Справа № 818/457/17
Суддя: В.М. Соколов
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 р. Справа № 818/457/17

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Соколова В.М.,

суддів - Бондаря С.О., Павлічек В.О.,

за участю секретаря судового засідання - Заіченко А.М.,

позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Левицької А.М.,

представника третьої особи - Палагути Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу №818/457/17 за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України), третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі по тексту - третя особа, Управління ДМС України в Сумській області) про скасування рішення №427-16 від 12.08.2016 та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 01.09.2015 звернувся до Управління ДМС України Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 15.02.2016 отримав повідомлення про те, що відповідно до ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення ДМС України від 30.12.2015 № 915-15. У судовому порядку позивачем було оскаржено таке рішення. 12.05.2016 постановою суду по справі №818/168/16 рішення ДМС України від 30.12.2015 № 915-15 скасовано та зобов'язано відповідача повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, 15.09.2016 отримано повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Дане рішення позивач вважає необґрунтованим, незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки не може повернутися до країни походження, так як має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через зміну релігії з ісламу на християнство.

У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях (а.с.19-28) та зазначила, що позивач неодноразово звертався із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час кожного розгляду заяви були досліджені всі надані документи, проведені співбесіди, однак не було встановлено умов, передбачених законодавством для надання статусу біженцем. Крім того, під час звернення 01.09.2015 із заявою, позивач не надав свій національний паспорт, пояснивши це тим, що втратив його в серпні 2015 року на території Польщі після нелегального перетину державного кордону України. При цьому, відповідно до листа Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Прикордонної служби України від 18.08.2015 № 43/4325, позивача 15.08.2015 передано Україні в порядку реадмісії Польською Стороною та в подальшому стосовно нього було застосовано адміністративне затримання за незаконний перетин державного кордону України поза пунктом пропуску. У ході співбесіди від 05.07.2016 з'ясовано, що позивач, усвідомлюючи те, що національний паспорт повинен зберігатися в міграційній службі на весь час розгляду заяви, приховав інформацію про повернення йому в квітні 2016 р. паспорта та 03.06.2016 уклав шлюб з громадянкою України.

Таким чином, за твердженням відповідача, на основі всебічного вивчення наданих позивачем матеріалів, а також інформації по країні походження (Ірак), співбесід по уточненню викладених ним фактів, ДМС України прийнято рішення від 12.08.2016 №427-16 про відмову громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що є законним та таким, що цілком відповідає вимогам чинного законодавства.

Представник третьої особи у судовому засіданні проти позову заперечувала та підтримала позицію відповідача по справі.

Суд, заслухавши позивача, представників відповідача та третьої особи, перевіривши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

У судовому засіданні встановлено, що громадянин ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Насирія, Ті-Кар, Ірак; за національністю: араб; за віросповіданням: християнин; одружений, має середню-спеціальну освіту.

Позивач на територію України прибув 23.11.2010 легально з метою вступу на підготовчий факультет Сумського державного університету. Як стверджує позивач, під час навчання на підготовчому факультеті Сумського державного університету познайомився з молодими людьми, які проповідували вчення Свідків Ієгови. Він почав вивчати релігійну літературу, відвідувати зібрання Свідків Ієгови та вирішив стати послідовником цього релігійного напрямку, відмовившись від ісламу. Позивач підкреслив, що бажання змінити релігію у нього виникнуло вже в Україні, в Іраку йому лише було відомо про існування християнства. Через побоювання зазнати тиску з боку мусульман, з якими він разом навчався в університеті та проживав у гуртожитку, він був вимушений приховувати свої релігійні погляди та вирішив змінити місце проживання і перестав відвідувати заняття в університеті.

21.03.2011 позивач вперше звернуся до сектору міграційної служби у Сумській області з заявою про визнання біженцем відповідно до Закону України «Про біженців» від 21.06.2001. Рішенням Державного комітету України у справах національностей та релігій від 31.10.2011 №631-11 йому було відмовлено у визнанні біженцем. Позивач оскаржив рішення Державного комітету України у справах національностей та релігій до суду. Вищезазначене рішення визнано законним та обґрунтованим під час його перегляду в судовому порядку.

25.03.2014 позивач повторно звернувся до Управління ДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України від 08.07.2011 №3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (надалі - Закон). Рішенням ДМС України від 18.07.2014 №388-14 йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач оскаржив вищевказане рішення до суду. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2014 у справі №818/2065/14 в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 у справі № 818/2065/14 апеляційну скаргу позивача суд залишив без задоволення. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 21.05.2015 у справі № 818/2065/14 касаційна скарга позивача залишена без задоволення, а постанова Сумського окружного адміністративного суду від 17.09.2014 та ухвала Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.11.2014 - без змін.

01.09.2015 позивач втретє звернувся до Управління ДМС України в Сумській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, за його твердженнями, змінилися обставини, які були зазначені у попередніх зверненнях, а саме: у позивача виникло багато запитань щодо правильності основних положень вчення Свідків Ієгови, тому він вирішив звернутися до православного священика та 18.09.2014 пройшов обряд хрещення в Спасо-Преображенському Соборі м. Суми (а.с.29-32). Позивач зазначив, що він боїться повертатися до країни походження Ірак з наступних підстав: він зрікся ісламу та став православним християнином, через це його можуть вбити рідні або інші мусульмани; він побоюється переслідувань з боку представників угрупування «Ісламська держава».

За результатами розгляду заяви позивача ДМС України прийнято рішення від 30.12.2015 №915-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону - відсутні (а.с.65).

Вищезазначене рішення було оскаржено позивачем в судовому порядку. Постановою Сумського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № 818/168/16 йому відмовлено в задоволенні адміністративного позову за необґрунтованістю. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 постанову Сумського окружного адміністративного суду від 14.03.2016 у справі № 818/168/16 скасовано. Прийнято нову постанову, якою адміністративний позов задоволено частково: скасовано рішення ДМС України від 30.12.2015 №915-15, зобов'язано ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (від 01.09.2015). Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не володіє українською мовою та погано володіє російською мовою, проте під час проведення співбесід Управлінням ДМС України в Сумській області позивача не було забезпечено перекладачем з арабської мови. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про порушення прав позивача та відсутності у нього можливості належним чином надати всі наявні докази.

На виконання постанови Харківського апеляційного адміністративного суду від 12.05.2016 у справі № 818/168/16, відповідно до рішення ДМС України від 30.05.2016 №48-16 (а.с.66) Управлінням ДМС України в Сумській області здійснено повторний розгляд заяви позивача від 01.09.2015 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, з урахуванням обставин, що стали підставою для скасування рішення ДМС України від 18.09.2015 №915-15.

Із копії протоколу співбесіди від 05.07.2016 вбачається, що під час повторного розгляду заяви (а.с.73-80) (співбесіда проходила в присутності перекладача з арабської мови), позивач підтвердив, що спілкування російською мовою на співбесідах від 15.09.2015, 02.11.2015, 22.12.2015 було його власним бажанням та він не заявляв клопотання про залучення до співбесід перекладача, оскільки він в цілому добре розумів працівника міграційної служби, який проводив з ним співбесіди.

Враховуючи те, що відомості, надані позивачем у ході співбесід від 15.09.2015, 02.11.2015, 22.12.2015 в цілому аналогічні інформації, що викладена в протоколі співбесіди від 05.07.2016 та протоколах співбесід попередніх звернень в 2011р. і 2014р., які проводились в присутності перекладача, відповідачем зроблено висновок, що ОСОБА_1 розуміє російську мову в обсязі, достатньому для спілкування. Отже, не було підстав виключати із аналізу інформацію, надану позивачем у ході проведення співбесід від 15.09.2015, 02.11.2015, 22.12.2015.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачам, під час звернення 01.09.2015 із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач не надав свій національний паспорт, пояснивши це тим, що втратив його в серпні 2015 року на території Польщі після нелегального перетину державного кордону України.

Разом з тим, відповідно до листа Мостиського прикордонного загону Західного регіонального управління Прикордонної служби України від 18.08.2015 №43/4325, позивача 15.08.2015 передано Україні в порядку реадмісію Польською Стороною та в подальшому стосовно нього було застосовано адміністративне затримання за незаконний перетин державного кордону України поза пунктом пропуску (а.с.38).

У ході співбесіди від 05.07.2016 з'ясовано, що позивач, усвідомлюючи те, що національний паспорт повинен зберігатися в міграційній службі на весь час розгляду заяви, приховав інформацію про повернення йому в квітні 2016 р. паспорта та 03.06.2016 уклав шлюб з громадянкою України ОСОБА_6 (а.с.82).

На основі наданих позивачем матеріалів, а також інформації по країні походження (Ірак), співбесід по уточненню викладених ним фактів, ДМС України прийнято рішення від 12.08.2016 №427-16 про відмову громадянину Республіки Ірак ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.92).

Надаючи правову оцінку матеріалам справи, суд виходить з наступного.

Правовий статус біженця в Україні, порядок його надання, втрати та позбавлення цього статусу, а також питання державних гарантій захисту біженців регулюються Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI (далі по тексту - Закон).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Умови, за наявності яких правовий статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, не надається, визначені статтею 6 Закону, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відсутні.

У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.

Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (ч. 7 ст. 7 Закону).

Відповідно до пунктів п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН (УВКБ ООН) у справах біженців для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Законом особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана: подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Виходячи зі змісту Позиції УВКБ ООН "Про обов'язки та стандарти доказів у біженців" 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Відповідно до пункту 195 Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивач не звільнений від обов'язку надавати докази.

Аналізуючи умови, передбачені п. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" та беручи до уваги положення Пленуму Вищого адміністративного суду від 26.06.2011 року №3, суд зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є:

1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;

2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме:

а) расової належності;

б) релігії;

в) національності (громадянства);

г) належності до певної соціальної групи;

д) політичних поглядів.

4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця, повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Щодо релігійних переконань позивача, судом встановлено, що на співбесідах, проведених з ним працівниками УДМС України в Сумській області, позивач надав свідоцтво про хрещення (а.с.34) та стверджував, що будучи послідовником вчення Свідків Ієгови згодом розчарувався у їх вченні, добре розібрався в православній релігії та прийняв православ'я. Однак, в ході співбесіди виявив лише поверхову обізнаність в поняттях християнства, пояснив, що не поширює інформацію про свої релігійні погляди та приховує цей факт від знайомих мусульман.

Суд вважає, що побоювання позивача щодо існування загрози його життю при поверненні до Іраку, у зв'язку зі зміною віри на християнство, є лише припущенням позивача, оскільки, як вбачається з протоколів співбесід, проведених спеціалістами УДМС України в Сумській області, жорстокого або принизливого ставлення до нього в Іраку не застосовувалось.

Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження, індивідуальних обставин і досвіду заявника, а також досвіду осіб, які знаходяться в подібному положенні в країні громадянської належності свідчить, що не існує розумної можливості того, що саме заявнику буде завдано шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності.

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, викладені позивачем при зверненні 01.09.2015 до УДМС в Сумській області, не є такими, що свідчать про обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за будь-якою з конвенційних ознак, та про неможливість користуватися захистом країни свого походження.

Відповідно до ст. 9 Закону розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою статті 8 цього Закону.

Як встановлено ч. 6 ст. 9 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 цього Закону.

Згідно з ч. 9 ст. 9 Закону центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, направляє особу, яка подала заяву про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на медичне обстеження, що проводиться в порядку, визначеному центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Документи, отримані або підготовлені центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, долучаються до особової справи заявника.

Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З матеріалів справи вбачається, що працівниками УДМС України в Сумській області проводилися співбесіди із заявником, видано позивачеві довідку про звернення за захистом в Україні, направлено позивача на медичне обстеження, оформлено необхідні документи для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідні документи, згідно вимог ст. 12 Закону, приєднано до матеріалів особової справи позивача, на підставі матеріалів якої складено письмовий висновок щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, у зв'язку з відсутністю умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а також ст. 1 Конвенції про статус біженця від 28 липня 1951 року та Протоколу від 31 січня 1967 року, враховуючи той факт, що не встановлено обґрунтованих побоювань, які змусили прибути та залишитись в Україні внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювань застосування смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання, відповідно до статті 6 Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", УДМС України в Сумській області вірно зазначено про доцільність відмови громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч. 12 ст. 9 Закону особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.

У відповідності до ч. 5 ст. 10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В ході судового розгляду справи встановлено, що УДМС України в Сумській області неодноразово проводились співбесіди з заявником з метою з'ясування всіх обставин справи, необхідних для прийняття рішення за поданою заявою, проводився аналіз матеріалів офіційних джерел по країни походження позивача. При цьому, перевірка фактів, обставин та підстав, зазначених позивачем у заяві про надання статусу біженця здійснена відповідачем на основі всебічного вивчення та оцінки всіх документів і матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

Враховуючи, що позивач не надав ані свідчень, ані документів на підтвердження фактів загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, які є дискримінаційними, а відповідач не виявив таких обставин, суд приходить до висновку про те, що у ОСОБА_1 не склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту", а відтак рішення ДМС України від 12.08.2016 №427-16 про відмову ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним і обґрунтованим.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про скасування рішення №427-16 від 12.08.2016 та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту - відмовити за необґрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя В.М. Соколов

Судді С.О. Бондар

В.О. Павлічек

Повний текст постанови складено 05.05.2017 року.