Справа № 206/6988/16-а(2-а/206/7/17)
Суддя: Чередниченко В.Є.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 рокусправа № 206/6988/16-а(2-а/206/7/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чередниченка В.Є.

суддів: Іванова С.М. Ясенової Т.І.

за участю секретаря судового засідання: Яковенко О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро адміністративну справу за апеляційною скаргою Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року у справі № 206/6988/16-а(2-а/206/7/17) за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання поновити виплату пенсії, -

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 09 грудня 2016 року звернулися до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, в якому просить:

- зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_1 з 01.11.2016 року виплату пенсії за віком на пільгових умовах за списком №1, як не працюючому пенсіонеру з додатковою пенсією, як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС 3 категорії та надбавкою, як дитині війни, передбаченими чинним пенсійним законодавством України;

- зобов'язати відповідача поновити ОСОБА_2 з 01.11.2016 року виплату пенсії за віком, як не працюючому пенсіонеру з надбавкою, як дитині війни, передбаченими чинним пенсійним законодавством України.

Позов обґрунтовано тим, що до серпня 2016 року позивачі проживали за адресою: АДРЕСА_1. ОСОБА_1 отримував пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1 з додатковою пенсією, як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС 3 категорії та надбавкою, як дитині війни. ОСОБА_2 отримувала пенсію за віком з надбавкою як дитині війни, надалі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, в зв'язку з чим виплату пенсій припинено. 08.08.2016 року позивачі особисто звернулися до відповідача із заявами про поновлення виплати пенсій з дати припинення - 01.06.2016 року, з врахуванням виплачених пенсій за 6 місяців наперед по 31.10.2016 року включно. Управління пенсійного фонду виплату пенсій не поновило. Листами повідомлено, що особа, яка звертається за пенсією повинна пред'явити паспорт, що засвідчує її місце проживання (реєстрацію).

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року позов задоволено повністю.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції відповідач оскаржив її до апеляційного суду з підстав порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Просить скасувати постанову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що позивачі до виїзду на постійне місце проживання в Ізраїль проживали в Україні та ОСОБА_1 отримував пенсію за віком на пільгових умовах за списком №1, з додатковою пенсією, як учаснику ліквідації аварії на ЧАЕС 3 категорії та надбавкою, як дитині війни, а ОСОБА_2 отримувала пенсію за віком, з надбавкою, як дитині війни (а.с.42,43).

У зв'язку з виїздом за кордон позивачам було проведено виплату пенсії за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання, тобто, згідно даних відповідача, по 31.10.2016 року включно. Виплата пенсій позивачам припинена з 01 червня 2016 року (а.с. 38-39).

У відповідь на звернення позивачів від 08 серпня 2016 року про поновлення виплати пенсій, відповідач листами від 17 серпня 2016 року відмовлено їм в цьому, у зв'язку з тим, що відповідно до п. 2.9 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та зазначив, що згідно з п. 22 Порядку документ, що засвідчує місце проживання особи, є: паспорт або довідка відповідних органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне місце проживання (реєстрації). В листах також зазначено, що на теперішній час управління позбавлено можливості здійснити поновлення виплати пенсії в Україні, як особам, які виїхала на постійне місце проживання за межі України, оскільки під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України (а.с.4,5).

Законність та обґрунтованість рішення відповідача щодо відмови позивачам у поновленні виплати пенсії є предметом спору переданого на вирішення суду.

Вирішуючи спірні відносини між сторонами та задовольняючи позов повністю, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що відповідач протиправно відмовив позивачам у поновленні виплати пенсії.

З такими висновками суду першої інстанції суд апеляційної інстанції погоджується з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не можуть бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір. Зазначені положення Закону втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Окрім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ дійшов до висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в України, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою: статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Враховуючи викладене суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо необхідності поновлення виплати пенсії позивачам.

Разом з тим, суд першої інстанції при вирішенні питання щодо розподілу судових витрат не врахував наступного.

Згідно з частиною 1 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 22.05.2015 року № 484-VIII, який набрав чинності з 01.09.2015 року), якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Тобто, судові витрати присуджуються на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень.

Однак, суд першої інстанції при вирішенні питання про розподіл судових витрат помилково не зазначив, що стягнення судових витрат з відповідача - суб'єкта владних повноважень повинно бути здійснено за рахунок його бюджетних асигнувань.

На підставі зазначеного, суд апеляційної інстанції вважає, за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, постанову суду першої інстанції змінити, виклавши абзац четвертий її резолютивної частини в новій редакції, в іншій частині постанову суду слід залишити без змін.

Керуючись пунктом 2 частини 1 статті 198, статтями 201, 207 КАС України, Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі - задовольнити частково.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 27 березня 2017 року у справі № 206/6988/16-а(2-а/206/7/17) - змінити, виклавши абзац четвертий її резолютивної частини в наступній редакції.

Стягнути з Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок.

В решті постанову суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений 11 травня 2017 року.

Головуючий: В.Є. Чередниченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: Т.І. Ясенова