Справа № 734/3279/16-а
Суддя: Анохін А. М.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/734/9/17 Справа № 734/3279/16-а
ПОСТАНОВА

іменем України

17 травня 2017 року смт. Козелець

Козелецький районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Анохіна А.М.,

при секретарі Музиченко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду смт. Козелець адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області про визнання неправомірними дії щодо відмови у перерахунку пенсії та зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Козелецького районного суду Чернігівської області 1 листопада 2016 року звернулася ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі Чернігівської області (далі-відповідач), в якому просить визнати протиправними дії відповідача щодо відмови їй у перерахунку пенсії та зобов'язати відповідача вчинити певні дії - провести їй перерахунок пенсії державного службовця відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 року «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з 01.01.2016.

В обґрунтуванні позовних вимог позивач зазначив, що він не працює та отримує пенсію державного службовця, у жовтні 2016 р. звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії у звязку із збільшенням заробітної плати працюючим державним службовцям, проте відповідач йому протиправно відмовив у цьому перерахунку, чим порушив його права. Вважає, що відповідач повинен був застосувати норму права, яка була чинною на час оформлення пенсії, прийняте рішення відповідача звужує зміст та обсяг існуючих прав позивача, а тому просить застосувати ст. 22 Конституції України.

Про дату, час та місце судового засідання сторони були повідомлені належним чином.

Позивач до суду надав письмове клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, адміністративний позов просив задовольнити.

Відповідач надіслав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, надав письмові заперечення, в яких у задоволенні позову просив відмовити у повному обсязі.

Зокрема, у письмових запереченнях відповідач зазначив, що на підставі перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII пенсії в порядку та умовах, визначених цим законом не призначаються, а раніше призначені пенсії - не перераховуються (зокрема, Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993); Закон від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ втратив чинність, крім статті 37, яка по іншому визначає порядок призначення пенсій державних службовців з 01.05.2016. Звертає увагу, що постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 внесено зміни, до постанови від 31.05.2000 за № 865, а саме: вилучено пункт 4 даної постанови щодо порядку обчислення заробітної плати при проведенні перерахунків пенсій державним службовцям у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України. Вказує, що постанова №865 втратила чинність з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 14.09.2016 №622 «Деякі питання пенсійного забезпечення окремих категорій осіб». Відповідно до статті 90 Закону від 10.12.2015 за № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Отже, Закон від 10.12.2015 за № 889-VІІІ, який набув чинності з 01.05.2016, не передбачає перерахунок пенсій державним службовцям.

Законом України від 28.12.2014 № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», який набрав чинності 01 січня 2015 року, внесено зміни до ст. 37-1 Закону України «Про державну службу», яку викладено у такій редакції: «Умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України». На час звернення позивача до Управління Пенсійного фонду із заявою про перерахунок пенсії Кабінетом Міністрів України відповідний нормативно-правовий акт не було прийнято.

Тому відповідач зазначив, що законодавець із 01.01.2015 не повязує виникнення права на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до Закону №3723, зі зростанням заробітної плати працюючим державним службовцям, відтак з цієї дати не проводиться перерахунок пенсій державним службовцям під час зростання заробітної плати працюючим державним службовцям, оскільки немає законних підстав для такого перерахунку.

Вважає, що на час звернення позивача до відповідача із заявою про перерахунок вже було внесено зміни, які набрали чинності 01 січня 2015 року, в статтю 37-1 Закону України «Про державну службу», що регулює порядок і умови перерахунку пенсій державних службовців та фактично скасовано норми законодавства, які визначали право особи на перерахунок призначеної пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати за відповідною посадою та підстави для такого перерахунку.

Вказав, що чинним законодавством (ч.4 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування») в інший спосіб врегульовано право та порядок перерахунку пенсій. Зазначає, що право на перерахунок пенсії могло виникнути у позивача лише після звернення з відповідною заявою до органу ПФУ, проте таке звернення було здійснено позивачем вже після зміни законодавства, яким не передбачено перерахунок пенсій державних службовців відповідно до закону «Про державну службу», який втратив чинність.

Відповідач зазначив, що законодавством України не передбачено ні права позивача на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до закону України «Про державну службу», ні порядку здійснення такого перерахунку. Норми, на які посилається позивач, не є діючими у цей час, а Кабінетом Міністрів України не встановлено ні умов, ні порядку проведення перерахунку пенсій, натомість, узгоджено підзаконні нормативно-правові акти таким вимогам, що вказують на відсутність права на перерахунок пенсії.

Відповідач вважає, що відмова в перерахунку пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, і це рішення не є також і звуженням обсягу вже набутих нею прав та/або позбавлення її права на соціальний захист.

Зазначає про відсутність у додатках до позову довідки про заробітну плату № 03-36/1131/16-вих, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, на яку посилається позивач.

В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилається також на рішення Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії», в якому зазначено, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Вказує, що одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Відповідач вважає також необхідним врахувати правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, де Суд зазначає, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У зазначеному рішенні Суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

В обґрунтування відмови в перерахунку пенсії позивачу відповідач вважає доцільним застосувати рішення ОСОБА_2 Суду України від 26.12.2011 за №20-рп/2011, згідно з яким зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат і допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Посилається також і на рішення ОСОБА_2 Суду України від 2 березня 1999 року №2-рп/99, згідно з яким здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України; політика соціального захисту є складовою частиною внутрішньої соціальної політики держави, а забезпечення її проведення здійснюється Кабінетом Міністрів України, у т.ч. через спрямування і координацію роботи органів виконавчої влади, до яких відноситься і Пенсійний фонд України.

Розглянувши подані документи і матеріали, суд встановив наступні обставини справи та правовідносини, що склалися між сторонами.

Позивач працював на посаді секретаря судових засідань Козелецького районного суду Чернігівської області. Із 16 березня 2004 року позивач вийшов на пенсію відповідно до положень Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 та отримує пенсію державного службовця. Як зазначено позивачем у клопотанні (а.с.10) він є непрацюючим пенсіонером, розмір одержуваної пенсії становить 1264,11 грн., тоді як прожитковий мінімум складає 1399 грн.

10 жовтня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок призначеної йому пенсії у зв'язку з підвищенням посадових окладів працюючим державним службовцям, надавши довідку про заробітну плату № 03-36/1131/16-вих, видану Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, згідно з якою заробітна плата за обійманою позивачем посадою секретаря судових засідань у Козелецькому районному суді з урахуванням наявних у позивача на час звільнення надбавки на ранг та надбавки за вислугу років станом на 01.01.2016 становить 5255,00 грн.

Цю довідку позивачем долучено до позовної заяви та досліджено судом.

Рішенням, викладеним у листі № 1984/03 від 19.10.2016, відповідач відмовив позивачу у проведенні перерахунку пенсії, Підставою для такої відмови, на думку відповідача, є те, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про державну службу», а тому пенсії в порядку та умовах, визначених цим законом, не призначаються, а раніше призначені пенсії - не перераховуються. Відповідач також зазначив, що Закон від 16.12.1993 за № 3723-ХІІ втратив чинність на підставі Закону від 10.12.2015 за № 889-VIII, крім статті 37, яка по іншому визначає порядок призначення пенсій державних службовців з 01.05.2016. Постановою Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 внесено зміни, до постанови від 31.05.2000 за № 865, а саме: вилучено пункт 4 даної постанови щодо порядку обчислення заробітної плати при проведенні перерахунків пенсій державним службовцям у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України. Відповідно до статті 90 Закону від 10.12.2015 за № 889-VІІІ, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Отже, Закон від 10.12.2015 за № 889-VІІІ, який набув чинності з 01.05.2016, не передбачає перерахунок пенсій державним службовцям. Відповідач зазначив також, що законодавством України не передбачено активного права позивача на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до закону України «Про державну службу», як і не передбачено підстав, порядку реалізації та обовязку відповідача щодо такого перерахунку. При цьому відповідач зазначив, що розмір пенсії позивача залишився без змін.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням про відмову в перерахунку пенсії, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України від 16 грудня 1993 року № 3723-XII «Про державну службу» (далі - Закон) у редакції, яка діяла на час призначення позивачу пенсії, пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80 відсотків суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Цією ж статтею передбачено, що за кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії.

Приписи ст. 37-1 Закону передбачали, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям, а також у зв'язку із набуттям особою права на пенсійне забезпечення державного службовця за цим Законом відповідно здійснюється перерахунок раніше призначених пенсій. Перерахунок пенсії здійснюється виходячи із сум заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування працюючого державного службовця відповідної посади та рангу на момент виникнення права на перерахунок пенсії.

У подальшому до цієї статті внесено зміни, згідно з якими умови та порядок перерахунку призначених пенсій державним службовцям визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктами 4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 31.05.2000 року №865 "Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії" в редакції, яка була чинною до 15.12.2015, передбачено, що у разі підвищення розміру заробітної плати працюючим державним службовцям відповідно до рішень Кабінету Міністрів України після набрання чинності Законом України від 16 січня 2003 року №432-IV "Про внесення змін до Закону України "Про державну службу" заробітна плата для перерахунку пенсії пенсіонерам, яким пенсія призначена з дня набрання чинності Законом України "Про державну службу", визначається в такому порядку:

1) пенсіонерам, які на момент перерахунку пенсії продовжують працювати на посаді, з якої призначено пенсію, - на підставі поданої довідки про одержувану заробітну плату на момент перерахунку;

2) іншим пенсіонерам - на підставі документів, поданих на час перерахунку, виходячи із сум заробітної плати, яку одержує працюючий державний службовець на відповідній посаді, з якої призначено (перераховано) пенсію, на момент виникнення права на перерахунок.

Перерахунок пенсій провадиться з місяця підвищення розміру заробітної плати працюючого державного службовця на підставі поданої заяви та довідок, виданих державними органами за останнім місцем роботи. Форма довідки про заробітну плату, що подається для призначення (перерахунку) пенсії державним службовцям, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Міністерством соціальної політики.

У зв'язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови №1013 від 09.12.2015 "Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів" пункт 4 постанови Кабінету Міністрів України №865 від 31.05.2000 "Про деякі питання вдосконалення визначення розмірів заробітку для обчислення пенсії" був виключений, п. 5 - змінений.

Із 01.05.2016 набув чинності Закон України "Про державну службу" №889-VIII від 10.12.2015, у зв'язку з чим норми Закону №3723-ХІІ від 16.12.1993 втратили чинність, в тому числі втратили чинність норми, якими було врегульовано пенсійне забезпечення державних службовців.

Відповідно до ст. 90 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015, яка набрала чинності з 01.05.2016, пенсійне забезпечення державних службовців здійснюється відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Таким чином, з 01.05.2016 Законом України "Про державну службу" від 10.12.2015 по іншому врегульовано правовідносини, пов'язані із пенсійним забезпеченням державних службовців. При цьому, приписи Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" не містять такої підстави для перерахунку пенсії, як підвищення заробітної плати працюючих державних службовців.

Надаючи правової оцінки доказам та аргументам відповідача, наведених в оскарженому рішенні про відмову в перерахунку пенсії та у письмових запереченнях, суд зазначає наступне.

Твердження відповідача про те, що після внесених змін до законодавства із 01.05.2016 раніше призначені пенсії державним службовцям в порядку та умовах, визначених законом «Про державну службу», не перераховуються, є безпідставним і не відповідає дійсності.

Суд визнає, що правове регулювання правовідносин щодо пенсійного забезпечення державних службовців унаслідок прийняття вказаних відповідачем законів та постанов Кабінету Міністрів України дійсно зазнало суттєвих змін.

Разом з тим, суд вважає, що наведені твердження відповідача є помилковими, оскільки у цій справі відповідачем було застосовано нові положення законодавства до тих правовідносин із позивачем, які виникли ще до набрання чинності цих нових норм, що суперечить вимогам ч. 1 ст.58 Конституції України, якою передбачено, що закони та нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність.

Аналізуючи вказані норми закону з урахуванням принципу незворотності дії законів у часі, суд визнає, що ці положення окремих законів, на які посилається відповідач, зокрема п.5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, ст. 90 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015, стосуються саме порядку призначення пенсії державним службовцям у разі реалізації ними права на пенсійне забезпечення, а не перерахунку вже призначеної пенсії.

Верховний Суд України зазначив у своїх правових позиціях, що процедури призначення та перерахунку пенсії різні за змістом і механізмом їх проведення(постанови від 10 грудня 2013 року (справа №21-348а13) та 17 грудня 2013 року (справа 21-44а13)), що згідно зі статтею 244-2 КАС України є обов'язковою для судів, які зобов'язані привести судову практику у відповідність до рішень цього суду. Тому скасування порядку нарахування пенсій за спеціальними законами з 1 червня 2015 року та подальше призначення таких пенсій на загальних підставах не впливає на можливість проведення перерахунку пенсії, призначеної раніше, у відповідності до діючих на час її призначення норм Закону України «Про державну службу».

Згідно зі ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. ОСОБА_2 права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Суд бере до уваги, що право на перерахунок пенсії надано позивачу законодавством України одночасно з призначенням пенсії у березні 2004 року, а тому таке право не може бути обмежено чи скасовано при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це б суперечило ст. 22 Конституції України, яка є нормою прямої дії.

Це означає, що при виході на пенсію за вислугою років відповідно до положень Закону України «Про державну службу» у 2004 році позивач мав право як на саму пенсію, так і на її перерахунок у майбутньому у разі настання передбачених законом умов - підвищення заробітної плати за тією посадою на державній службі, яку він обіймав до виходу на пенсію.

З урахуванням наведеного вище суд вважає також помилковим та безпідставними і твердження відповідача про те, що право на перерахунок пенсії виникло у позивача тільки після його звернення до органу ПФУ у жовтні 2016 року, тобто вже після зміни законодавства. Як зазначено судом, право на перерахунок пенсії позивач отримав ще у 2004 р. на час призначення пенсії відповідно до чинного на той час законодавства, яке й передбачало періодичні перерахунки пенсії в майбутньому за наявності передбачених законом підстав. Тому суд вважає, що дата звернення позивача за перерахунком пенсії не є датою виникнення у позивача права на такий перерахунок, як про це зазначає відповідач, оскільки таке право у позивача існує з 2004 року. На думку суду прийняття нормативного акта про підвищення заробітної плати працюючим державним службовцям та факт звернення позивача за перерахунком пенсії утворюють саме сукупність підстав для реалізації цього права, які можуть періодично виникати у звязку зі збільшенням заробітної плати державним службовцям.

Держава Україна гарантувала позивачу при виході на пенсію не тільки право на її отримання, але й право на її подальший перерахунок, оскільки індексації пенсії державним службовцям за вислугу років чи інших механізмів компенсації у разі її знецінення чи зміни рівня життя законодавством передбачено не було.

Суд бере до уваги й твердження позивача, наведене в матеріалах справи, про те, що отримувана ним пенсія є основним джерелом його доходів. Суд враховує також, що позивач вже майже 13 років перебуває на пенсії і має обґрунтовані очікування щодо її перерахунку у разі настання наведених вище обставин (збільшення посадових окладів державним службовцям тощо).

Частиною 1 ст. 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

За правовою позицією Європейського Суду з прав людини, викладеної у рішенні по справі "Суханов та Ільченко проти України" (Sukhanov and Ilchenko v. Ukraine) від 26 вересня 2014 року, за певних обставин "законне сподівання" на отримання "активу" також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має "законне сподівання", якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних Судів, якою підтверджується його існування. Тобто, бездіяльність держави щодо прийняття нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, тримання громадян у невизначеності є невиправданим втручанням у права, передбачені статтею 1 Першого протоколу.

ОСОБА_2 Суд України у своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

У постанові Пленуму Верховного Суду України "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" від 01 листопада 1996 року №9 зазначено, що відповідно до ст. 8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_2 права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя.

У рішенні від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 ОСОБА_2 Судом України зазначено, що однією з конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів.

Рішенням ОСОБА_2 Суду України від 22 вересня 2005 року №5-рп/2005 наведено тлумачення поняття "звуження змісту та обсягу прав і свобод людини і громадянина", що міститься в ч. 3 ст. 22 Конституції України, згідно з яким конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Скасування конституційних прав і свобод - це їх офіційна (юридична або фактична) ліквідація. Звуження змісту та обсягу прав і свобод є їх обмеженням. У традиційному розумінні, визначальними поняття змісту прав людини є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку. Обсяг прав людини - це їх сутнісна властивість, виражена кількісними показниками можливостей людини, які відображені відповідними правами, що не є однорідними і загальними. ОСОБА_2 Суд України також підкреслив, що загальновизнаним є правило, згідно з яким сутність змісту основного права в жодному разі не може бути порушена.

Таким чином, визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав і свобод людини і громадянина ОСОБА_2 Суд України вважає скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

З урахуванням наведеного суд визнає, що факт відмови в перерахунку пенсії позивачу обмежує її розмір, що з урахуванням інфляційних процесів у державі, курсу гривні, знецінення існуючого розміру пенсії чи зниження рівня життя обмежує гарантований державою зміст та обсяг прав і свобод позивача.

У звязку з систематичними і численними порушеннями прав певних категорій громадян (судді, прокурори, військовослужбовці тощо), які здійснювалися субєктами владних повноважень, ОСОБА_2 Суд України лише у 2016 році тричі у своїх рішеннях підтверджував свої правові позиції (рішення ОСОБА_2 Суду України у справі за конституціи?ними поданнями Верховного Суду Украі?ни щодо відповідності Конституціі? Украі?ни (конституціи?ності) положень частини третьоі?, абзаців першого, другого, четвертого, шостого частини п'ятоі? статті 141 Закону Украі?ни «Про судоустріи? і статус суддів» та положень пункту 5 розділу ІІІ "Прикінцеві положення" Закону Украі?ни "Про внесення змін до деяких законодавчих актів Украі?ни щодо пенсіи?ного забезпечення" (справа про щомісячне довічне грошове утримання суддів у відставці) від 8 червня 2016 року № 4-рп/2016, рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) окремого положення пункту 11 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 8 липня 2016 року № 5-рп/2016, рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016).

Тому суд бере до уваги, що саме суддям, державним службовцям та іншим категоріям осіб одним і тим же законом (Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213), на який посилається відповідач, було обмежено розмір пенсій, і що саме ті норми цього закону, на які посилається відповідач, було визнано неконституційними щодо пенсійного забезпечення суддів.

Виходячи з висловленого у рішеннях ОСОБА_2 Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, а правовідносини щодо їхнього пенсійного забезпечення виникають на момент звернення за призначенням пенсії.

За таких обставин скасування законодавчого акта, який передбачав наявність права на перерахунок пенсії, звужує зміст та обсяг конституційних соціальних гарантій державних службовців.

Таке тлумачення ОСОБА_2 Судом України норм матеріального права зобовязує суд дійти висновку, що право позивача на перерахунок пенсії є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

Отже, внесені зміни до законодавства про пенсійне забезпечення державних службовців стосуються виключно тих державних службовців, які лише набувають право на пенсійне забезпечення з часу вступу його в силу. Як встановлено судом, позивачу пенсію державного службовця призначено 16.03.2004, тобто ще до набрання чинності тих норм законодавства, на які посилається відповідач, і позивачем вирішується питання не про її призначення, а про проведення перерахунку на підставі статті 37-1 Закону України «Про державну службу» в редакції на час призначення пенсії.

Таким чином, спір виникає саме через застосування відповідачем норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VIII, що суперечить статті 58 Конституції України.

Отже, положення законодавства України, в редакції, що діяла на час виникнення у позивача права на пенсію, гарантували та гарантують йому право на перерахунок пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати державним службовцям.

Таким же чином було врегульовано дію закону в часті при прийнятті Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» № 3668-VI від 08.07.2011, в якому зазначено (пункт 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення»), що обмеження пенсії максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності вказаним Законом.

Таким чином, враховуючи, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце, а також те, що заробітна плата державним службовцям зокрема, по посаді, на якій працював позивач до виходу на пенсію, була збільшена, то відмова відповідача у перерахунку пенсії позивачу є протиправною, а позовні вимоги в частині визнання цих дій протиправними підлягають задоволенню.

Крім того, вирішуючи питання про застосування цього Закону в часі, слід виходити з того, що згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Щодо твердження відповідача про те, що законодавством України не передбачено ні права позивача на перерахунок пенсії, призначеної відповідно до закону України «Про державну службу», ні порядку здійснення такого перерахунку, а також про те, що норми, на які посилається позивач, не є діючими у цей час, а Кабінетом Міністрів України не встановлено ні умов, ні порядку проведення перерахунку пенсій, натомість, узгоджено підзаконні нормативно-правові акти таким вимогам, що вказують на відсутність права на перерахунок пенсії, то суд вважає ці твердження помилковими з наведених вище, а також і з наступних підстав.

При вирішенні цієї справи суд керується також приписами частини сьомої ст. 9 КАС України, згідно з якою у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).

Згідно з приписами ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Забороняється відмова в розгляді та вирішенні адміністративної справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

У даному випадку при вирішенні справи та наданні оцінки аргументам відповідача суд вважає доцільним застосувати усталену практику Європейського суду з прав людини, згідно з якою дії субєкта владних повноважень щодо втручання чи обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.

В обґрунтування цієї позиції суд як джерело права застосовує рішення Європейського суду з прав людини у справі Рисовський проти України (CASE OF RYSOVSKYY v. UKRAINE), в якому визнано незаконним та непропорційним втручання у права заявника, гарантовані статтею 1 Першого протоколу Конвенції. Суд у цьому рішенні підкреслив особливу важливість принципу належного урядування. Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Принцип належного урядування, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Принцип належного урядування покладає на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку.

Суд зазначає також, що твердження відповідача про те, що Кабінетом Міністрів України не встановлено ні умов, ні порядку проведення перерахунку пенсій, натомість, узгоджено підзаконні нормативно-правові акти таким вимогам, що вказують на відсутність права на перерахунок пенсії, свідчать про припущення відповідача при усвідомленні ним нових норм законодавства (застосування словосполучення «вказують на відсутність права на перерахунок пенсії»), а також є підтвердженням неналежної якості законодавства, яке врегульовує порядок перерахунку пенсій колишнім державним службовцям.

При цьому суд враховує рішення від 14 жовтня 2010 року у справі Щокін проти України, в якому Європейський суд з прав людини зазначав про порушення прав заявника, гарантованих статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Суд дійшов такого висновку у звязку з тим, що відповідне національне законодавство не було чітким та узгодженим та не відповідало вимозі якості закону і не забезпечувало адекватність захисту від свавільного втручання у майнові права заявника; крім того, національними органами не було дотримано вимогу законодавства щодо застосування підходу, який був би найбільш сприятливим для заявника платника податку, коли у його справі національне законодавство припускало неоднозначне трактування.

Суд також не погоджується з твердженням відповідача про те, що відмова в перерахунку пенсії не призвела до зменшення розміру пенсії позивача, і це рішення не є звуженням обсягу вже набутих позивачем прав та/або позбавлення його права на соціальний захист.

Як встановлено судом, позивач є непрацюючим пенсіонером, розмір одержуваної пенсії становить 1264,11 грн., тоді як прожитковий мінімум на час звернення позивача за перерахунком пенсії складає 1399 грн. Це означає, що з урахуванням інфляційних процесів у державі, курсу гривні, знецінення існуючого розміру пенсії чи зниження рівня життя відмова відповідача в перерахунку пенсії звужує обсяг вже набутих позивачем прав на рівень соціального захисту, гарантований державою.

Суд вважає також безпідставним і посилання відповідача на відсутність у додатках до позову довідки про заробітну плату № 03-36/1131/16-вих, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, оскільки фактично така довідка наявна у матеріалах справи (а.с.6) і її досліджено судом.

Суд вважає також помилковим тлумачення відповідачем рішень Європейського суду з прав людини від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії», у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року, у справі «Великода проти України» від 03 червня 2014 року, а також рішень ОСОБА_2 Суду України від 26.12.2011 за №20-рп/2011 та від 2 березня 1999 року №2-рп/99.

Так, відповідач посилається на те, що у цих рішеннях Європейський суд з прав людини визнав, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від фінансового становища в державах, а одним із визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень; що законодавчі норми можуть змінюватися, а передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Відповідач вважає, що у зазначеному ним рішенні Суд став на бік держави України та наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

З цього приводу суд зазначає про таке. По-перше, ні в преамбулі, ні в тексті кожного із прийнятих законів та постанов Кабінету Міністрів України, якими змінено умови та порядок пенсійного забезпечення державних службовців, на які посилається відповідач, не зазначено, що ці нормативні акти прийнято саме через неспроможність держави виплачувати гарантований розмір пенсійного забезпечення окремих категорій громадян, зокрема державних службовців, як не зазначено і про те, що вжиті цими законами заходи спрямовані на подолання фінансової кризи та обумовлені скрутним фінансовим становищем держави чи соціально-економічними проблемами в державі. По-друге, законодавством України як про державний бюджет на 2017 рік, так і іншими законами передбачено суттєве підвищення мінімальної заробітної плати (до 3200 грн), а також мінімальної пенсії, що на думку суду спростовує наведене вище тлумачення відповідачем фінансового становища держави на підставі вказаних рішень Європейського суду з прав людини та ОСОБА_2 Суду України. По-третє, той факт, що розмір одержуваної позивачем пенсії (1264,11 грн.) є меншим за прожитковий мінімум на час звернення позивача за перерахунком пенсії (1399 грн.) є підтвердженням наведеної вище позиції Європейського суду з прав людини та ОСОБА_2 Суду України про те, зміни законодавства такого характеру є конституційно допустимими лише до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Це означає, що відмова відповідача в перерахунку пенсії позивачу, яка вже є нижчою прожиткового мінімуму, дійсно ставиться під сумнів саму сутність змісту права позивача на соціальний захист, а тому є протиправною.

Крім того, суд зазначає, що при прийнятті оспорюваного рішення про відмову в перерахунку пенсії відповідач свою позицію обґрунтовував виключно змінами законодавства та припущенням про відсутність права державних службовців на перерахунок пенсі та на відсутність затвердженого порядку такого перерахунку, і не посилався на інші підставі та обставини, які навів у своїх письмових запереченнях, зокрема на рішення Європейського суду з прав людини, ОСОБА_2 Суду України, Київського апеляційного адміністративного суду. Це означає, що відповідач у письмових запереченнях протиправно збільшив кількість підстав для відмови позивачу у перерахунку пенсії, ніж це було зазначено в оскарженому рішенні.

Отже, судом встановлено, що відмова в перерахунку позивачу пенсії державного службовця є протиправною. З урахуванням наведеного суд визнає, що підлягає задоволенню і позовна вимога про зобовязання відповідача вчинити певні дії - здійснити позивачу перерахунок пенсії державного службовця відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» на підставі довідки про заробітну плату № 03-36/1131/16-вих, видану Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, згідно з якою заробітна плата за обійманою позивачем посадою секретаря судових засідань у Козелецькому районному суді з урахуванням наявних у позивача на час звільнення надбавки на ранг та надбавки за вислугу років станом на 01.01.2016 становить 5255,00 грн., виходячи з розрахунку тих самих відсотків розміру пенсії від розміру заробітної плати, які існували на час призначення пенсії.

Щодо позовних вимог про виплату різниці між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії з 01.01.2016 суд зазначає, що ці вимоги саме стосовно періоду перерахунку підлягають задоволенню частково з таких підстав. Як встановлено судом підставами для здійснення перерахунку пенсії позивачу стало прийняття постанови Кабінету Міністрів України №1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів», а також звернення позивача 10.10.2016 до відповідача із заявою про перерахунок пенсії. Отже, після прийняття вказаної постанови Уряду України позивач до 10 жовтня 2016 року не звертався до відповідача із заявою про перерахунок пенсії та доданими до неї документами. Це означає, що у відповідача до 10 жовтня 2016 року були відсутні підстави для здійснення перерахунку пенсії позивачу.

Тому суд вважає, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії саме за період з 01.01.2016 по 09.10.2016 задоволенню не підлягають, оскільки таку різницю відповідач повинен виплатити лише з часу звернення позивача за перерахунком пенсії тобто починаючи з 10 жовтня 2016 року.

Відповідно до ч. 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем за подання позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 1102,40 грн., доказів понесення ним інших судових витрат суду не надано, судом задоволено більшу частину (90%) позовних вимог. Таким чином, на користь позивача підлягає частковому стягненню 90% сплаченої ним суми судового збору, тобто 992 грн. 16 коп.

Керуючись статтями 11, 14, 70, 71, 72, 86, 94, 159 - 163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Козелецькому районі Чернігівської області про визнання неправомірними дії щодо відмови у перерахунку пенсії та зобовязання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним рішення Управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі Чернігівської області, викладене у листі № 1984/03 від 19.10.2016, щодо відмови ОСОБА_1 у перерахунку пенсії державного службовця.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України у Козелецькому районі Чернігівської області здійснити ОСОБА_1 перерахунок пенсії державного службовця відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 1013 від 09.12.2015 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» на підставі довідки про заробітну плату № 03-36/1131/16-вих, виданої Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України у Чернігівській області, виходячи з розрахунку тих самих відсотків розміру пенсії від розміру заробітної плати, які існували на час призначення пенсії, та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії починаючи з 10 жовтня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1судові витрати в розмірі 992 (девятсот девяносто дві) гривні 16 коп.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Київського адміністративного апеляційного суду, через суд першої інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Суддя Козелецького районного суду

Чернігівської області ОСОБА_3