Справа № 815/1639/16
Суддя: Танасогло Т.М.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/1639/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Танасогло Т.М.,

суддів Бойка А.В.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Валізада Атікулла Хабібулла на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом Валізада Атікулла Хабібулла до Державної міграційної служби України про визнання протиправним рішення від 09 березня 2016 року № 122-16 та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

У квітні 2016 року Валізада Атікулла Хабібулла звернувся до суду з позовом до Одеського окружного адміністративного суду із вказаним адміністративним позовом про визнання протиправним рішення від 09 березня 2016 року № 122-16 та зобовязання провести повторний розгляд матеріалів справи про надання статусу біженця.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як вона відповідає критеріям для визнання позивача біженцем, оскільки він є громадянином ОСОБА_2, який з 2001 року знаходиться в стані громадянської війни, в результаті чого у позивача наявні побоювання з приводу свого життя.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленим у справі судовим рішенням, Валізада Атікулла Хабібулла звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить постанову суду скасувати та ухвалити нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та доводи апеляційної скарги Валізада Атікулла Хабібулла, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач народився в м. Мазарі Шаріф, ОСОБА_2 23 квітня 1988 року; за національністю таджик; сповідує іслам (суніт); неодружений; має середню освіту. У періоді з 2001-2005 роки працював автослюсарем в м. Алма-Ата, Казахстан, а в періоді 2005-2013 роки автослюсарем в м. Москва, Російська Федерація. В Україну позивач прибув приблизно в грудні 2013 року нелегально та один місяць пробув в Києві, після чого виїхав в м. Одесу.

11 грудня 2014 року Валізада Атікулла Хабібулла звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначив, що побоюється переслідувань з боку терористичного угрупування «Талібан» за те, що він працював електриком у японській компанії «JICA». Поблизу офісу цієї компанії розташовувалася інша афганська компанія, яка співпрацювала з талібами, яким була доведена інформація про недоцільність конкуренції з боку фірми, де працював позивач. Таким чином, таліби щотижня приїжджали на великій вантажівці та викрадали людей з компанії «JICA». Також позивачу сказали, що він наступний.

19 лютого 2016 року, за результатами розгляду заяви позивача та проведених співбесід, ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок по справі № 2014OD0312, яким позивачу відмовлено у наданні статусу біженця та в наданні додаткової форми захисту.

09 березня 2016 року рішенням ДМС України № 122-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 цього Закону, відсутні.

Не погоджуючись з вищевказаним рішенням позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні адміністративного позову суд першої інстанції виходив з того, що доводи позивача є надуманими, оскільки він не навів фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань та які впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення при розгляді його заяви про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Окрім того, під час подання заяв та проходження співбесід у поданій позивачем інформації наявні розбіжності.

Колегія суддів вважає такий висновок суду першої інстанції таким, що відповідає вимогам Конституції України, Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В апеляційній скарзі вказується на те, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, у звязку з чим апелянтом ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року та ухвалення нової постанови, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів не погоджується з таким доводом апелянта з огляду на наступне.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі Закон) біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст. Закону додатковий захист це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 статті 1 вищезгаданого Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 вказаного Закону визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_3 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч.5 ст.10 Закону за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п.195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач зазначив, що причиною цього звернення є необхідність отримання документів для легального перебування в Україні, однак в анкеті він вказав, що виїхав з ОСОБА_2 через військові дії та труднощі із роботою.

Тобто, у поданій позивачем інформації під час подання заяв та проходження співбесід наявні розбіжності.

Окрім того колегією суддів встановлено, що під час анкетування позивач вказав, що до приїзду в Україну він працював автослюсарем у м. Алма-Ата, Казахстан, та слюсарем у м. Москва, Російська Федерація. Жодних згадок про роботу у фірмі «JICA» не було. При цьому за твердженням позивача, в 2000 році він працював у цій компанії, тобто на момент його навчання в школі у віці 12 років, що, на думку колегії суддів, ставить під сумнів зазначені обставини.

Також з матеріалів справи вбачається, що під час проходження співбесід позивач не зміг назвати повне найменування компанії, при цьому позивач постійно вказував на нестачу роботи в ОСОБА_2.

В свою чергу колегія суддів зазначає про те, що матеріали справи не містять будь-яких підтверджень переслідувань позивача за расовою, національною, релігійною належністю, політичними поглядами. Також в матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження реального ризику для позивача бути підданим смертній карі, виконанню вироку про смертну кару, тортурам, нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. При цьому позивач зазначає, що йому в жодній формі ніколи не погрожували.

Також колегія суддів вважає за необхідним звернути увагу на те, що батько, мати та шість братів та дві заміжні сестри позивача, з якими він підтримує звязок, мешкають в м. Мазарі Шарфі, ОСОБА_2. /а.с. 146/

Окрім того з матеріалів справи вбачається, що до моменту звернення позивача за захистом останній довгий час перебував на території України нелегально і не вчиняв спроб звернутися за захистом, тобто не вважав себе у небезпеці та не вбачав потреби у міжнародному захисті.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що позивач у періоді з 2001-2005 роки проживав в м. Алма-Ата, Казахстан, а в періоді 2005-2013 роки - в м. Москва, Російська Федерація, тобто, на думку колегії суддів, позивач, в разі обґрунтованості побоювань зазнати переслідувань на Батьківщині, міг звернутися за захистом на території Казахстану, або Російської Федерації, однак ним цього не зроблено.

В свою чергу, колегії суддів зазначає, що не можливо вважати проїзд через території вищевказаних держав транзитним, оскільки транзитний проїзд здійснюється, як правило, без права на зупинку.

Аналізуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність фактичних обставин, які підтверджували ймовірність позивача стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуваючи за межами країни своєї громадянської належності, не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Окрім того колегією суддів вказує на те, що позивач надав суперечливі твердження стосовно обставин, які змусили його покинути країну громадянського походження (не дають змоги повернутися на теперішній час), та які ним покладено в основу отримання захисту в Україні. Покладені в основу заяви та позову історії, з огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача, свідчать про неправдивий характер пояснень, які використані для отримання захисту в Україні.

Колегія суддів також не вбачає будь-яких обґрунтованих тверджень позивача про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, що не дає можливості надання позивачам додаткового захисту у відповідності до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

З урахуванням оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача, колегія суддів вважає, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є мета легалізувати своє перебування на території України та влаштований побут.

Враховуючи вищевикладені обставини справи, колегія суддів приходить до висновку про очевидну необґрунтованість тверджень позивача та правомірність оскаржуваного рішення Міграційної служби від 09 березня 2016 року № 122-16, яким позивачу було відмовлено у задоволенні заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 197; ст. 198; ст. 200; ст. 205; ст. 206; ст. 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Валізада Атікулла Хабібулла залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 21 грудня 2016 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через пять днів після направленні її копій сторонам та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня складання її в повному обсязі.

Головуючий: Т.М. Танасогло

Суддя: А.В. Бойко

Суддя: О.В. Яковлєв