Справа № 226/80/17
Суддя: Міронова Галина Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Салькова В.С.
Суддя-доповідач - Міронова Г.М.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 року справа №226/80/17

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді: Міронової Г.М., суддів: Арабей Т.Г., Геращенка І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/80/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмови у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач 23.01.2017 року звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради, в якому просив суд: визнати протиправною відмову Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради у призначенні їй допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; зобов'язати Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради призначити та здійснити виплату їй допомоги при народженні дитини за її заявою від 19.07.2016 року.

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/80/17 адміністративний позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано протиправними дії щодо відмови Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради від 23.11.2016 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини - визнано неправомірним і скасовано.

Зобов'язано Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради призначити та здійснити виплату ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП НОМЕР_1, допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 19.07.2016 року.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що внутрішньо переміщені особи в Україні наділені спеціальним адміністративно-правовим статусом: поряд із загальними мають також спеціальні права і обов'язки. Серед основних нормативно-правових актів, які регулюють правовий статус внутрішньо переміщених осіб, а також визначають їх права і обов'язки, є зокрема, Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Так, згідно цього Закону, довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Громадянин пенсійного віку, особа з інвалідністю, дитина-інвалід та інша особа, яка перебуває у складних життєвих обставинах, яких зареєстровано внутрішньо переміщеними особами, мають право на отримання соціальних послуг відповідно до законодавства України за місцем реєстрації фактичного місця проживання такої внутрішньо переміщеної особи.

Відтак, апелянт вважає, що Комісія з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам рішенням, затвердженим протоколом № 21 від 23.11.2016 року, правомірно відмовила позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з непроживанням за вказаною у заяві адресою. На думку апелянта, таке рішення відповідає положенням Закону № 1706-VII та постанови Кабінету Міністрів України № 365 від 08.06.2016 року.

Сторони у судове засідання не з'явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином.

За нормами пункту другого частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про народження є матір'ю ОСОБА_3, який народився у місті Донецьку ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5).

ОСОБА_2 відповідно до довідки від 19.07.2016 року № структурним підрозділом з питань соціального захисту населення у м. Мирнограді Донецької області взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції. Разом з нею взято на облік і малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 Фактичне місце проживання/перебування: АДРЕСА_1 (а.с. 7).

19.07.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити їй допомогу при народженні дитини (а.с. 52).

Актом матеріально-побутових умов сім'ї від 14.11.2016 року встановлено факт відсутності позивача за адресою визначеною в довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи (а.с. 56).

На підставі вказаного акту протоколом № 21 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 23.11.2016 року було визначено відмовити позивачу у призначенні соціальної виплати (а.с. 54-55).

23.11.2016 року відповідач прийняв рішення про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 року № 365 у зв'язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання (а.с. 53).

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо задоволення позову з огляду на наступне.

Спірним питанням цієї справи є правомірність відмови Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Ч. 2 ст. 19 Конституції України унормовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

За змістом ч. 1 ст. 1 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено Законом № 2811-XII та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Стаття 10 Закону № 2811-XII встановлює, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

За приписами ч.ч. 7, 9 ст. 11 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

Як встановлено судами і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Статтею 6 Закону № 2811-XII передбачено, що документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає та здійснює виплату державної допомоги, протягом 10 днів з дня звернення.

Про призначення державної допомоги чи про відмову в її наданні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і здійснює виплату державної допомоги сім'ям з дітьми, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом 5 днів після прийняття відповідного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач не дотримався строку прийняття рішення і при тому не надав доказів спрямування до позивача прийнято рішення.

Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року, який набрав чинності 14 квітня 2014 року, введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України».

Згідно із Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - це час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» № 405/2014 від 14 квітня 2014 року та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України.

Є загальновідомим факт, що антитерористична операція в Україні не завершилась на теперішній час.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є беззаперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Враховуючи, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі і рішення в справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» як джерело права відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини, та скасування рішення є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Отже, судом першої інстанції було правильно встановлено порушення відповідачем права позивача на отримання соціальної допомоги при народженні дитини.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції були правильно встановлені обставини справи та постанова прийнята з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування постанови суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 195, 197, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, 206, 211, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду в порядку письмового провадження набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів після набрання нею законної сили.

Колегія суддів: Г.М. Міронова

Т.Г. Арабей

І.В. Геращенко