Справа № 825/608/17
Суддя: Падій В.В.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року м.Чернігів Справа № 825/608/17

Чернігівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючої судді Падій В.В.,

за участю секретаря Кондратенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом Громадянина Бангладешу ОСОБА_1 до Управління державної міграційної служби України в Чернігівській області про визнання протиправним та скасування рішення і зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

11.04.2017 Громадянин Бангладешу ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, в якому просив суд визнати протиправним та скасувати наказ Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області від 29.03.2017 № 23 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та зобов'язати Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача від 09.03.2017 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржуваним наказом йому було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього закону. Зазначене рішення відповідача вважає протиправним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідачем не у повному обсязі досліджені обставини щодо причин з яких позивачу довелось залишити свою країну. Стверджує, що існує реальна загроза його життю через політичні переслідування, внаслідок його активної участі у діяльності політичної партії Націоналістична партія Бангладешу.

Представник позивача та представник відповідача у судове засідання не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомленні належним чином, надіслали заяви про розгляд справи без їх участі.

Судове засідання проводилось у порядку, передбаченому статтею 41 КАС України.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Бангладешу, національність - бангладешець, віросповідання - іслам, суніт, що підтверджується анкетою особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017, реєстраційним листком на особу, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017 та протоколом співбесіди від 20.03.2017, наявними у матеріалах справи (а.с. 61-64, 65-66,80-92).

Як вбачається з матеріалів справи, а також, з висновку завідувача сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 29.03.2017 щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2017CN0004 Громадянина Бангладешу ОСОБА_1 (а.с.93-102), 02.10.2016 позивач легально, за студентською візою, приїхав на територію Білорусі з метою навчання, звідти 16.11.2016 нелегально, транзитом через Російську Федерацію, дістався до України. Містом перетину кордону зазначив м. Суми.

17.11.2016 о 01 годині 30 хвилин позивача, за незаконний перетин державного кордону України, затримано прикордонним нарядом «Прикордонний патруль» на напрямку населений пункт Старікове (Україна) - населений пункт Козіне (Російська Федерація).

18.11.2016 постановою Сумського районного суду Сумської області стосовно позивача прийнято рішення про його примусове видворення за межі території України та поміщено останнього у Чернігівський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України (а.с.39).

Перебуваючи у Чернігівському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають на території України, 09.03.2017 позивач звернувся до Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області із заявою - анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додатково захисту (а.с.71-73).

Вказана заява обґрунтована тим, що підставою для залишення країни своєї громадянської належності є загроза його життю, через політичні переслідування з боку членів партії Авамі Ліг, внаслідок активної його участі, як лідера, у діяльності політичної партії Націоналістична партія Бангладешу (а.с.71-73).

Висновком завідувача сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції відділу у справах іноземців та осіб без громадянства Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Хворової О.В. від 29.03.2017 щодо прийняття рішення про оформлення або відмову у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту по справі № 2017CN0004 Громадянина Бангладешу ОСОБА_1 запропоновано відмовити позивачу в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 93-102).

У свою чергу, 29.03.2017 наказом начальника Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. № 23 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання Громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як особі, у якої відсутні умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 цього Закону (а.с. 103).

Начальником Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області Лукянець К.В. винесено повідомлення № 7 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке отримано позивачем із перекладом та відповідними роз'ясненнями щодо його оскарження 05.04.2017 (а.с.105).

Вважаючи оскаржуваний наказ протиправним та таким, який підлягає скасуванню, позивач звернувся до суду з позовом за захистом охоронюваних законом прав та інтересів.

Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з приписами частини 5 статті 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження, і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частини 1 та частини 2 статті 7 Закону № 3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина 7 статті 7 Закону № 3671-VI).

Згідно з частиною 1 статті 8 Закону № 3671-VI орган міграційної служби, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви орган міграційної служби проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Частиною 4 статі 8 Закону № 3671-VI передбачено, що рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом керівника органу міграційної служби.

Рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися. У разі прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби протягом трьох робочих днів з дня його прийняття надсилає заявнику або його законному представнику письмове повідомлення з викладенням причини відмови і роз'ясненням порядку оскарження такого рішення (частини 6-7 статті 8 Закону № 3671-VI).

Згідно абзацу 4 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Так, зі змісту оскаржуваного наказу вбачається, що позивачу було відмовлено у оформленні документів для вирішення питання щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі частини 6 статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, у якої відсутні умови, зазначені у пунктах 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI.

Суд погоджується з таким висновком Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області, виходячи з наступного.

Так, у відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону № 3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що «побоювання стати жертвою переслідувань» складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, має довести, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Законом України від 21.10.1999 № 1185-XIV ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік), що встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Позицією ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців» встановлено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Заявник повинен переконати посадову особу компетентного органу у правдивості своїх фактичних тверджень.

У свою чергу, згідно пункту 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Зважаючи на Загальнодержавну програму адаптації законодавства України до законодавства Європейського Союзу, суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу від 27.04.2004 № 8043/04 «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Проте, заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, що і зумовило прийняття відповідачем оскаржуваного наказу.

Так, у заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 09.03.2017 позивач зазначив, що обставиною, яка змусила його виїхати з країни походження та постійного місця проживання є загроза його життю через політичні переслідування з боку членів партії Авамі Ліг, внаслідок активної його участі у діяльності політичної партії Націоналістична партія Бангладешу. Крім того, зазначив, що він зазнав реальних ушкоджень від конфлікту з представниками партії Авамі Ліг та заявив про поранення його у живіт. Також, стверджував, що діюча влада, для припинення діяльності опозиційної партії, сфабрикувала проти позивача кримінальну справу по факту хуліганських дій членів Націоналістичної партії Бангладешу. Тобто, вважає, що політична ситуація з діючою владою Бангладешу дуже небезпечна.

У свою чергу, згідно з інформацією про країну походження позивача, Народна Республіка Бангладеш - це незалежна держава в Південній Азії. Відрізняється значною етнокультурною різноманітністю, офіційна мова - бенгальська, 88% населення сповідує іслам. Бангладеш є правовою державою, де працює система судових та правоохоронних органів. Бангладеш - це унітарна держава, за формою правління парламентська республіка. Основними партіями Бангладешу є «Ліга Авамі» та «Націоналістична партія Бангладеш». Ці дві політичні сили ведуть боротьбу за владу в Бангладеші близько п'ятнадцяти років та почергово домінують одна над одною. В даній країні не відбувається жодних військових, політичних конфліктів, а також конфліктів на релігійному, національному чи мовному підґрунті, політична і економічна ситуації є стабільними.

Крім того, у відповідності до інформації з інтернет джерел, Націоналістична партія Бангладеш - це найбільша правоценристська політична партія Бангладешу та на даний час основана партія опозиції в парламенті Бангладешу. Відповідно до Конституції Націоналістичної партії Бангладеш членом партії може стати особа, яка досягла 18 років, членські внески становлять 5 таків, а члени партії чи підтримуючі їх організації мають унікальні членські документи.

Разом з тим, піж час проведення співбесіди позивач лише поверхнево описав зазначену структуру, її програму і невірно вказав адресу офіційного сайту партії. Також, згідно з протоколу співбесіди вбачається, що позивач на момент вступу до лав вищевказаної партії досяг лише 16 років та останнім сплачувалась сума членських внесків у розмірі 20 таків.

При цьому, будь-яких доказів на підтвердження членства у Націоналістичній партії Бангладешу, прізвища керівників партії позивачем ні під час звернення до органу міграційної служби, ні під час розгляду та перевірки його заяви названим органом, ні під час розгляду справи судом не надано.

Не знаходять свого підтвердження і доводи позивача про його переслідування з боку членів партії Авамі Ліг та фабрикування діючою владою проти позивача кримінальної справи, так як позивачем також до суду не надано жодних доказів на підтвердження вищевказаних фактів.

Крім того, під час проведення бесіди було встановлено, що члени його родини ніколи не перебували в жодних політичних, релігійних, військових, етнічних, громадських організаціях, їх доручення не виконували, в їх акціях участі не брали.

Отже, інформація, надана позивачем щодо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і не має ніякого документального підтвердження.

При цьому, додані позивачем до матеріалів справи документи, які, на думку позивача підтверджують існування реальної загрози його життю через політичні переслідування, судом до уваги не приймаються, оскільки останні не мають офіційного перекладу на українську мову.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що переслідування позивача не можна вважати таким, що носять дискримінаційний характер (за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань), оскільки відсутні підстави для висновків про можливість застосування до вказаної особи катувань або нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження або покарання.

За змістом пункту 20, 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2012 року № 3 «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3» іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України.

Визначений у частині 2 статті 5 Закону № 3671-VI обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

При цьому, варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач у листопаді 2016 року нелегально прибув до України з Республіки Білорусь.

У свою чергу, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту останній звернувся лише 09.03.2017, отже позивач, потрапивши на територію України, не дотримався вимог статті 5 Закону № 3671-VI про строки звернення до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що, у свою чергу, свідчить про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не надано суду й обґрунтованих пояснень з приводу неможливості звернення останнього за відповідним захистом до міграційних органів Республіки Білорусь, на території якої позивач перебував до прибуття в Україну, у зв'язку із навчанням у Могильовському державному університеті.

За таких обставин та з урахуванням того, що позивач за жодною з конвенційних ознак на батьківщині не переслідувався, побоювання стати жертвою переслідувань достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять сумнівний та недостовірний характер, оскільки суперечать один одному, суд дійшов висновку про правомірність прийнятого Управлінням Державної міграційної служби України в Чернігівській області наказу від 29.03.2017 № 23 «Про відмову в оформленні документів для вирішення питнання щодо визнання громадянина Народної Республіки Бангладеш біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» та відсутність підстав для його скасування і задоволення позовних вимог у цій частині.

У свою чергу, позовна вимога Громадянина Бангладешу ОСОБА_1 про зобов'язання Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області повторно розглянути заяву позивача від 09.03.2017 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту також не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від першої вимоги, у задоволенні якої судом було відмовлено.

У свою чергу, частиною 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) «Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...».

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Бендерський проти України» (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

При вирішенні даної справи судом були враховані положення частини 3 статті 2, частини 1 статті 11 та частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову Громадянина Бангладешу ОСОБА_1 - відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167, 186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя В.В. Падій