Справа № 462/7826/15-а
Суддя: Колодяжний С. Ю.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

справа № 462/7826/15-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року Залізничний районний суд м.Львова у складі:

головуючого судді Колодяжного С.Ю.

з участю секретаря Обертас Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Львові справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи Львівська міська рада, Львівське комунальне підприємство «Левандівка», ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування розпорядження,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №303 від 29.05.2015 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр.ОСОБА_1Й.». Свої вимоги обгрунтовує тим, що оскаржуваним розпорядженням його зобовязано демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4м, самочинно встановлену між будинками №22-26 на вул.Пропелерній у м.Львові, однак він не встановлював огорожу, а лише замінив її на нову, придатну для використання. Крім цього, огорожа встановлена на належній йому на праві власності земельній ділянці. Відповідач не проявив безсторонності і балансу інтересів, діяв лише в інтересах ОСОБА_2, яка звернулася до нього зі скаргою з приводу цієї огорожі, хоча попередньо погоджувалась на заміну огорожі на нову. Вважає, що Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради провела неналежну перевірку фактичних даних і допустила формальний підхід, розпорядження прийнято з порушенням вимог Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого Рішенням Львівської міської ради № 835 від 09.09.2011 року, що призвело до безпідставного затвердження висновку міжвідомчої комісії щодо демонтажу його огорожі.

В судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали в повному обсязі, дали пояснення аналогічні викладеному, просять позов задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність такого, зазначив, що оскаржуване розпорядження прийняте з дотриманням вимог законодавства та просив в позові відмовити.

Третя особа ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_5 проти задоволення позову заперечили, зазначивши, що вказане розпорядження є законним. Просили відмовити в позові.

Представник третьої особи Львівської міської ради ОСОБА_6 проти вимог позову не заперечила, зазначивши, що розпорядження Залізничної районної адміністрації містить неточності, що є недопустимим, зокрема, позивачем встановлено фактично дві частини огорожі в різних місцях, однак в розпорядженні йдеться про одну огорожу. Крім цього, ОСОБА_1 самочинно встановлено огорожу також і на інших частинах його земельної ділянки, проте жодного реагування на це зі сторони відповідача немає.

Третя особа - Львівське комунальне підприємство «Левандівка», яке належним чином було повідомлене про час та місце розгляду справи, не забезпечило явку в судове засідання свого уповноваженого представника, про причину неявки не повідомило.

Заслухавши пояснення позивача, третю особу, представників позивача, відповідача, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умовами, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 5 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Частиною 1 ст.2 КАС визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч.1 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових чи службових осіб.

У ч.1 ст.6 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи чи інтереси.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи (а.с. 6-8), що позивачу ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить земельна ділянка і житловий будинокна вул.Пропелерна, 26 у м.Львові.

Також встановлено, що мешканка квартири №1 на вул.Пропелерна, 22 у м.Львові ОСОБА_2 25.11.2014 року звернулася до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради зі скаргою щодо самочинно встановленої на земельній ділянці вул.Пропелерна, 26 у м.Львові бетонної огорожі, яке здійснив ОСОБА_1 (а.с.52-53).

Як вбачається з акту ЛКП «Левандівка» від 10.02.2015 року, комісією на межі земельних ділянок на вул.Пропелерна, 22 та вул.Пропелерна, 26 у м.Львові виявлено самовільно встановлену ОСОБА_1 огорожу, яка складається з трьох бетонних блоків шириною по 2,2 м та висотою 2,0 м на фундаменті, що зафіксовано на схематичному зображенні. Одна секція огорожі встановлена зі сторони вул.Пропелерної, друга встановлена до стіни житлового будинку на вул.Пропелерна, 22 перед будинком, третя секція огорожі встановлена до стіни житлового будинку на вул.Пропелерна, 22 після будинку (а.с.54, 55). Дане підтверджується фотографіями (а.с. 68, 69).

Відповідно до витягу з протоколу міжвідомчої комісії Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради від 31.03.2015 року №12, комісія, заслухавши заяву ОСОБА_2, власниці квартири №1 на вул.Пропелерній, 22 у м.Львові, інформацію ЛКП «Левандівка» про самочинно встановлену ОСОБА_1 збірно-розбірної бетонної огорожі довжиною 4,4 м між будинками №22-26 на вул.Пропелерній, вирішила демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4м, самочинно встановлену між будинками №22-26 на вул.Пропелерній у м.Львові (а.с.50).

Розпорядженням Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №303 від 29.05.2015 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр.ОСОБА_1Й.» (а.с.5) було затверджено вказаний висновок міжвідомчої комісії (п.1) та рекомендовано ОСОБА_1 в термін до 15.06.2015 року демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4м, самочинно встановлену між будинками №22-26 на вул.Пропелерній (п.2).

Згідно з п.1.6.1 Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09 вересня 2011 року № 835, до ознак і класифікації самочинного будівництва, розширення, реконструкції, реставрації, капітального ремонту, переобладнання, порушення правил експлуатації житлового фонду, охорони і використання памяток культурної спадщини, влаштування малих архітектурних форм відноситься, зокрема,влаштування будь-якої огорожі (окрім тимчасової переносної або декоративної) на земельній ділянці, яка не знаходиться у користуванні на умовах оренди або не належить на правах приватної власності фізичній або юридичній особі, проведення будівництва або наявність на ній будівельних матеріалів.

При цьому, як встановлено в судовому засіданні і не спростовано особами, які беруть участь у справі, спірна огорожа знаходиться на земельній ділянці, яка на праві власності належить позивачу, а тому, з огляду п.1.6.1 Положення, не має ознак самочинного будівництва.

Крім цього, в оскаржуваному розпорядженні не вказано чітко, яку огорожу рекомендовано демонтувати, за наведеного в розпорядженні формулювання «… демонтувати збірно-розбірну бетонну огорожу довжиною 4,4 м, самочинно встановлену між будинками № 22-26 на вул.Пропелерній», не можна однозначно ідентифікувати, про яку саме огорожу йдеться, оскільки, як вбачається із схематичного зображення ЛКП «Левандівка» самочинно влаштованих огорож на вул.Пропелерна, 26 (а.с. 55), між будинками № 22 і № 26 огорожі не встановлено, а між земельними ділянками за вказаними адресами встановлено дві секції огорожі довжиною 2.20 м кожна по обидві сторони будинку № 22.

Таким чином, у розпорядженні не відображене дійсне влаштування огорожі позивачем.

Також суд звертає увагу на ту обставину, що в акті ЛКП «Левандівка» від 10.03.2015 року (а.с. 54) зафіксовано самочинне встановлення ще однієї секції огорожі зі сторони вул.Пропелерної, такої ж бетонної огорожі вздовж земельної ділянки позивача по вул.Пропелерній довжиною 16,17 м, по вул.Моторній довжиною 21,84 м, вздовж ділянки від будинку на вул.Пропелерна, 26/1 довжиною 8,20 м. Поряд з цим розпорядження прийняте лише щодо секцій огорожі, які примикають до будинку № 22. Доказів реагування відповідача на встановлення інших секцій огорожі суду не представлено, пояснень з цього приводу представник відповідача не надав, з чого вбачається вибірковість та відсутність безсторонності у вирішенні питання самочинного влаштування огорожі.

Згідно положень ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку (ч.3 ст.2 КАС України).

Відповідно до п.3.4. розділу VI Положення про розмежування повноважень між виконавчими органами Львівської міської ради, затвердженого ухвалою Львівської міської ради №3704 від 08.07.2010 року, п.4.3.4 Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради, затвердженого рішенням Львівської міської ради № 5 від 06.01.2012 року, та п.3.1. Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, затвердженого рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 09.09.2011 року № 835, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень районної адміністрації в галузі будівництва належить розгляд та вжиття заходів, у встановленому виконавчим комітетом, департаментом містобудування порядку, щодо фактів самочинного будівництва.

Пункт 5.1 розділу VІ вказаної Ухвали №3704 від 08.07.2010 року наділяє районні адміністрації правом на звернення у встановленому порядку до судових органів з позовними заявами, скаргами щодо справ, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Підпунктом 4.5.1 п.4.5 Положення про Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради визначено, що районна адміністрація має повноваження звертатися у встановленому порядку до судових органів з позовними заявами, скаргами про демонтаж самочинного будівництва та з інших питань, що виникають у процесі здійснення наданих районній адміністрації повноважень.

Відповідно до ч.1 ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (ч.1 ст.73 Закону №280/97-ВР).

Згідно з ч.10 ст.59 цього ж Закону акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відтак, суд приходить до висновку щодо протиправності розпорядження, оскільки воно прийняте за відсутності у відповідача у спірних відносинах необхідного обсягу повноважень на зобовязання особи у примусовому (розпорядчому, наказному) порядку знести самочинне будівництво та підміни таким чином суду.

Рекомендування (пропозиція, зобовязання, вимога) особі вчинити певні добровільні дії у формі прийняття обовязкового для виконання рішення субєкта владних повноважень (правового акту), виключається.

В розрізі викладеного, треба констатувати, що складається практика правозастосування, коли визначальною підставою (однією із підстав) при ухваленні судового рішення за позовом відповідного органу місцевого самоврядування про знесення самочинного будівництва є попереднє подібне до Розпорядження рішення такого органу.

При ухваленні цього рішення суд враховує правові позиції, сформульовані Верховним Судом України у постановах від 19 листопада 2014 року №6-180цс14 та 17 грудня 2014 року №6-137цс14.

Необхідно відмітити, що районна адміністрація не має повноважень на прийняття розпорядження і в силу вимог вказаного Положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м.Львові, з огляду на таке.

У відповідності до змісту п.5.1 цього Положення міжвідомчі комісії при районних адміністраціях можуть приймати у кожному конкретному випадку самочинного будівництва одне з таких рішень: про передачу матеріалів до суду (підпункти 5.1.1, 5.1.2); про знесення у терміни, визначені розпорядчими документами, самочинного будівництва особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, за її кошти (пп.5.1.3); про погодження самочинного будівництва (пп.5.1.4).

Пунктом 4.8 вказаного Положення передбачено, що висновок міжвідомчої комісії при районній адміністрації з рекомендаціями затверджує своїм розпорядженням голова районної адміністрації.

У разі ухилення або відмови особи від знесення самочинного будівництва у терміни, визначені розпорядчими документами, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за кошти особи, яка здійснила будівництво (п.5.3).

Таким чином, голова районної адміністрації уповноважений лише своїм розпорядженням затвердити відповідний висновок міжвідомчої комісії при районній адміністрації з рекомендаціями, а не такими розпорядженнями зобовязувати чи рекомендувати особі демонтувати (знести) самочинне будівництво.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.2 ст.71 КАС в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких обставин, суд вважає, що районій адміністрації належало запропонувати позивачу в добровільному порядку демонтувати самовільно (на думку відповідача) встановлену огорожу, а у випадку невиконання в добровільному порядку, - звернутися з позовною заявою в суд.

У відповідності до вимог ст.162 КАС України у разі задоволенні адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень і скасування рішення.

Враховуючи наведене, суд вважає, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а оскаржуване розпорядження скасуванню, як протиправне.

Відповідно до ст.94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на зазначене, судовий збір у розмірі 487,20 грн. підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень на користь ОСОБА_1 (а.с.17А).

Керуючись ст.ст. 2, 7-14, 17, 18, 71, 94, 159-163, 167 КАС України, суд

постановив:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №303 від 29.05.2015 року «Про затвердження висновку міжвідомчої комісії гр.ОСОБА_1Й.».

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в розмірі 487,20 грн.

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Львівського апеляційного адміністративного суду через Залізничний районний суд м.Львова з одночасним направленням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції.

Суддя: (підпис)

З оригіналом згідно.

Суддя: Колодяжний С.Ю.