Справа № 809/1908/16
Суддя: Попко Ярослав Степанович
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/3713/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Попка Я.С.

суддів Сапіги В.П., Хобор Р.Б.

за участю секретаря судового засідання Мацьків М.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу Приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс» на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року у справі за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

В С Т А Н О В И В:

23.12.2016 року позивач - Івано-Франківське обласне відділення Фонду соціального захисту інвалідів звернулося до суду з позовом до Приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс», в якому просить стягнути з відповідача на користь Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 21 249,95 грн., з них 16 250,00 грн. адміністративно-господарських санкцій та 4 999 грн. 95 коп. пені.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року позов задоволено. Стягнено з приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс» на користь Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів 21 249,95 грн., з них 16 250,00 грн. адміністративно-господарських санкцій та 4 999 грн. 95 коп. пені.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що відповідачем, в порушення норм Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», у 2014 році не було виконано всі заходи по створенню робочих місць для інвалідів та їх працевлаштуванню та не дотримано вимог, встановлених статтею 19 вказаного Закону. 24.10.2016 року згідно листа про надання інформації Головного управлінням ДФС в Івано-Франківській області позивач дізнався про порушення відповідачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а тому перебіг процесуального строку звернення до суду слід рахувати з цієї дати.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Приватне виробничо-комерційне підприємство «Люкс-Сервіс» оскаржило її, подавши апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, або залишити без розгляду.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, апелянт зазначає, що у даній справі були всі підстави для залишення справи без розгляду у зв'язку з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду.

Апелянт посилається на те, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг строку звернення до адміністративного суду розпочинається не з дня, коли особа, в тому числі і суб'єкт владних повноважень, безпосередньо дізналася про обставини (події), що є підставою для звернення до суду, а з дня, коли вона повинна була дізнатися про ці обставини за умови належного користування своїми правами та повноваженнями.

Згідно вимог, ПВКП «Люкс-Сервіс» не виконав нормативу по працевлаштуванню інвалідів, як це передбачено вимогами Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» у 2014 році, добровільно не сплатив адміністративно-господарські санкції за 2014 рік. Однак, Фондом соціального захисту інвалідів невірно було вказано час, до якого відповідач повинен був самостійно їх сплатити, а саме: до 16.04.2016 року.

Апелянт стверджує, що дміністративно-господарські санкції розраховуються та сплачуються самостійно в строк до 15 квітня року, наступного за роком, в якому відбулося порушення нормативу, встановленого частиною першою статті 19 цього Закону. Отже, за 2014 рік відповідач повинен був самостійно розрахувати та сплатити адміністративно- господарські санкції до 15.04.2015 року.

Таким чином, саме з 16 квітня 2015 року у Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів виникло право на стягнення несплачених підприємством самостійно сум санкцій у судовому порядку і на подання такого позову поширюється саме строк звернення до суду, встановлений ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Отже, позивач мав право та повинен був звернутись до суду із відповідною позовною з аявою до відповідача протягом шести місяців із дати несплати санкцій, тобто із 16 квітня 2014 року до 16 жовтня 2015 року.

Таким чином, апелянт вважає, що звертаючись до суду з даним позовом 20.12.2016 року з вимогою про стягнення з Приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс» адміністративно-господарських санкцій та пені за порушення вимог ст. ст. 19, 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», що мали місце у 2014 році, а термін стягнення котрих виник з 16.04.2015 року, позивач пропустив шестимісячний строк звернення до адміністративного суду, встановлений ч. 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Із змісту ст. 19 Конституції України вбачається, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Розглядаючи спір, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Статтею 4 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено, що діяльність держави щодо інвалідів виявляється у створенні правових, економічних, політичних, соціальних, психологічних та інших умов для забезпечення їхніх прав і можливостей нарівні з іншими громадянами для участі в суспільному житті та полягає у: виявленні, усуненні перепон і бар'єрів, що перешкоджають забезпеченню прав і задоволенню потреб, у тому числі стосовно доступу до об'єктів громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу (далі - об'єкти фізичного оточення), транспорту, інформації та зв'язку, а також з урахуванням індивідуальних можливостей, здібностей та інтересів - до освіти, праці, культури, фізичної культури і спорту; охороні здоров'я; соціальному захисті; забезпеченні виконання індивідуальної програми реабілітації інвалідів; наданні пристосованого житла; сприянні громадській діяльності.

Згідно ч. 3 ст.18 вказаного Закону підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов'язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для них умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені чинним законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування інвалідів, і звітувати Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 19 зазначеного Закону для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування інвалідів у розмірі 4 відсотків середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості 1 робочого місця. Підприємства, установи, організації, у тому числі підприємства, організації громадських організацій інвалідів, фізичні особи, які використовують найману працю, самостійно розраховують кількість робочих місць для працевлаштування інвалідів відповідно до нормативу, встановленого частиною 1 цієї статті, і забезпечують працевлаштування інвалідів. При розрахунках кількість робочих місць округлюється до цілого значення. Виконанням нормативу робочих місць відповідно до змісту ч. 5 статті 19 Закону, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських організацій інвалідів, фізичною особою, яка використовує найману працю, інвалідів, для яких це місце роботи є основним.

Статтею 20 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» встановлено обов'язок підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, які використовують найману працю, де середньооблікова чисельність працюючих інвалідів менша, ніж установлено нормативом, передбаченим статтею 19 цього Закону, щороку сплачувати відповідним відділенням Фонду соціального захисту інвалідів адміністративно-господарські санкції, сума яких визначається в розмірі середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, фізичної особи, яка використовує найману працю, за кожне робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом. Для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських організацій інвалідів, фізичних осіб, на яких працює від 8 до 15 осіб, розмір адміністративно-господарських санкцій за робоче місце, призначене для працевлаштування інваліда і не зайняте інвалідом, визначається в розмірі половини середньої річної заробітної плати на відповідному підприємстві, в установі, організації, у тому числі підприємстві, організації громадських організацій інвалідів, у фізичної особи, яка використовує найману працю. Положення цієї частини не поширюється на підприємства, установи і організації, що повністю утримуються за рахунок коштів державного або місцевих бюджетів.

Відповідно до ч. 2 статті 20 Закону порушення термінів сплати адміністративно-господарських санкцій тягне за собою нарахування пені.

Поняття робоче місце інваліда, спеціальне робоче місце інваліда визначено статтею 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» і розуміється як: робоче місце інваліда - місце або виробнича ділянка постійного або тимчасового знаходження особи у процесі трудової діяльності на підприємствах, в установах і організаціях; спеціальне робоче місце інваліда - окреме робоче місце або ділянка виробничої площі, яка потребує додаткових заходів з організації праці особи з урахуванням її індивідуальних функціональних можливостей, обумовлених інвалідністю, шляхом пристосування основного і додаткового устаткування, технічного обладнання тощо.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що передбачений статтею 19 Закону обов'язок по забезпеченню працевлаштування інвалідів не слід ототожнювати з обов'язком роботодавця здійснювати фактичний пошук інвалідів для їх працевлаштування на створених останнім робочих місцях, оскільки законом на роботодавця такий обов'язок не покладається.

Обов'язок по забезпеченню роботодавцем працевлаштування інвалідів буде виконаний останнім в передбаченому законом обсязі у випадку дотримання роботодавцем нормативних вимог статті 18 Закону (виділення та створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, у тому числі спеціальних робочих місць; створення для інвалідів умов праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації; забезпечення інших соціально-економічних гарантій, передбачених чинним законодавством; надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації працевлаштування інвалідів; звітування Фонду соціального захисту інвалідів про зайнятість та працевлаштування інвалідів у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України).

Отже, законодавство України в сфері соціальної захищеності інвалідів обов'язок з працевлаштування інвалідів покладає на орган державної влади з питань праці та соціальної політики, органи місцевого самоврядування, громадські організації інвалідів, але цьому мають передувати певні дії підприємств, установ і організацій зі створення робочих місць для інвалідів та з відповідного інформування зазначених органів з метою працевлаштування інвалідів. Обов'язок державних органів щодо працевлаштування інвалідів виникає після виконання підприємствами обов'язку щодо створення робочих місць і надання передбаченої законодавством про соціальну захищеність інвалідів інформації про наявність вільних робочих місць та вакантних посад, на яких може використовуватися праця інвалідів.

Як підтверджується матеріалами справи, середньооблікова кількість штатних працівників облікового складу на Приватному виробничо-комерційному підприємстві «Люкс-Сервіс» становить 16 осіб, кількість інвалідів - штатних працівників, які повинні працювати на робочих місцях, створених відповідно до вимог статті 19 Закону України № 875, становить 1 особа, середньооблікова кількість штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлена інвалідність, становить 0 осіб.

Форму звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій» та Інструкцію щодо заповнення форми звітності № 3-ПН «Звіт про наявність вакансій» затверджено Наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 420 від 19 грудня 2005 року. Звіти форми 3-ПН містять інформацію, необхідну для встановлення відповідачем факту виконання чи невиконання позивачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що Приватним виробничо-комерційним підприємством «Люкс-Сервіс» щомісячно протягом 2014 року подавалися до центру зайнятості звіти за формою № 3-ПН.

Апеляційний суд вказує на те, що до обов'язків роботодавців стосовно забезпечення прав інвалідів на працевлаштування, крім створення робочих місць для працевлаштування інвалідів, відноситься також обов'язок надання державній службі зайнятості інформації, необхідної для організації такого працевлаштування.

Такі вимоги закону реалізуються відповідно до частини 4 статті 20 Закону України «Про зайнятість населення», за якою підприємства, установи і організації незалежно від форми власності реєструються у місцевих центрах зайнятості за їх місцезнаходженням як платники збору до Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, щомісяця подають цим центрам адміністративні дані у повному обсязі про наявність вільних робочих місць (вакансій), у тому числі призначених для працевлаштування інвалідів.

Крім того, в матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем вживались додаткові заходи додатково щодо пошуку інвалідів для працевлаштування шляхом розміщення у засобах масової інформації оголошень про працевлаштування інвалідів на своєму підприємстві.

Встановлено, що Приватне виробничо-комерційне підприємство «Люкс-Сервіс» у відділенні Фонду соціального захисту інвалідів зареєстровано не було та звіт про зайнятість та працевлаштування інвалідів не подавало.

Таким чином, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що відповідачем не вжито усіх залежних від нього заходів щодо утворення робочих місць для працевлаштування інвалідів та допущено правопорушення у сфері господарювання.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що частиною 2 статті 99 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

24.10.2016 року згідно листа про надання інформації Головного управлінням ДФС в Івано-Франківській області позивач дізнався про порушення відповідачем вимог Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні», а тому перебіг процесуального строку звернення до суду слід рахувати з цієї дати.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені в сумі 21 249,95 грн.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, об'єктивно і всебічно з'ясованих обставинах, а доводи апелянта на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ч.3 ст.160, ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс» залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 січня 2017 року у справі №809/1908/16 за позовом Івано-Франківського обласного відділення Фонду соціального захисту інвалідів до Приватного виробничо-комерційного підприємства «Люкс-Сервіс» про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Я. С. Попко
судді В. П. Сапіга
Р. Б. Хобор

Повний текст судового рішення виготовлено 16.05.2017 року.