Справа № 826/5133/16
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/5133/16 Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

11 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Приходько К.М.,

за участю:

позивача ОСОБА_2,

представника позивача Дядюк Є.М.,

представника відповідача Іваницької Т.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства фінансів України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Міністерства фінансів України про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та одноразової допомоги,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до Міністерства фінансів України (далі - відповідач), в якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства фінансів України від 03.03.2016 №143-о в частині звільнення ОСОБА_2 з посади головного економіста-фінансиста відділу фінансів правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України;

- поновити позивача на посаді головного економіста-фінансиста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України та внести відповідні відомості до трудової книжки;

- стягнути з Міністерства фінансів України на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу;

- стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 суму щорічної матеріальної допомоги державним службовцям у розмірі однієї середньомісячної заробітної плати - 9 267,50 грн.

- допустити негайне виконання постанови в частині про поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку в межах стягнення за один місяць.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасувоно наказ Міністерства фінансів України від 03.03.2016 №143-о в частині звільнення ОСОБА_2 Вирішено поновити позивача на посаді головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України. Стягнуто з Міністерства фінансів України на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 74602,37 грн. Стягнуто на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 2 067 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства фінансів України та вирішено питання про негайне виконання постанови.

Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 січня 2017 року задоволено заяву позивача та виправлено описку у постанові по даній справі у назві посади ОСОБА_2 шляхом зазначення назви посади: «головний економіст-фінансист відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України».

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням в частині про задоволення позову, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального та процесуального права, неповно встановив обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

В частині про відмову у задоволенні позову постанова суду першої інстанції не оскаржується та судом не переглядається.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Міністерства фінансів України від 03.03.2016 №143-о ОСОБА_2 звільнено з посади головного фінансиста-економіста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України у зв'язку із скороченням штату відповідно до п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, а звільнення з посади незаконним, позивач звернулася до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що у відповідача були відсутні підстави для звільнення позивача з посади у зв'язку зі скороченням штату, оскільки посада, яку обіймала ОСОБА_2, збереглася.

Перевіряючи наведений висновок суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що з 10 вересня 2008 року ОСОБА_2 було прийнято на посаду головного економіста-фінансиста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони і державної безпеки Міністерства фінансів України з випробувальним терміном до 09.11.2008.

01.03.2011 згідно наказу від 28.02.2011 № 172-о позивач була переведена на посаду головного економіста-фінансиста відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України.

Наказом Міністерства фінансів України від 27.11.2015 № 1098 «Про затвердження Структури та чисельності структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України» затверджено структуру та чисельність працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України, з якого вбачається, що у відділі фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України скорочено одну посаду заступника начальника відділу та передбачено 5 посад головний економіст-фінансист.

04.01.2016 ОСОБА_2 ознайомлено з попередженням про наступне вивільнення у зв'язку зі зміною в структурі та штатному розписі Міністерства фінансів України відповідно до наказу від 27.11.2015 № 1098 та запропоновано іншу посаду - головного економіста-фінансиста відділу фінансів державних резервів та мобілізаційної підготовки Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки, на період відпустки для догляду за дитиною ОСОБА_5, від якої позивач відмовилася.

12.02.2016 ОСОБА_2 було запропоновано посаду головного економіста-фінансиста відділу науки Департаменту видатків бюджету гуманітарної сфери на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_6, від якої позивач також відмовилася.

Крім цього, ОСОБА_2 було запропоновано посаду головного економіста-фінансиста відділу фінансів паливних і енергетичних ресурсів управління фінансів ПЕК Департаменту фінансів промисловості на період відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_7, від якої остання відмовилася.

У зв'язку з цим відповідачем було прийнято оскаржуваний наказ та звільнено позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штатів.

Відповідач також зазначає, що позивачу було запропоновано інші посади, від яких остання відмовилася. Проте, такі посилання не підтверджені доказами, оскільки відсутнє підтвердження ознайомлення позивача з переліком таких посад та відмови.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Частиною 2 статті 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Відповідно до пункту 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Отже, підставами для звільнення працівника за пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України можуть бути зміни в організації виробництва і праці шляхом реорганізації підприємства, установи чи організації або зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення чисельності або штату працівників.

При цьому, скорочення чисельності та скорочення штату не тотожні поняття, адже скорочення чисельності передбачає звільнення працівників, натомість скорочення штату - зменшення кількості або ліквідацію певних посад, спеціальностей, професій тощо; при цьому, одночасно можуть вводитись інші посади, спеціальності, професії тощо, в результаті чого кількість працівників може і не зменшуватись.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства фінансів України від 27.11.2015 № 1098 «Про затвердження Структури та чисельності структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України» затверджено структуру та чисельність працівників структурних підрозділів апарату Міністерства фінансів України, з якого вбачається, що у відділі фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України скорочено одну посаду заступника начальника відділу. Посада, яку обіймала позивач - головного економіста-фінансиста та ніші посади головних економістів-фінансистів відділу фінансів правоохоронних органів та цивільного захисту Департаменту фінансів оборони, правоохоронних органів і державної безпеки Міністерства фінансів України не скорочені.

З огляду на викладене, у відповідача були відсутні правові підстави для звільнення позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Статтею 42 КЗпП України передбачено, що при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Суб'єктом владних повноважень не надано доказів того, що при звільненні позивача положення цієї статті, що є додатковою гарантією працівнику, були дотримані.

Виходячи з встановлених обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для скасування оскаржуваного наказу, поновлення позивача на посаді, які остання займала перед звільненням, та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Період, за яким обчислюється середня заробітна плата визначено розділом ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок №100).

Так відповідно до п. 3 ч. 2 Порядку № 100, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Частиною 5 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з п. 8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу у період з 04.03.2016 по 21.11.2016 (181 день) складає 83 869,97 грн.(463,37 грн. (середньоденний заробіток).

При звільненні позивачу виплачено вихідну допомогу в сумі 9267,6 грн., тому на користь позивача підлягає стягненню 74602,37 грн.

Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на правову у допомогу з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 97 КАС України суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані.

Згідно зі ст. 87 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи до яких віднесено і витрати на правову допомогу.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» в редакції на час подання адміністративного позову розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Отже, зі змісту вказаної норми вбачається, що компенсація судових витрат здійснюється саме за участь особи, яка надавала правову допомогу та є фахівцем у галузі права, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» установлено розмір мінімальної заробітної плати з 01 січня на рівні 1 378,00 грн., відповідно, розмір компенсації витрат на правову допомогу не повинен перевищувати 551,20 грн. за годину роботи.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження понесених витрат, позивачем до адміністративного позову були додані наступні копії документів: договір про надання правової допомоги від 22.03.2016 №22/03-16, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу, розписку про отримання грошових коштів в сумі 4 409,6 грн.

Відповідно до розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу, адвокатом Дядюком Є.М. потрачено на ознайомлення з матеріалами справи в суді, попередню консультацію щодо характеру спірних правовідносин та застосованого законодавства, підготовку тексту позовної заяви та інших процесуальних документів - 4 години; участь у судових засіданнях - 4 години.

Судом встановлено, що на участь у судовому засіданні представником позивача потрачено 2 години 45 хвилин., на ознайомлення з матеріалами справи - 30 хвилин (30.05.2016) з урахуванням того, що в матеріалах справи були наявні позов з доданими матеріалами та ухвала про відкриття провадження у справі.

Згідно ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

За ч. 3 цієї статті якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки позов задоволено частково, а вартість однієї години правової допомоги відповідає вимогам ч. 1 ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення на користь позивача витрат на правову у допомогу у розмірі 2067 грн.

В частині про відмову у задоволенні позову постанова суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно, оцінивши фактичні обставини справи, з дотриманням норм матеріального та процесуального права, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.

Згідно з ст. ст. 198, 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Міністерства фінансів України залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 21 листопада 2016 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Ухвалу в повному обсязі виготовлено 15.05.2017

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.