно особистого користування та інвентарне майно. При цьому інвентарне майно є власністю військової частини та використовується особовим складом тимчасово під час проведення спеціальних робіт, несення бойового чергування, варти тощо. Інвентарне майно видається тільки в тимчасове користування (експлуатацію).

Так, відповідно до Норми №1 забезпечення предметами бойового обмундирування та екіпірування військовослужбовців Збройних Сил України (бойовий єдиний комплект (БЄК)), затвердженої наказом Міністерства оборони України від 29 квітня 2016 року №232, костюм вітровологозахисний, чоботи гумові, окуляри захисні балістичні, сумка-підсумок для предметів особистої гігієни, модульна всесезонна спальна система (мішок спальний), килим спальний польовий ізоляційний, чохол для фляги індивідуальний польовий, казанок індивідуальний польовий, фляга індивідуальна польова, столовий набір індивідуальний польовий, кухоль індивідуальний складний, ніж індивідуальний табірний, ліхтарик польовий індивідуальний, шолом балістичний, чохол для шолома балістичного, бронежилет модульний захисний балістичний та чохол для захисного балістичного модульного жилета є саме інвентарним майном, а відтак підстав для його видачі в особисте користування ОСОБА_2 не було.

Щодо виплати в повному обсязі та вчасно підйомної допомоги і щомісячного грошового забезпечення, суд зазначає, що згідно з пунктом 1 наказу Міністра оборони України від 27.01.2016 №44 "Про особливості виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України в 2016 році" наказано витрати на грошове забезпечення військовослужбовців здійснювати за нормами, установленими законодавством України, у межах виділених асигнувань на грошове забезпечення та дотримуватися такого порядку щодо виплат: у першу чергу - щомісячне грошове забезпечення військовослужбовцям, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції; у другу - щомісячне грошове забезпечення іншим військовослужбовцям та розрахунки зі звільненими військовослужбовцями; у третю - грошова допомога для оздоровлення; у четверту - інші одноразові додаткові види грошового забезпечення (за наявності коштів).

Пунктом 2 наказано грошове забезпечення військовослужбовцям нараховувати та виплачувати в поточному місяці за минулий до 20 числа щомісячно.

Як слідує з наявної в матеріалах справи довідки про грошове забезпечення солдата ОСОБА_2 , воно виплачувалось своєчасно, у відповідності до даного Наказу №44.

Суд також звертає увагу на те, що Позивачу не встановлювали премію та не виплачували щомісячну додаткову грошову винагороду за червень 2016 року, згідно наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №195 від 02.07.2016 року, у зв`язку з невиходом (відсутність на службі) 23-26.06.2016, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями Позивача.

Так, відповідно до ст.216 статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №548-XIV, виїз військовослужбовців за межі гарнізону здійснюється з дозволу командира військової частини. Подання скарги військовослужбовцями, згідно із статтею 113 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, затвердженого Законом України від 24.03.1999 №551-XIV не звільняє їх від виконання своїх службових обов`язків.

По даному факту було проведено службове розслідування, за результатами якого, відповідно до вимог п.31.6 Інструкції №260 та п.10 "Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України", затвердженої наказом Міністра оборони України від 15.11.2010 №595, наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 №195 від 02.07.2016 року ОСОБА_2 не було встановлено (позбавлено) премії та щомісячної додаткової грошової винагороди.

Правомірність виплати грошового забезпечення та накладення стягнень підтверджується і листом Головного управління Військової служби правопорядку від 07.09.2016 №306/1/8159.

Підйомна допомога Позивачу також виплачена відповідно до чинного законодавства.

Так, відповідно до "Інструкції про порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил України підйомної допомоги", затвердженої Наказом Міністра оборони України від 22.10.2001 №370, підйомна допомога виплачується в розмірі місячного грошового забезпечення військовослужбовцям, що переїхали до нового місця служби з одного населеного пункту в інший у зв`язку з призначенням на посади або зміною постійної дислокації військової частини (підрозділу) до місця постійної дислокації військової частини або підрозділу зі зміною місця проживання (пункт 1).

Виплата підйомної допомоги здійснюється за кодом економічної класифікації видатків 2250 "Видатки на відрядження" в межах відповідних бюджетних асигнувань, затверджених у кошторисах військових частин, установ та організацій (пункт 22).

Строків виплати підйомної допомоги вказаною інструкцією не встановлено. Як слідує із наявної в матеріалах справи роздавальної відомості на виплату підйомної допомоги за переміщенням військовослужбовцям військової частини НОМЕР_4 за 2017 рік, станом на час розгляду справи, така допомога Позивачу виплачена.

Відтак, в діях Відповідача під час виплати підйомної допомоги ОСОБА_2 відсутні порушення норм чинного законодавства.

Суд, також критично ставиться до посилань Позивача на неповне пенсійне забезпечення, з огляду на таке:

Статтею 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна особа має право звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Преамбулою до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" передбачено, що він має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за цим Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та цим Законом.

Так, за статтею 1-2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" право на пенсійне забезпечення на умовах цього Закону мають особи звільнені зі служби.

Згідно вимог статті 2 вказаного Закону військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.

Позивач не звільнений з військової служби, права на пенсію він не набув, підстав для призначення і виплати йому пенсії не має. Таким чином, право Позивача на пенсію не порушено, а відтак такі вимоги є передчасними.

Крім того, сплата військовою частиною єдиного соціального внеску за період проходження військової служби Позивачем в частині підтверджується платіжними дорученнями №397, №490 та №586, які наявні в матеріалах даної адміністративної справи.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно ст.69 КАС доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи. При цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно з ч.1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що вимоги позовної заяви є необґрунтованими, а відтак, в позові слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 94, 158-167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський окружний адміністративний суд в порядку і строки, передбачені ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України та набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст постанови виготовлено 15.05.2017р.

Головуючий суддя Ходачкевич Н.І.

Судді Шульгач М.П.

Білоус І.О.