Справа № 806/484/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2017 року м.Житомир справа № 806/484/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Степанчук С.В.,

за участю: позивача,

представників відповідача Бібікової О.А., Калініної Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Національної служби посередництва і примирення про визнання протиправним і скасування наказу від 27.01.2017 р. №07, зобов'язання поновити на роботі та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу,

встановив:

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати протиправним і скасувати наказ Національної служби посередництва і примирення від 27 січня 2017 року № 07 про звільнення його з роботи та зобов'язати відповідача поновити його на попередній роботі (посаді), а також виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28 січня 2017 року до дня поновлення на роботі. В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_3 указував, що оскаржуваний наказ прийнято з порушенням чинного законодавства, порушує його права на працю та гарантії від незаконного звільнення, передбачені статтями 38,43 Конституції України. Вважає, що відповідачем під час його звільнення, застосовуючи передбачені п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" критерії здійснення очищення влади (люстрації) не враховано, що посада головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області не належить до посад, передбачених пунктами 1-10 частини 1 статті 2 Закону України "Про очищення влади" щодо яких здійснюються заходи очищення влади (люстрації). При цьому наголошував, що Національна служба посередництва і примирення не відноситься ні до однієї з гілок державної влади в України, а також не є органом місцевого самоврядування.

Таким чином, на думку ОСОБА_3, його звільнення проведено відповідачем без законної на те підстави, відтак наказ належить скасувати як протиправний, а його поновити на попередні посаді із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі, просив позовні вимоги задовольнити, з підстав викладених у адміністративному позові.

Представники відповідача, які брали участь у судових засіданнях по справі, позов не визнали, просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на мотиви письмових заперечень.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_3 з 23.10.2012 до 31.03.2015 та з 29.04.2016 до 27.01.2017 працював у Національній службі посередництва і примирення на різних посадах.

Так, зокрема, наказом голови Національної служби посередництва і примирення від 01.07.2016 № 119-к ОСОБА_3 переведено з 01 липня 2016 року на посаду головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області.

23 жовтня 2012 року позивач прийняв присягу державного службовця.

Наказом голови Національної служби посередництва і примирення від 27 січня 2017 року № 07-к, відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України, звільнено ОСОБА_3 27 січня 2017 року з посади головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Підставою звільнення в наказі визначено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади" та доповідна записка завідувача сектора управління персоналом Національної служби примирення Бібікової О.А. від 25.01.2017.

У ході судового розгляду справи з'ясовано та не заперечувалося представниками відповідача, що фактичною підставою звільнення позивача слугувало те, що за результатами перевірки, передбаченої Законом України "Про очищення влади", проведеною Національною службою посередництва і примирення щодо ОСОБА_3 встановлено, що до нього застосовуються заборони, передбачені частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади", а саме: був штатним працівником в КДБ УРСР.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, з урахуванням наведеного, суд виходив з наступного.

Згідно зі статтею 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі - КЗпП України).

У статті 36 КЗпП України наведено перелік підстав припинення трудового договору (звільнення з роботи).

За змістом пункту 7-2 частини першої вказаної статті КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені Законом України "Про очищення влади".

Відповідно до частини 2 статті 36 КЗпП України, у випадках, передбачених пунктами 7 і 7-1 частини першої цієї статті, особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили, а у випадку, передбаченому пунктом 7-2, особа підлягає звільненню з посади у порядку, визначеному Законом України "Про очищення влади".

У свою чергу, Закон України "Про очищення влади" від 16.09.2014 № 1682-VII, який набрав чинності з 16.10.2014, визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.

Згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про очищення влади" від 16.09.2014 № 1682-VII, який набрав чинності з 16.10.2014 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон № 1682-VII), очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

У відповідності до частини другої згаданої статті Закону № 1682-VII, очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4, підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації) наведено у статті 2 Закону № 1682-VII.

Так, частиною першою цієї статті визначено, що заходи з очищення влади (люстрації) здійснюються щодо:

1) Прем'єр-міністра України, Першого віце-прем'єр-міністра України, віце-прем'єр-міністра України, а також міністра, керівників центральних органів виконавчої влади, які не входять до складу Кабінету Міністрів України, Голови Національного банку України, Голови Антимонопольного комітету України, Голови Фонду державного майна України, Голови Державного комітету телебачення і радіомовлення України, їх перших заступників, заступників;

2) Генерального прокурора, Голови Служби безпеки України, Голови Служби зовнішньої розвідки України, начальника Управління державної охорони України, керівника центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, керівника податкової міліції, керівника центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту, їх перших заступників, заступників;

3) військових посадових осіб Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів військових формувань, крім військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців служби за призовом під час мобілізації;

4) членів Вищої ради правосуддя, членів Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, суддів, Голови Державної судової адміністрації України, його першого заступника, заступника;

5) Глави Адміністрації Президента України, Керівника Державного управління справами, Керівника Секретаріату Кабінету Міністрів України, Урядового уповноваженого з питань антикорупційної політики, їх перших заступників, заступників;

6) начальницького складу органів внутрішніх справ, центрального органу виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції, центрального органу виконавчої влади, який забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері цивільного захисту;

7) посадових та службових осіб органів прокуратури України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Управління державної охорони України, Національного банку України;

8) членів Центральної виборчої комісії, Національної ради України з питань телебачення і радіомовлення, голів та членів національних комісій, що здійснюють державне регулювання природних монополій, державне регулювання у сферах зв'язку та інформатизації, ринків цінних паперів і фінансових послуг;

9) керівників державних, у тому числі казенних, підприємств оборонно-промислового комплексу, а також державних підприємств, що належать до сфери управління суб'єкта надання адміністративних послуг;

10) інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування;

11) осіб, які претендують на зайняття посад, зазначених у пунктах 1 - 10 цієї частини.

Частиною 3 статті 1 Закону № 1682-VII закріплено, що протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно зі частиною 4 статті 3 Закону № 1682-VII, заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які:

1) були обрані і працювали на керівних посадах Комуністичної партії Радянського Союзу, Комуністичної партії України, Комуністичної партії іншої союзної республіки колишнього СРСР починаючи з посади секретаря районного комітету і вище;

2) були обрані і працювали на керівних посадах починаючи з посади секретаря ЦК ЛКСМУ і вище;

3) були штатними працівниками чи негласними агентами в КДБ СРСР, КДБ УРСР, КДБ інших союзних республік колишнього СРСР, Головному розвідувальному управлінні Міністерства оборони СРСР, закінчили вищі навчальні заклади КДБ СРСР (крім технічних спеціальностей).

Порядок проведення перевірки, передбаченої Законом № 1682-VII, урегульовано статтею 5 цього Закону.

Відповідно до положень частини 4 ст. 5 Закону № 1682-VII, організація проведення перевірки осіб (крім суддів та осіб, зазначених в абзаці третьому цієї частини) покладається на керівника відповідного органу, до повноважень якого належить звільнення з посади особи, стосовно якої здійснюється перевірка.

Згідно зі ч. 5 згаданої статті Закону, перевірці підлягають:

1) достовірність вказаних у заяві відомостей щодо незастосування заборон, передбачених частинами третьою та четвертою статті 1 цього Закону;

2) достовірність відомостей щодо наявності майна (майнових прав) та відповідність вартості майна (майнових прав), вказаного (вказаних) у декларації про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру, поданій особою за минулий рік за формою, що встановлена Законом України "Про засади запобігання і протидії корупції" (далі - декларація), набутого (набутих) за час перебування на посадах, визначених у пунктах 1 - 10 частини першої статті 2 цього Закону, доходам, отриманим із законних джерел.

Частиною 14 статті 5 Закону № 1682-VII визначено, що керівник органу, передбачений частиною четвертою цієї статті, на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої цієї статті, не пізніше ніж на третій день з дня отримання такого висновку, керуючись положеннями частини третьої або четвертої статті 1 цього Закону, звільняє таку особу із займаної посади або не пізніше ніж на третій день з дня його отримання надсилає такий висновок керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та ініціювання звільнення з посади особи, стосовно якої було здійснено перевірку, для її звільнення з посади у встановленому законом порядку не пізніше ніж на десятий день з дня отримання висновку.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що працівник може бути звільнений з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади", а саме на підставі висновку про результати перевірки, яким встановлено недостовірність відомостей, визначених пунктами 1 та/або 2 частини п'ятої статті 5 цього Закону, в разі одночасного існування двох складових: по-перше, зайняття особою посади, указаної у ст. 2 Закону № 1682-VII; по-друге, за умови відповідності його критеріям здійснення очищення влади (люстрації), передбаченим ст. 3 цього ж Закону.

Відсутність однієї з цих умов унеможливлює звільнення працівника на підставі Закону № 1682-VII.

Вирішуючи питання чи належить позивач до осіб щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації) та, відповідно, можливість його звільнення з посади головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області на підставі п. 7-2 ст. 36 КЗпП України та Закону № 1682-VII, суд зважає на таке.

29 квітня 2016 року позивачем на ім'я голови Національної служби посередництва і примирення подано заяву про проведення перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади» (а.с. 33). У цій заяві ОСОБА_3 повідомив, що заборони, передбачені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади» не застосовуються щодо нього та надав згоду на проведення перевірки, оприлюднення відомостей щодо себе відповідно до вимог Закону України «Про очищення влади».

Служба Безпеки України листом від 06.07.2016 № 24/148396-Л (а.с. 36) повідомила відповідача, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у період з 01.09.1985 по 27.02.1992 проходив військову службу на штатних посадах КДБ УРСР. У зв'язку з чим відомості, повідомлені ОСОБА_3 про незастосування до нього заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 Закону, на підставі критерію, визначеного п. 3 ч. 4 ст. 3 цього Закону, є недостовірними.

24 січня 2017 року до Національної служби посередництва і примирення надійшов висновок Житомирської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Житомирській області про результати перевірки достовірності відомостей, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади» щодо ОСОБА_3 від 27.06.2016 № 6689/10/06-25-13-06 (а.с. 37-38).

У висновку зафіксовано, що результатами перевірки встановлено достовірність відомостей, визначених п. 2 ч. 5 ст. 5 Закону України «Про очищення влади», вказаних ОСОБА_3 у Декларації.

На підставі отриманої інформації Завідувачем сектора управління персоналом Національної служби посередництва і примирення Бібіковою О.А. складено довідку про результати перевірки, передбаченої Законом України «Про очищення влади», в якій, посилаючись на повідомлення Служби безпеки України, зазначено, що за результатами проведеної перевірки встановлено, що до ОСОБА_3 застосовуються заборони, передбачені частиною 3 статті 1 Закону України «Про очищення влади», а саме: був штатним працівником в КДБ УРСР.

Суд ураховує, що відповідно до роз'яснень Міністерства юстиції України, оприлюднених на офіційному веб - сайті Міністерства, штат органів КДБ складався з працівників, а саме: військовослужбовців, робітників, службовців, а тому всі вищезазначені категорії працівників є штатними працівниками в розумінні частини четвертої статті 3 Закону України «Про очищення влади».

Факт проходження позивачем військової служби на штатних посадах КДБ УРСР у судовому засіданні ОСОБА_3 не заперечував і підтверджено матеріалами справи.

За наведених обставин, суд констатує, що на позивача поширюється заборона обіймати протягом десяти років з дня набрання чинності Закону України «Про очищення влади», певні посади (перелік наведено у ст. 2 Закону № 1682-VII) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

При цьому суд відмічає, що посаду, яку обіймав позивач - головний спеціаліст відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області в ст. 2 Закону № 1682-VII самостійно не виокремлено.

Водночас, перевіряючи можливості віднесення позивача під час перебування на вказаній посаді до інших посадових та службових осіб (крім виборних посад) органів державної влади, органів місцевого самоврядування в розумінні п. 10 ч. 1 ст. 2 Закону № 1682-VII, суд зазначає, що законодавство України не містить визначення органу державної влади.

Більш того, у чинному законодавстві окрім терміну «орган державної влади» вживається також термін «інший державний орган».

Так, частиною другою статті 1 Закону України «Про державну службу» закріплено, що державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов'язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.

Відповідно до положень статті 13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Розмежовуючи два терміни «орган державної влади» та «інший державний орган» необхідно вказати, що зі змісту самого терміну «орган державної влади» випливає, що визначальним для його розуміння є поняття державної влади.

Отже, органи державної влади створюються на виконання функцій держави, а здійснення державної влади є метою їхньої діяльності. Відтак, необхідною ознакою органу державної влади є здійснення цим органом владних управлінських функцій на основі законодавства.

Натомість під визначенням "інший державний орган" в юридичній науці розуміються державні організації, а саме державні підприємства та установи. При цьому державні установи характеризуються невиробничою діяльністю в освітній, культурно - виховній, науковій галузях, у сфері охорони здоров'я і соціального захисту громадян. Державні установи можуть бути призначені для виконання спеціальної діяльності та перебувають на утриманні за рахунок коштів державного бюджету.

У контексті наведеного судом установлено, що Національна служба посередництва і примирення утворена у складі центрального апарату та регіональних відділень указом Президента України № 1258/98 від 17.11.1998.

Пунктом 1 Положення про Національну службу посередництва і примирення, затвердженого Указом Президента України від 17 листопада 1998 року N 1258/98 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Положення), визначено, що Національна служба посередництва і примирення (далі - НСПП) є постійно діючим державним органом, створеним Президентом України для сприяння врегулюванню колективних трудових спорів (конфліктів).

Основними завданнями НСПП, згідно зі п. 3 Положення, є: сприяння взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними; прогнозування виникнення колективних трудових спорів (конфліктів) та сприяння своєчасному їх вирішенню; здійснення посередництва і примирення під час вирішення колективних трудових спорів (конфліктів); забезпечення здійснення соціального діалогу, вироблення узгоджених пропозицій щодо розвитку соціально-економічних та трудових відносин в Україні; здійснення заходів із запобігання виникненню колективних трудових спорів (конфліктів); підвищення рівня правової культури учасників соціально-трудових відносин.

У пункті 4 Положення закріплено, що НСПП відповідно до покладених на неї завдань: вивчає та узагальнює причини виникнення колективних трудових спорів (конфліктів) і можливі їх наслідки на національному, територіальному і галузевому рівнях, виробляє пропозиції щодо запобігання виникненню колективних трудових спорів; здійснює реєстрацію висунутих працівниками вимог та колективних трудових спорів (конфліктів); аналізує висунуті працівниками вимоги та здійснює оцінку їх обгрунтування; сприяє встановленню контактів між сторонами колективного трудового спору (конфлікту); перевіряє в разі необхідності повноваження представників сторін колективного трудового спору (конфлікту); консультує сторони колективного трудового спору (конфлікту) з питань: компетенції органів стосовно задоволення вимог, які є предметом колективного трудового спору (конфлікту) чи виконання яких сприятиме його вирішенню; застосування нормативно-правових актів для вирішення колективного трудового спору (конфлікту); за зверненням сторін (сторони) колективного трудового спору (конфлікту) розглядає матеріали щодо колективного трудового спору (конфлікту) з метою його вирішення; звертається у випадках, передбачених статтею 24 Закону України "Про порядок вирішення колективних трудових спорів (конфліктів)" і коли рекомендації НСПП щодо вирішення колективного трудового спору (конфлікту) сторонами не враховано, в установленому порядку із заявою до суду про вирішення колективного трудового спору (конфлікту); формує списки незалежних посередників та арбітрів; на прохання сторін колективного трудового спору (конфлікту) пропонує їм кандидатури незалежних посередників та членів трудового арбітражу для залучення у примирних процедурах, координує роботу трудового арбітражу, направляє своїх спеціалістів, експертів для участі у роботі примирних органів, здійснює моніторинг стану виконання рішень примирних органів; вивчає, узагальнює і поширює вітчизняний та іноземний досвід роботи щодо запобігання та врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів); залучає у разі необхідності до участі у примирних процедурах народних депутатів України, представників державної влади, органів місцевого самоврядування та інших осіб; забезпечує підготовку і підвищення кваліфікації незалежних посередників, арбітрів, які спеціалізуються на розгляді колективних трудових спорів (конфліктів); узагальнює та вносить в установленому порядку пропозиції щодо вдосконалення законодавства з питань вирішення колективних трудових спорів (конфліктів); у межах своєї компетенції розробляє і затверджує положення, інструкції та інші нормативні акти щодо діяльності НСПП та здійснення примирних процедур; здійснює організаційно-методичне забезпечення діяльності регіональних відділень; взаємодіє у межах своєї компетенції з Адміністрацією Президента України, іншими допоміжними органами і службами, утвореними Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, міністерствами та іншими центральними і місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, об'єднаннями роботодавців, профспілок, підприємствами, установами і організаціями; координує вирішення сторонами колективного трудового спору (конфлікту) питань щодо організаційного, матеріально-технічного і фінансового забезпечення роботи незалежних посередників, членів примирних комісій і трудового арбітражу; інформує громадськість про свою діяльність через засоби масової інформації, видає Бюлетень Національної служби посередництва і примирення; сприяє підвищенню рівня правової культури учасників соціально-трудових відносин щодо запобігання і вирішення колективних трудових спорів (конфліктів).

Відповідно до пункту 6 Положення, НСПП у межах своїх повноважень приймає рішення, які мають рекомендаційний характер і повинні розглядатися сторонами колективного трудового спору (конфлікту), відповідними центральними або місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування.

У свою чергу, Відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області є відокремленим структурним підрозділом НСПП, який сприяє врегулюванню колективних трудових спорів (конфліктів) на території Житомирської області (п. 1 розд. 1 Положення про відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області (а.с. 16-18)).

Згідно зі розд. 2 вказаного Положення, основними завданнями Відділення є:

1) сприяння поліпшенню соціально-трудових відносин та запобігання виникненню колективних трудових спорів (конфліктів);

2) сприяння взаємодії сторін соціально-трудових відносин у процесі врегулювання колективних трудових спорів (конфліктів), що виникли між ними;

3) здійснення посередництва і примирення під час вирішення колективних трудових спорів (конфліктів);

4) здійснення на територіальному рівні оцінки відповідності критеріям репрезентативності та підтвердження репрезентативності суб'єктів сторін профспілок та організацій роботодавців;

5) забезпечення здійснення соціального діалогу, вироблення узгоджених пропозицій щодо розвитку соціально-економічних та трудових відносин в Житомирській області;

6) підвищення рівня правової культури учасників соціально-трудових відносин.

Пунктом 7 розд. 1 Положення про відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області визначено, що фінансування Відділення здійснюється НСПП за рахунок коштів Державного бюджету України.

Аналіз наведених норм свідчить на користь висновку, що ані НПСС, ані відокремлений структурний підрозділ НПСС не мають державно-владних повноважень та не визначені як органи державної влади. Навпаки можна констатувати, що Положенням установлено, що НПСС є саме державним органом, створеним Президентом України для сприяння врегулюванню колективних трудових спорів (конфліктів), тобто підпадає під визначення "інший державний орган".

Таким чином, суд вважає, що позивач, обіймаючи посаду головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області, займав посаду державної служби в іншому державному органі, а не органі державної влади. Відтак, посада ОСОБА_3 не підпадає під перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації), наведений у ст. 2 Закону № 1682-VII, зокрема у п. 10 ч. 1 цієї статті.

За таким обставин, коли заходи з очищення влади (люстрації) не здійснюються щодо посадових та службових осіб інших державних органів, висновок відповідача щодо необхідності люстрації позивача за критерієм, наведеним у п. 3 ч. 4 ст. 3 Закону України "Про очищення влади", є передчасним.

Разом з цим суд критично оцінює посилання представника відповідача, в письмових запереченнях, на ч. 4 ст. 31 Закону України «Про державну службу», оскільки цією нормою врегульовано питання прийняття рішення про призначення або про відмову у призначенні на посаду державної служби за результатами спеціальної перевірки відповідно до Закону України "Про запобігання корупції" та за результатами перевірки відповідно до Закону України "Про очищення влади", а не підстави припинення державної служби та звільнення державного службовця з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Водночас, суд зауважує, що позивачем правомірність призначення його перевірки відповідно до Закону України "Про очищення влади" не оскаржується та судом не перевіряється, оскільки це виходить за межі предмету спору.

Також суд відхиляє доводи представника відповідача стосовно того, що внаслідок відкриття провадження в адміністративній справі за даним позовом ОСОБА_3 суд фактично визнав те, що Національна служба посередництва і примирення є суб'єктом владних повноважень. Так як у відповідності до п. 2 ч. 2 ст. 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Спірним наказом ОСОБА_3 звільнений з публічної служби, тому його звернення щодо визнання такого наказу протиправним і скасування є спором, який належить розглядати виключно в порядку адміністративного судочинства, незалежно від того чи позивач займав посаду державної служби в органі державної влади, чи іншому державному органі, яким є відповідач.

Беручи до уваги все викладене, а також ураховуючи відсутність сукупності обставин, передбачених Законом № 1682-VII, наявність яких є обов'язковим для звільнення працівника на підставі цього Закону, суд приходить до висновку, що наказ Національної служби посередництва і примирення від 27 січня 2017 року № 07-к "Про звільнення ОСОБА_3" необхідно скасувати як протиправний.

Щодо поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає слідуюче.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 статті 235 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку № 100, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку № 100, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100).

Згідно зі абз. 3 п. 8 Порядку № 100, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи організації, встановленим з отриманням вимог законодавства.

У відповідності до довідки НСПП від 28.03.2017 № 13-01/05-20/02-200 загальна сума доходу ОСОБА_3 за два останні місяці роботи (листопад і грудень 2016 року) становить 5370,53 грн, середньоденна заробітна плата складає 244,12 грн.

З огляду на викладене, з відповідача на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 10497,16 грн. Указана сума утворюється шляхом множення кількості днів вимушеного прогулу (43 роб. дні з 30.01.2017 до 30.03.2017) на розмір середньоденного заробітку (244,12 грн) ((244,12 х 43) = 10497,16).

Отож, позивача необхідно поновити на посаді, з якої його незаконно звільнено, а саме на посаді головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області з 28 січня 2017 р., з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 є обґрунтованими в повному обсязі, а позов таким, що належить до задоволення.

Згідно зі пунктами 2, 3 частини першої статті 256 КАС України, постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Таким чином, постанову суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць слід допустити до негайного виконання.

Керуючись статтями 86, 158-163, 167, 186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ Національної служби посередництва і примирення від 27 січня 2017 року № 07-к "Про звільнення ОСОБА_3".

Поновити ОСОБА_3 на посаді головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області з 28 січня 2017 р.

Стягнути з Національної служби посередництва і примирення на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.01.2017 до 30.03.2017 у розмірі 10497,16 грн.

Постанову в частині поновлення ОСОБА_3 на посаді головного спеціаліста відділення Національної служби посередництва і примирення в Житомирській області з 28 січня 2017 р. та стягнення з Національної служби посередництва і примирення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 06 квітня 2017 р.