Справа № 697/422/17
Суддя: Василенко Я.М.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 697/422/17 Головуючий у 1-й інстанції: Середа Л.В. Суддя-доповідач: Василенко Я.М.
У Х В А Л А

Іменем України

16 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Василенка Я.М.,

судді Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі Скаленку Р.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду Черкаської області на постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду Черкаської області про визнання протиправними дій та рішення суб'єкта владних повноважень щодо призначення та виплати щомісячного довічного грошового утримання судді,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:

- визнати протиправними дії Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду Черкаської області щодо відмови в призначенні та виплаті ОСОБА_2 щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90 % грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI та щодо не проведенні перерахунку раніше призначеного довічного грошового утримання у зв'язку із збільшенням грошового утримання судді;

- зобов'язати Канівське об'єднане управління Пенсійного фонду Черкаської області прийняти рішення про призначення, нарахування та виплату ОСОБА_2 щомісячного грошового утримання судді у відставці у розмірі 90% грошового утримання судді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI з часу звернення із заявою про призначення щомісячного грошового утримання судді у відставці;

- зобов'язати Канівське об'єднане управління Пенсійного фонду Черкаської області прийняти рішення про проведення перерахунку щомісячного довічного грошового утримання та виплату ОСОБА_2, у зв'язку з збільшенням грошового утримання судді, виходячи із мінімальної заробітної плати в розмірі 1600 гривень, з 01.12.2016.

Постановою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 позов задоволено.

Не погоджуючись з вищезазначеним судовим рішенням відповідачем подана апеляційна скарга, в якій він просить скасувати постанову суду першої інстанції, як таку, що постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В судове засідання сторони не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у зв'язку із чим, колегія суддів, на підставі ч. 6 ст. 12, ч. 1 ст. 41, ч. 4 ст. 196 КАС України розглядає справу за їх відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що згідно даних копії військового квитка ОСОБА_2 проходив військову службу з 16.06.1981 по 04.05.1983.

Згідно із записами копії трудової книжки, серії БТ-І №6821739, позивач в період часу з 1989 року по 1996 рік працював в органах прокуратури та був звільнений у зв'язку з переведенням на роботу судді.

Указом Президента України № 482/96 від 27.06.1996 ОСОБА_2 було призначено суддею Канівського районного суду Черкаської області. 21.06.2001 постановою Верховної Ради України №2576-ІІІ позивача було обрано на посаду судді Канівського районного суду Черкаської області безстроково.

Указом Президента України від 23.03.2004 № 358/204 позивача було переведено на посаду судді Канівського міськрайонного суду Черкаської області безстроково.

Постановою Верховної Ради України № 1600-VІІІ від 22.06.2016 позивача звільнено з посади судді у відставку, а саме під час дії саме Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI.

Як вбачається із листа відповідача від 07.02.2017 №28/л-10 Канівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Черкаської області, посилаючись на вимоги ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402, зарахував до стажу роботи лише періоди роботи позивача на посаді судді, тобто з 24.07.1996 по 22.09.2016. Робота в органах прокуратури, а також служба в армії, відповідачем при обрахунку стажу, необхідного для нарахування довічного грошового утримання судді, не обраховувалась, оскільки, на думку відповідача, зарахування такої роботи до стажу роботи судді ст. 135 вказаного вище закону не передбачено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відмова Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду Черкаської області в призначенні та виплаті ОСОБА_2 щомісячного грошового утримання судді у відставці є неправомірною, оскільки позивач має необхідний стаж для нарахування довічного грошового утримання судді, визначений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI, який діяв з 03.08.2010 по 30.09.2016, а тому позов підлягає задоволенню.

Апелянт у своїй скарзі зазначає, що посилаючись на вимоги ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016, у якій вичерпно визначені місця роботи, які зараховуються до стажу необхідного для обрахування довічного грошового утримання судді. Зарахування до стажу роботи судді в органах прокуратури та служби в армії вказаною вище статтею не передбачено, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити.

Колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції та вважає доводи апелянта безпідставними, враховуючи наступне.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню нормативно правові акти які були чинні на момент виникнення у позивача права на відставку, а це відповідно: Закон України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ, постанова КМ України № 865 від 03.09.2005 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», Указ Президент України № 584/95 від 10.07.1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI у п.11 Розділу XIII Перехідних положень законодавець вказав, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Редакціями вищезгаданих нормативно правових актів, які діяли на час виникнення у позивача права на відставку передбачено наступне.

Відповідно до абз. 2 ч. 4 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

У відповідності до абз. 2 п. 3-1 постанови КМ України № 865 від 03.09.2005 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби (дане положення до 2008 року було передбачено в Указі Президента України № 584/95 від 10.07.1995 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту суддів».

Аналогічна позиція викладена в Положенні про призначення і виплату щомісячного грошового утримання працюючим суддям, затвердженим наказом ДСА України від 24.07.2009 року № 81, згідно з п. 5.1 якого, до стажу роботи, що дає право судді на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менше як десять років, зараховується стаж роботи, передбачений частиною четвертою ст. 43 Закону України «Про статус суддів» та абз. 2 п. 3-1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів».

Згідно з постановою КМ України від 01.12.2010 № 1097 та абз. 6 п.1 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (редакція від 23.12.2010 року) постанова КМ України від 03.09.2005 № 865 втратила чинність з 01.01.2012.

Згідно зі ст. 11 Закону СРСР від 12.07.1967 № 1950-VII «Про загальний військовий обов'язок» на громадян, які були прийняті до військово-навчальних закладів, перебували на дійсній військовій службі, розповсюджувалися обов'язки, які встановлені для військовослужбовців строкової служби.

Постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 № 1545-ХХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» встановлено, що до прийняття відповідних актів законодавства України на території Республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і Законам України.

Відповідно до приписів частини 1 ст. 2 Закону України 25.03.1992 № 2232- XII «Про військовий обов'язок і військову службу», а також ч. 1 ст. 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», згідно яких військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, пов'язаний із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Законом України «Про Вищу Раду правосуддя» що набрав чинності 05.01.2017, внесені зміни у п. 34 розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень «Про судоустрій і статус суддів», з яких вбачається, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день їх призначення (обрання).

Отже календарний період проходження строкової військової служби та роботи в органах прокуратури зараховується до стажу роботи судді, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи саме на посаді судді не менш як 10 років.

Як вбачається з трудової книжки позивача останній мав стаж роботи на посаді судді більше 10 років, а отже календарний період проходження строкової військової служби та робота в органах прокуратури підлягає зарахуванню до стажу роботи позивача на посаді судді, який дає йому право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Приписами ч. 1 ст. 43 Закону України «Про статус суддів» від 15.12.1992 № 2862-ХІІ передбачено, що за кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки, але не більше ніж до 90 % заробітку судді.

У Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки № (2010)12 від 17.11.2010 зазначено: «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці» (пункт 54).

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Положеннями ст. 126 Конституції України закріплені основоположні принципи здійснення правосуддя в Україні - незалежність і недоторканність суддів.

Рішенням Конституційного Суду України № 19-рп/2004 надано офіційне тлумачення положення ст. 126 Конституції України, зокрема зазначено, що додаткові гарантії незалежності і недоторканості суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Такі, гарантії визначені, зокрема, ст. 13 Закону України «Про статус суддів» від 10.07.1998. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканості суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

У мотивувальній частині рішення від 14.12.2011 по справі № 18-рп/2011 Конституційний Суд України вказав, що щомісячне довічне грошове утримання судді є самостійною гарантією незалежності судді та складовою його правового статусу, а правова природа щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці та щомісячне грошове утримання діючого судді однакова, а самі ці поняття однорідні та взаємопов'язані, ідентичні, відрізняються лише за способом фінансування: судді у відставці сплачує Пенсійний фонд України за рахунок Державного бюджету, діючому судді виключно з Державного бюджету України. Щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці є належним утриманням цього судді після припинення виконання ним своїх професійних обов'язків та особливою формою його соціального забезпечення.

У вказаному рішенні Конституційний суд України зазначив про неможливість звуження змісту та об'єму гарантій незалежності суддів, а відповідно, матеріального та соціального забезпечення.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював аналогічні правові позиції у відношенні гарантій незалежності суддів, їх матеріального та соціального забезпечення у рішеннях, а саме: від 24.06.1999 № 6-рп/99, від 20.03.2002 № 5-рп/2002 (справа про пільги, компенсації та гарантії), від 01.12.2004 № 19-рп/2004 (справа про припинення дій чи обмеження пільг, компенсацій та гарантій), від 11.10.2005 № 8-рп/2005 (справа про пенсії та щомісячне довічне грошове утримання), від 18.06.2007 № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів); рішення № 10-рп/2008 від 22.05.2008, від З червня 2013 року № 3-рп/2013 у справі щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Виходячи із висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій суддів, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього довічного грошового утримання виникають не в момент звернення за призначенням вказаного утримання, а в момент виникнення права на його призначення.

Враховуючи викладене, а також беручи до уваги ту обставину, що позивачем, протягом дії Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції, чинній до 28.03.2015, був набутий достатній стаж роботи для призначення довічного грошового утримання судді у розмірі 90 %, який становить понад 25 років, що підтверджується належними та допустимими доказами в матеріалах справи, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення позову.

Також, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до рішення Конституційного Суду України № 4-п/2016 від 08.06.2016 - частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VI у редакції Закону «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213- VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина третя статті 141 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-V1 до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 № 213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 № 192-VIII, а саме: «Щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного грошового утримання».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вирішила згідно ст. 200 КАС України залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права

Керуючись ст.ст. 41, 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд

У Х В А Л ИВ :

Апеляційну скаргу Канівського об'єднаного управління Пенсійного фонду Черкаської області залишити без задоволення, а постанову Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 05.04.2017 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, встановлені статтею 212 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий: Василенко Я.М.

Судді: Кузьменко В.В.,

Шурко О.І.

Головуючий суддя Василенко Я.М.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.