Справа № 201/3694/17
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

№ 201/3694/17
провадження 2а/201/127/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем - Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 10 березня 2017 року звернулася до суду з позовом до відповідача Центрального об'єднаного управління ПФ України в м. Дніпрі про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії по перерахунок їй призначеної пенсії як державному службовцю, позовні вимоги доповнювалися і уточнювалися. Позивач в своєму позові та з представником в судовому засіданні посилаються на те, що з 16 жовтня 2008 року їй призначена пенсія згідно Закону України «Про державну службу» на підставі довідки про складові заробітної плати державного службовця від 08 жовтня 2008 року. 22 серпня 2016 року позивачкою була подана заява про перерахунок пенсії з урахуванням довідки про заробітну плату № 233/10-04-63-05-032 від 18 липня 2016 року, проте відповідач відмовив їй в цьому, посилаючись на, в тому числі, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII згідно з яким з 01 червня 2015 року раніше призначені пенсії не перераховуються. Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання вказаних дій відповідача протиправними, в тому числі і стосовно перерахунку пенсії, постановою суду від 17 жовтня 2016 року її позов було задоволено частково, постанова набрала законної сили і надійшла на виконання до відповідача. Відповідач на виконання вказаної постанови суду здійснив перерахунок її пенсії, але визначив розмір пенсії не 85% від заробітку діючого державного службовця, а в розмірі 60% цього заробітку, тобто зменшив розмір її пенсії, мотивуючи вказане зміною закону. Позивач з вказаним не погодилася, оскільки право на призначення пенсії як державному службовцю позивач отримала раніше прийняття вищезазначеного Закону, а закон зворотної сили не має, позивач вважає дії відповідача неправомірними, які порушують її конституційні права. Вона звернулася до пенсійного фонду, але отримала відмову через, начебто, відсутність можливості такого перерахунку та зміну закону. Позивач звертався з заявами та скаргами до відповідача та його органів з питаннями усунення порушення законів при необхідності зробити перерахунок його пенсії по новому закону, але вони ніяких дій для цього не зробили, відбувається бездіяльність. Позивач вважає вказане незаконним і протиправним, оскільки цим порушуються його права, в добровільному порядку питання не вирішується, відповідач не погоджується з доводами позивача, просив визнати протиправною бездіяльність і дії відповідача щодо неналежного виконання закону про збільшення її пенсії, фактично незаконним рішення про відмову йому в перерахунку пенсії, скасування цього рішення та зобов'язати відповідача нарешті виконати вказаний перерахунок і виплачувати підвищену пенсію (85% від заробітку діючого державного службовця), задовольнивши уточнений позов у повному обсязі.

Представник відповідача ЦОУ ПФУ в м. Дніпро в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно з 16 жовтня 2008 року позивачці призначена пенсія згідно Закону України «Про державну службу». 22 серпня 2016 року позивачкою була подана заява про перерахунок пенсії з урахуванням довідки про заробітну плату № 233/10-04-63-05-032 від 18 липня 2016 року, проте відповідач відмовив їй в цьому, посилаючись на, в тому числі, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII згідно з яким з 01 червня 2015 року раніше призначені пенсії не перераховуються. Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання вказаних дій відповідача протиправними, в тому числі і стосовно перерахунку пенсії, постановою суду від 17 жовтня 2016 року її позов було задоволено частково, постанова набрала законної сили і надійшла на виконання до відповідача. Оскільки, в роз'ясненні виконання судового рішення їм було відмовлено, при здійсненні перерахунку, управлінням було застосовано норми статті 37 Закону України «Про державну службу» в редакції чинній станом на 01 вересня 2016 року. Так, ст. 37 цього Закону було передбачено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Отже, рішення суду ними виконане правильно, бездіяльності в них немає, оскільки постійно працюють над цим і іншими зверненнями подібного характеру по цим та іншим питанням, документального підтвердження незаконності їх дій чи бездіяльності по вказаному питанню немає. Їх рішення про відмову позивачу законне. На всі письмові звернення позивача вони йому надавали своєчасні письмові відповіді, відповідно реагували на них, скарги скеровували до відповідних служб і підрозділів, вони діють в межах своєї компетенції, порушення закону чи бездіяльності з їх боку не було, вважає позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Згідно п.1 ч. І ст. 18 КАС України адміністративні справи, в якій однією із сторін є орган або посадова особа місцевого самоврядування, підсудні місцевим судам. А відповідно до ч. З ст. 18 цього Кодексу справи, щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом за вибором позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які вчинені (допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) особи-позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування звернення з позовом до адміністративного суду позивач посилався на норми Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. КАС України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Згідно зі ст. З КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом з'ясовано, що позивач ОСОБА_1 мешкає АДРЕСА_1 і звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в порядку, передбаченому законом. Відповідач не знаходиться і не зареєстрований в цьому районі міста.

Відповідно ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно 16 жовтня 2008 року позивачу ОСОБА_1 була призначена пенсія згідно Закону України «Про державну службу» на підставі довідки про складові заробітної плати державного службовця від 08 жовтня 2008 року. 22 серпня 2016 року позивачкою була подана заява про перерахунок пенсії з урахуванням довідки про заробітну плату № 233/10-04-63-05-032 від 18 липня 2016 року, проте відповідач відмовив їй в цьому, посилаючись на, в тому числі, Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року № 213-VIII згідно з яким з 01 червня 2015 року раніше призначені пенсії не перераховуються. Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання вказаних дій відповідача протиправними, в тому числі і стосовно перерахунку пенсії, постановою суду від 17 жовтня 2016 року її позов було задоволено частково, постанова набрала законної сили і надійшла на виконання до відповідача. Відповідач на виконання вказаної постанови суду здійснив перерахунок її пенсії, але визначив розмір пенсії не 85% від заробітку діючого державного службовця, а в розмірі 60% цього заробітку, тобто зменшив розмір її пенсії, мотивуючи вказане зміною закону. Позивач з вказаним не погодилася, оскільки право на призначення пенсії як державному службовцю позивач отримала раніше прийняття вищезазначеного Закону, а закон зворотної сили не має, позивач вважає дії відповідача неправомірними, які порушують її конституційні права. Вона звернулася до пенсійного фонду, але отримала відмову через, начебто, відсутність можливості такого перерахунку та зміну закону.

Дійсно постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 жовтня 2016 року у справі № 201/13405/16а було частково задоволено адміністративний позов ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро про визнання дій щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії державному службовцю протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок та виплату пенсії за період з 26 березня 2016 року; визнано протиправними дії Управління щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 як державному службовцю; зобов'язано Управління здійснити ОСОБА_1 з 01 вересня 2016 року перерахунок та виплату пенсії з урахуванням довідки №23375/10/04-63-05-032 від 18 липня 2016 року, виданої Державною податковою інспекцією у Жовтневому районі м. Дніпропетровська головного управління ДФС у Дніпропетровській області з урахуванням «Інших виплат», а саме, матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань. В іншій частині позовних вимог - відмовлено.

Відповідно до ст. 170 КАС України, якщо судове рішення є незрозумілим, суд, який його ухвалив, за заявою осіб, які беруть участь у справі, або державного виконавця ухвалою роз'яснює своє рішення, не змінюючи при цьому його змісту.

Оскільки, у вказаному судовому рішенні не було визначено з якого відсотку Управлінню необхідно здійснити Позивачу перерахунок пенсії, 22 листопада 2016 року уповноваженим представником Управління було подано заяву про роз'яснення постанови Жовтневого районного суду від 17 жовтня 2016 року, за результатом розгляду якої винесено ухвалу від 29 листопада 2016 року про відмову в задоволенні даної заяви. Відмовляючи в задоволені заяви Управлінню суд посилається на те, що «...роз'яснення постанови суду із зазначенням таких даних буде порушенням принципу диспозитивності, закріпленого статтею 11 КАС України та буде змінювати зміст судового рішення...приймаючи до уваги, що роз'яснення судом постанови суду від 17 жовтня 2016 року, у відповідності до заяви представника відповідача призведе до фактичної зміни змісту такого рішення, суд вважає за необхідне відмовити заявнику в задоволенні його заяви...».

Отже, на виконання постанови Жовтневого районного суду від 17 жовтня 2016 року, відповідачем було проведено перерахунок пенсії позивача на підставі довідки № 23375/10/04-63-05-032 від 18 липня 2016 року, виданої ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська ГУ ДФС у Дніпропетровській області з урахуванням «Інших виплат», а саме, матеріальної допомоги для оздоровлення та матеріальної допомоги вирішення соціально побутових питань. Оскільки, в роз'ясненні виконання судового рішення відповідачу було відмовлено, при здійсненні перерахунку, Управлінням було застосовано норми статті 37 Закону України «Про державну службу» в редакції чинній станом на 01 вересня 2016 року. Так, ст. 37 цього Закону було передбачено, що пенсія державним службовцям призначається в розмірі 60 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями, - у розмірі 60 відсотків заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

При цьому відповідач вважає хибними доводи позивача про те, що при здійсненні управлінням перерахунку її пенсії на виконання постанови Жовтневого районного суду від 17 жовтня 2016 року необхідно було застосувати норму ст. 37 Закону України «Про державну службу», яка діяла на момент призначення пенсії позивачу та втратила чинність на день здійснення перерахунку пенсії, виходячи з наступного. Відповідно до ч. І ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Таким чином, при перерахунку пенсій позивачці було застосовано норму законодавства, що діяла на момент здійснення правочину, а тому немає підстав для визнання дій управління неправомірними.

Враховуючи, що відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, управління ПФУ не має можливості поновити та продовжувати виплату пенсії позивача в розмірах, що передували виконанню зазначеної вище постанови Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська, оскільки перерахунок пенсії законом зараз взагалі не передбачено.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за бажанням застрахованої особи частина розміру пенсії за віком за період страхового стажу, набутого до дня набрання чинності цим Законом, може бути визначена відповідно до раніше діючого законодавства, а частина розміру пенсії за період страхового стажу, набутого після набрання чинності цим Законом, - відповідно до цього Закону. При цьому частина розміру пенсії за віком, обчислена за раніше діючим законодавством, не може перевищувати максимальних розмірів пенсій, визначених законом для відповідних категорій пенсіонерів, та не може бути нижчою, ніж розмір трудової пенсії за віком з урахуванням цільової грошової допомоги на прожиття, що діяли на день набрання чинності цим Законом.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормою прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч. З ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Принцип перспективної дії норми закону на який посилається відповідач, поширюється тільки на відносини, які виникли після введення в дію змін в Закони. Загальним правилом установленим частиною 1 статті 58 Конституції України закони та правові акти не мають зворотною дії у часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Крім того, в мотивувальній частині рішення від 11 жовтня 2005 року № 8 - рп Конституційній Суд України зазначив, що конституційні принципи на яких базується

здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення перетинаються за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24, (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов'язана з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і були впевненими у своїх законних очікуваннях, набуте ними на підставі чинного законодавства право, його, зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуде право його зміст та обсяг буде ними реалізовано тобто набуте право не може бути скасовано чи звужене.

З огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (набрало законної сили 8 лютого 2006 року) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, судами слід мати на увазі наступне: реалізація особою прав, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобов'язань, судами не повинні приймати до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення права у особи відповідно права.

При вирішення питання про застосування правових норм у часі до спірних правовідносин необхідно врахувати висновки Верховного Суду України викладені ним у постанові №21-630а14 від 10 лютого 2015 року згідно яких зміст та обсяг досягнутих соціальних гарантій не може бути звужений шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини по пенсійному забезпеченню виникають не в момент звернення за призначенням пенсії, а в момент виникнення права на її призначення.

Відповідно до ст. 46 Конституції України «громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадків передбачених законом.

Предметом поданої заяви не є прохання призначеної пенсії, а зробити перерахунок раніше призначеної пенсії як державному службовцю. Але законом зараз такий перерахунок не передбачений і максимальний відсоток заробітку діючого держслубовця визначено саме 60%, а не 85%, як того просить позивач.

Отже, на підставі вищевикладеного та виходячи з системного аналізу положень статей 22, 64 Конституції України, правових позицій Конституційного суду України можна зробити висновок конституційний принцип гарантованості конституційних прав і свобод, конкретизований через вимогу неможливості їх скасування або звуження, поширюється також на норми матеріального і соціального забезпечення державних службовців та їх соціального захисту.

Крім того, відповідачем винесене рішення № 205 від 06 грудня 2016 року про утримання з неї надміру виплаченої суми пенсії з урахуванням виконаної постанови суду від 17 жовтня 2016 року. Вказане рішення позивачкою не оскаржене і діє, тобто з ним вона погодилася.

Позивачка сама звернулася до суду з вимогами до відповідача, саме через її звернення та постанову суду в неї зменшився розмір пенсії, а не через неправомірні дії відповідача, який належним чином виконав набравши законної сили рішення суду.

На час призначення позивачу пенсії відповідно до статті 37-1 Закону України «Про державну службу» у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям провадиться перерахунок пенсії державного службовця з дати підвищення заробітної плати, але зараз вказаної норми закону немає, вона виключена і більше застосовуватися не може.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав і свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненнями ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 9 КАС України у разі невідповідності нормативно - правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Тобто, позивач повинен довести, що дiями відповідача було порушено його права. Однак, жодних інших доказiв позивачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 21 Конституції права та свободи людини є непорушними, до яких відноситься й право згідно ст. 4І Конституції на володіння, користування і розпорядження власністю, яку придбала позивачка у відповідності до вимог закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування. їх посадових або службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,

або з власної ініціативи. Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Крім того, згідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України «У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку». При цьому Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 6 березня 2008 року зауважив, що під час розгляду спорів щодо окарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених в позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які пред'являються до дій та рішень суб'єктів владних повноважень. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов не підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника щодо наполягання на позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачем не були допущені. При таких обставинах суд вважає можливим ОСОБА_1 в задоволенні позову до ЦОУ Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Таким чином позовні вимоги про визнання дій і бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і не підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Законом України «Про пенсійне забезпечення», постановою № 909 Кабінету Міністрів України від 04 листопада 1993 року, практикою Європейського суду з прав людини, ст. 2, 3, 5, 6, 18, 19, 69, 71, 72, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позову до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпро про визнання дій та бездіяльності протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова може бути оскаржена в Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя -