Справа № 2-а/1570/1949/2011
Суддя: Семенюк Г.В.
Дата ухвалення: 2011-10-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 жовтня 2011 р.Справа № 2-а/1570/1949/2011

Категорія: 3.4.Головуючий в 1 інстанції: Стеценко О.О.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючогосудді -ОСОБА_1
судді - ОСОБА_2
судді - ОСОБА_3
при секретаріОСОБА_4

за участю сторін:
позивачОСОБА_5 (довідка)
перекладачОСОБА_6 (паспорт)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Одеського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_7 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця № 56-11 від 02 лютого 2011 року нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні, -

встановиЛА:

Позивач, звернувся до суду з позовом до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_7 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця № 56-11 від 02 лютого 2011 року нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2011 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду. Визнати рішення Державного комітету у справах національностей та релігій про відмову ОСОБА_5 ОСОБА_8 в наданні статусу біженця неправомірним з моменту його прийняття. Зобов'язати Державний комітет України у справах національностей та релігії надати ОСОБА_5 ОСОБА_8 статус біженця в Україні.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 є громадянином ОСОБА_9, проживав в м. Ош, за національністю - узбек, за віросповіданням мусульманин. З ОСОБА_9 виїхав 28 липня 2010 року до Казахстану, яку перетнув транзитом та дістався м. Петрозаводськ Росія. Після перебування в Росії, з міста Петрозаводськ (Росія) доїхав до міста Харків та 27.08.2010 року він перетнув кордон України.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника (а.с.23-72).

06 вересня 2010 року ОСОБА_5 звернувся до ОСОБА_7 з заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтував причини, з яких він не може повернутись в країну постійного проживання через те, що на території ОСОБА_9 йде громадянська війна між представниками етнічних груп узбеків та киргизів, та позивач боїться за своє життя, у зв'язку з тим, що він належить до етнічної групи узбеків (а.с.26).

07 вересня 2010 року начальником Управлінця прийнятий наказ у відповідності до п.1 ст.9 ЗУ «Про біженців» про дозвіл у прийнятті заяви про надання статусу біженця громадянину ОСОБА_9 ОСОБА_5.

24.09.2010 року начальником ОСОБА_7 у відповідності до абзацу третього статті 12 Закону України «Про біженців»прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_9 ОСОБА_5 (а.с.49).

23 листопада 2010 року начальником ОСОБА_7 згідно до ст. 13 Закону України «Про біженців»прийнятий наказ №3 88 про продовження розгляду документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця громадянину ОСОБА_9 ОСОБА_5 (а.с.60).

29 грудня 2010 року за результатами розгляду особової справи заявника ОСОБА_7 дійшло висновку, що громадянин ОСОБА_9 ОСОБА_8 не підпадає під критерії визначення «біженця»у відповідності абзацу 2 ст. 1 Закону України «Про біженців».

Вказане рішення ОСОБА_7 обґрунтувало тим, що при аналізі всіх зазначених заявником фактів, становиться очевидним, що повідомлені ОСОБА_5 факти не мають ознак переслідування. Факти, що були наведені заявником мають загальний характер. Виїзд з країни носить характер пошуку кращого місця для існування, а не притулку. Реального переслідування іноземець не зазнавав, а звернення до міграційної служби, це лише спроба легалізуватися (а.с. 67-71).

Рішенням Комітету № 56-11 від 02 лютого 2011 року відповідно до абзацу другого ст.1, абзацу п'ятого ст. 10 Закону України «Про біженців»висновок ОСОБА_7 підтримано, у наданні статусу біженця в Україні громадянину ОСОБА_9 ОСОБА_5 відмовлено.

18 лютого 2011 року позивач отримав повідомлення про відмову у наданні статусу біженця (а.с.8).

Відповідно до статті 1 Закону України „Про біженців" № 2557-III від 21 червня 2001 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, - біженець-особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутись до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 14 Закону України «Про біженців», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, - спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про надання статусу біженця або про відмову у наданні статусу біженця на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця.

При цьому суд вважає, що «побоювання стати жертвою переслідувань»складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи «побоювання». «Побоювання» є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну та стала біженцем.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ, тощо.

Таким чином, особа, яка шукає статусу біженця, має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі, і така ситуація склалась внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Суд першої інстанції не прийняв до уваги посилання Позивача як на підставу задоволення позову на обставини, які він виклав у позовній заяві, оскільки заявник до рядів політичних партій не входить, погрози, пов'язані з расою, національністю та релігійною належністю на його адресу не висловлювались, чого сам Позивач під час розгляду його документів відповідачем не оспорював (а.с.31,34). А тому на думку суду зазначені ним обставини не підтверджують обґрунтованості його побоювань стати жертвою переслідувань.

Також, на думку суду, про неспроможність ствердження заявника про залишення країни походження через обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань в ОСОБА_9 свідчить той факт, що він виїхав з ОСОБА_9 до Казахстану, потім транзитом прибув 09.08.2010 року автомобілем до Росії, перебував на території Росії 17-18 днів, далі направився до України (місто ОСОБА_6). При цьому до прибуття до міста ОСОБА_6 за захистом до міграційних служб інших країн не звертався.

При таких обставинах, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що заява, яку подав ОСОБА_5 до органів міграції є логічно не послідовною, неправдоподібною та не викликає довіри, а дійсною причиною його звернення є спроба легалізувати своє знаходження на території України.

З урахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції дійшов до висновку, що при розгляді заяви ОСОБА_9 ОСОБА_5 про надання йому статусу біженця в Україні відповідачем та третьою особою здійснено усі дії, передбачені законодавством про біженців, для встановлення інформації про заявника та обставин, які стали підставою для звернення із заявою про набуття статусу біженця. При цьому Комітет та ОСОБА_7 діяли в межах Закону України «Про біженців», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, прийняли рішення відповідно до повноважень, визначених статтями 6, 7 цього Закону та інших його норм, які передбачають виконання зазначеними органами своїх повноважень, з якою це повноваження надано та з дотриманням процедури прийняття рішень, встановленої Законом, а тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 на Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2011 року, - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 квітня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_5 до Державного комітету України у справах національностей та релігій, третя особа на стороні відповідача, що не заявляє самостійних вимог ОСОБА_7 міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в наданні статусу біженця № 56-11 від 02 лютого 2011 року нечинним та зобов'язання надати статус біженця в Україні, - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Ухвалу складено у повному обсязі 05 жовтня 2011 року.

Головуючийсуддя ОСОБА_1
суддя ОСОБА_2
суддя ОСОБА_3