Справа № 815/969/17
Суддя: Самойлюк Г. П.
Дата ухвалення: 2017-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/969/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Самойлюк Г.П., суддів: Єфіменка К.С., Потоцької Н.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 587-16 від 25.11.2016р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, -

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України, в якому позивач, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просить: визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 587-16 від 25.11.2016 р., яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язати Державну міграційну службу України прийняти рішення відносно громадянки Гвінеї ОСОБА_5 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, є неправомірним та необґрунтованим в зв'язку з тим, що країною походження позивача є Гвінея, однак остання не може та не бажає користуватися захистом своєї країни, оскільки має побоювання зазнати утисків, які можуть очікувати її на Батьківщині. На думку позивача, ситуація у країні її громадянської належності є доказом того, що вона має обґрунтовані суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування. Відтак, позивач вважає незаконним та таким, що підлягає скасуванню рішення Державної міграційної служби України № 587-16 від 25.11.2016р., оскільки останнє, на її думку, прийнято без урахування та дослідження всіх обставин.

Від відповідача до суду надійшли письмові заперечення проти адміністративного позову (а.с. 216-223), в яких останній просив відмовити в задоволенні адміністративного позову з огляду на те, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, які визначені п.1 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Також відповідач зазначає, що підтверджено відсутність умов передбачених п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту через недоведеність фактів побоювання застосування до неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання. Так, під час розгляду заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що інформація про ситуацію в Гвінеї є загальновідомим фактом, проте згідно п. F Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, позивач, є мігрантом, а не біженцем. Відповідач, зокрема, наголошує, що відповідно до п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Позивач до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином та завчасно. Від представника позивача надійшло клопотання (вх. № 13313/17 від 10.05.2017р.), в якому останній просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Представник відповідача у судовому засіданні, посилаючись на обставини, викладені у запереченнях проти адміністративного позову, просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ч.6 ст.128 КАС України, у зв'язку з відсутністю перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених ст.128 КАС України, відсутністю потреби заслухати свідка чи експерта, справа розглянута в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд,-

ВСТАНОВИВ:

30.05.2016 р. позивач звернулася до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 112-115).

Згідно наказу заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 107 від 07.06.2016 р., відповідно до ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Гвінеї ОСОБА_5 (а.с. 166).

07.11.2016 р. за результатами розгляду особової справи позивача (№ 2016OD0082) Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області скадено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, гр. Гвінеї ОСОБА_5 (а.с. 90-103). Так, зокрема, аналізом наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження, посадові особи Управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області дійшли висновку про підтвердження відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті визнання заявника біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням Державної міграційної служби України № 587-16 від 25.11.2016 р., з посиланням на ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" висновок Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 85).

09.02.2017 р. позивачем отримано повідомлення, видане Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 463 від 20.12.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 11).

Не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України № 587-16 від 25.11.2016 р. ОСОБА_5 звернулась до суду з метою його оскарження.

Як вбачається з анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зареєстрованої 30.05.2016р. (справа № 2016OD0082, реєстраційний № 99), ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, стать жіноча, місце народження: м. Конаркі, Гвінея; громадянка Гвінеї, за національністю гвінейка, віросповідання - мусульманка (суніт); рідна мова французька, володіє англійською, російською; незаміжня; має повну середню освіту, яку здобула на території Гвінеї; позивач ніколи не працювала (а.с. 128-133).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач покинула країну походження 01.01.2014 р. авіарейсом Конакрі (Гвінея) - Касабланка (Марокко) - Стамбул (Туреччина) - Донецьк (Україна), кордон перетнула 03.01.2014 р. легально на підставі паспортного документа серії RO 527160, виданого 30.01.2013 р. та дійсного до 29.01.2018 р. і студентської візи.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" .

Виходячи із змісту ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 6 ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Відповідно до ст. 8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Стаття 9 КАС України визначає необхідність використовування принципу законності, відповідно до якого суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Законом України № 1185-XIV від 21.10.1999р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Відповідно до положень ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 р., п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 цієї ж статті Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до роз'яснень пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 16 березня 2012 року "Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 1 від 25 червня 2009 року "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України № 3 від 20 червня 2011 року, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути належним доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти погроз, переслідування на Батьківщині, які б слугували причиною його не бажанням повернутись на Батьківщину, позивачем не надано, та пояснень, що заслуговують на увагу, не наведено.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Аналізуючи зміст п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", судова колегія вважає необхідним зауважити, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа змушена залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення такого спору. Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно з статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту" (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Вказані вимоги не були дотримані позивачем, а саме не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Навпаки, під час звернення за захистом в Україні позивачем надавалася суперечлива інформація, приховувалась наявність національного паспорта.

Так, дослідивши особову справу позивача разом з інформацією, наданою під час анкетування та при проведенні інтерв'ю, можна дійти висновку, що твердження позивача про наявність підстав для надання їй статусу біженця є необґрунтованими.

Як вбачається з матеріалів справи, в листі Приморського районного відділу у м. Одесі ГУДМС в Одеській області від 13.10.2016 р. (вих. № 5115/3981) зазначено, що 07.07.2016 р. ОСОБА_5 звернулась до Приморського РВ у м. Одесі ГУДМС в Одеській області щодо набуття громадянства України її неповнолітнім сином ОСОБА_6. Разом із заявою про оформлення набуття громадянства України до територіального підрозділу ДМС було надано оригінал паспортного документа громадянки Гвінеї на установчі дані ОСОБА_5 серії НОМЕР_1. Через те, шо у свідоцтві про народження дитини, перекладі паспортного документу та у довідці про звернення за захистом в Україні містились істотні розбіжності у написанні установчих даних, територіальний підрозділ ДМС, який розглянув питання підтвердження громадянства України для її дитини, запропонували звернутись до ГУ ДМС України в Одеській області з метою усунення розбіжностей (а.с. 191).

ОСОБА_5 стверджує, що не змогла дотриматись релігійних норм та звичаїв Гвінеї, де насьогодні за релігійними канонами існує примусовий шлюб. Також відмовилась виходити заміж за заможного чоловіка на ім'я ОСОБА_4, приблизно ІНФОРМАЦІЯ_2

Крім того, під час розгляду особової справи міграційним органом були виявлені протиріччя та розбіжності, які вказують на те, що позивач свідомо надає завідомо неправдиву інформацію, з огляду на наступне.

Так, у заяві від 30.05.2016 р. позивач зазначила, що була вимушена виїхати з країни громадянської належності, оскільки була вагітною, проте сім'я була проти народження дитини. Відтак, позивач відмовилась сповідувати свою релігію та звичаї, де існує примусовий шлюб, а також відмовилась від одруження з заможним 52-річним чоловіком, якого обрали батьки (а.с. 112).

Під час співбесіди 07.06.2016 р. позивач стверджувала, що про намір одруження з чоловіком на ім'я ОСОБА_4 вона дізналась ще у школі, оскільки батьки знайшли чоловіка, з яким позивач мала одружитися (а.с. 152). Водночас під час співбесіди 14.07.2016 р. (а.с. 172) позивач повідомила, що про цю новину батьки повідомили її у 2014 році і не відразу вказали за кого саме її мають видати заміж (а.с. 172). Поряд з цим, як було з'ясовано органом міграційної служби під час додаткової співбесіди 14.07.2016 р., чоловік на установчі дані ОСОБА_4, особисто не пропонував позивачу одружитись, рішення про її одруження прийнято батьком у червні-липні 2013 р. (а.с. а.с. 173).

Твердження позивача про завдання їй тілесних ушкоджень є суперечливими. Так, в анкеті від 30.05.2016р. зазначено, що позивач неодноразово зазнавала побоїв від усіх членів її сім'ї (а.с. 132), а під час повторної співбесіди ОСОБА_5 вказала, що страждала від побиття батьком та ОСОБА_4 (а.с. 173).

Крім того, під час співбесіди 07.06.2016 р. (а.с. 152) позивач вказала, що її матір мала конфлікт з батьком, оскільки захищала ОСОБА_5, та переїхала до іншого району. Під час додаткової співбесіди 14.07.2016 р. позивач вказала, що мати не виправдовувала її вчинків та підтримувала батька (а.с. 174).

Під час розгляду заяви позивача органом міграційної служби встановлено, що жодних доказів, крім усних тверджень, з приводу своїх звернень до міжнародних організацій та неотримання належної правової допомоги у Гвінеї ОСОБА_5 не надала до Головного управління ДМС України в Одеській області. Водночас органом міграційної служби досліджено інформацію по країні громадянської належності позивача та з'ясовано, що владою у Гвінеї останній часом проводиться активна боротьба з тендерною нерівністю та насильством щодо жінок.

Позивач стверджувала, що вона та її батьки сповідують іслам та суворо дотримуються релігійних канонів. Зі слів позивача, це проявляється у дотриманні графіку молитв та посту Рамадан. Так, позивач запевняла про суворе дотримання канонів мусульманства членами її сім'ї та стверджувала, що в її випадку існувала загроза вбивства в в'язку з порушенням батьківського волевиявлення. Водночас, під час співбесіди позивач не змогла зробити посилання на відповідну релігійну літературу та інші джерела, де б зазначалось про подібні випадки та не навела практичних прикладів, заявивши лише, що вона чула про такі випадки від людей (а.с. 173).

Суд зазначає, що належність до певної релігійної громади не є достатньою для обґрунтування клопотання про надання статусу біженця. Як вбачається з матеріалів справи, батько, матір, сестра та брати позивача залишились проживати у м. Конакрі (Гвінея). Під час проживання з ОСОБА_1 в районі Бесья м. Конакрі, протягом 1 місяця позивач жодних переслідувань у цей період не зазнавала, що додатково підтверджує відсутність погроз, утисків, фізичного насильства тощо (арк. 7 протоколу співбесіди від 14.07.2016р.).

Таким чином, зазначені розбіжності разом із загальною поверхнево наданою інформацією вказують лише на неправдоподібність тверджень позивача, у зв'язку з чим в'їзд позивача на територію України в такому випадку не може бути розглянутий з позиції існування підстав для отримання захисту.

Враховуючи відсутність жодних доказів чи підтверджень будь-яких переслідувань та непослідовність наданої інформації разом із неправдоподібністю більшості ключових елементів тверджень позивача, суд погоджується з висновком органу міграційної служби, що вказані обставини дозволяють вважати заяву іноземця такою, що не відповідає вимогам п.1 ч.1 ст.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Вищезазначені позивачем обставини, на думку суду, лише підтверджують те, що особа не потребує міжнародного захисту, як біженець у відповідності до Конвенції 1951 року, однак ставити під сумнів поганий політичний та економічний стан в країні неможливо, що в даному випадку і є дійсними причинами виїзду позивача з країни громадської належності.

Таким чином, суд погоджується з доводами відповідача відносно того, що виїзд позивача з країни громадського походження свідчить в більшій мірі про економічну та соціальну складову виїзду з країни громадянської належності, аніж про обґрунтованість її побоювань стати жертвою переслідувань на Батьківщині.

Відносно додаткової форми захисту суд зазначає, що характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну з іншого. Проте, в даному випадку позивач не змогла довести існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Таким чином, суд вважає, що під час судового розгляду справи знайшли своє підтвердження висновки органу міграційної служби відносно того, що не має підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за расовою належністю, віросповіданням, національністю, громадянством та підданством, відношення до певної соціальної групи, політичних переконань.

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на Батьківщині її особисто або членів її сім'ї за політичною, релігійною чи іншими ознаками.

З огляду на викладене, враховуючи встановлені судом обставини в їх сукупності суд приходить до висновку, що у цілому, позивач не приховує того факту, що на теперішній час ніяких погроз з боку органів державної влади в країні її громадянської належності для неї не існує, проте вона бажає стабільно жити в Україні, у зв'язку із чим фактично і покинула країну походження, цілеспрямовано вирушивши до України. Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця (як то переслідування з боку членів сім'ї, наявність небезпеки для життя в Гвінеї), що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.

Згідно з п.п. 99-100 глави 2 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах (тобто відмова видати національний паспорт, або і продовжити термін дії, або відмова в дозволі повернутися на свою територію).

Вказані факти можуть розглядатися як відмова в захисті країни громадянської належності. Термін "не бажає" відноситься до тих біженців, які відмовляються прийняти захист уряду країни своєї громадянської належності. Його значення розкривається фразою "внаслідок таких побоювань". Коли особа бажає скористатись захистом своєї країни, таке бажання, як правило, неспівставне з твердженням, що вона перебуває за межами своєї країни "в силу цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань". В будь-якому випадку, якщо приймається захист з боку своєї країни і немає ніяких підстав для відмови з причини цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, така особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.

Як встановлено судом, позивач є громадянкою Гвінеї, в матеріалах справи наявна копія національного паспорта (а.с. 215), який є дійсним до 29.01.2018 р. Остання користується захистом країни своєї громадянської належності, про що свідчить факт добровільного та безперешкодного отримання нею паспорта, візи, легального перетину кордону. Зазначене свідчить про те, що держава, громадянкою якої є позивач, забезпечує її права як громадянина, позивач користується захистом органів офіційної влади, тобто добровільно прийняла захист від країни своєї громадянської належності, а відтак не потребує міжнародного захисту та не є біженцем.

Аналіз матеріалів особової справи з точки зору оцінки тверджень позивача в контексті ситуації в країні її громадянської належності дозволяє зробити висновок, що позивачем не обґрунтувано неможливості повернення до країни громадянської належності через індивідуальні побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними п.п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що доводи позивача є надуманими, останння не навела фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді її заяви про надання статусу біженця. Причини, які позивач вказла, щоб залишитись в Україні, не пов'язані з її обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно пункту F Керівництва по процедурах та критеріях визначення статусу біженця мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці, а її дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

На підставі зазначеного, суд вважає, що відповідачем зроблено обґрунтований висновок, що у дійсності основною метою звернення позивача до органу міграційної служби є бажання легалізації перебування на території України, у зв'язку з наявністю в країні його громадської належності економічних проблем, бажанням потрапити до економічно стабільної країни, покращити життєві умови. Однак, ця умова не відповідає критеріям поняття "біженець", а підпадає під поняття "мігрант", у зв'язку із чим позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.

З огляду на встановлені судом фактичні обставини та приписи чинного законодавства, що регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято з урахуванням інформації по країні походження та дослідженням всіх обставин справи і є правомірним. Наведені позивачем підстави для надання йому статусу біженця не впливають на кваліфікацію останніх в якості критеріїв визначення статусу біженця у розумінні вимог Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Таким чином, на підставі встановлених судом фактів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що рішення № 587-16 від 25.11.2016р. прийнято Державною міграційною службою України в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, обґрунтовано, у зв'язку із чим в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 7, 8, 9, 11, 71, 86, 128, 159-164, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 587-16 від 25.11.2016р., зобов'язання прийняти рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня її проголошення, копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя: Г.П. Самойлюк

Суддя: К.С. Єфіменко

Суддя: Н.В. Потоцька