Справа № 731/96/17
Суддя: Моцьор О. В.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 731/96/17
Провадження № 2-а/731/12/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року Варвинський районний суд Чернігівської області в складі

судді МОЦЬОРА О.В.,

з участю секретаря Трохименко Т.І.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Козлової О.А.,

представника третьої особи ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в с.м.т. Варва адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації Варвинської районної державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації Варвинської районної державної адміністрації Чернігівської області Козлової О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: НОМЕР_4 від 24 травня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_3, номер запису про право власності: НОМЕР_2 від 20 травня 2016 року, яким зареєстровано за ОСОБА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, право власності на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 червня 2010 року померла її мати - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина. До складу спадщини входить, зокрема, і будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, адже згідно свідоцтва № НОМЕР_5 про право особистої власності домоволодіння від 01 лютого 1990 року право власності на цей будинок зареєстроване за ОСОБА_6. Вона є єдиним спадкоємцем, який протягом встановленого законом строку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 Прийнявши спадщину після смерті матері, вона звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на будинок, проте отримала відмову у зв'язку з відсутністю оригінала правовстановлюючого документа - свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 01 лютого 1990 року. Коли ж вона звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом, то в ході розгляду справи дізналася, що 20 травня 2016 року право власності на вищевказаний будинок на підставі технічного паспорта зареєстровано за її братом ОСОБА_5. Переконана, що така реєстрація суперечить закону, адже технічний паспорт, виданий замовнику, не є підставою виникнення права власності на житловий будинок, право власності на який зареєстровано за іншою особою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позовній заяві та пояснили, що дізналися про рішення державного реєстратора під час розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_7, ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування, провадження по якій відкрито 29 вересня 2016 року.

Представник позивача адвокат ОСОБА_2 зазначив, що державний реєстратор згідно ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» повинна була перевірити, чи не зареєстровано право власності на спірний будинок в органах БТІ.

Від голови Варвинської районної державної адміністрації ОСОБА_8 надійшло письмове заперечення, суть якого зводиться до того, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень прийнято відділом надання адміністративних послуг та державної реєстрації Варвинської районної державної адміністрації відповідно до чинного законодавства. Відповідно до п. 42 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року подаються: 1) технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об'єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. Оскільки ОСОБА_5 разом з заявою про державну реєстрацію права власності на житловий будинок подав технічний паспорт на будинок та державний акт на право власності на земельну ділянку, в якому вказане цільове призначення земельної ділянки: для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, то рішення про присвоєння адреси на житловий будинок не вимагалось. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник ОСОБА_5, який при поданні документів приховав відомі йому факти щодо зазначеного об'єкта нерухомого майна.

Представник відповідача Козлова О.А. в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що при реєстрації права власності на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, в неї не винило ніяких сумнівів щодо належності будинку ОСОБА_5, адже останній подав Державний акт на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель за вказаною адресою. Документи для реєстрації подавались через Центр надання адміністративних послуг Варвинської райдержадміністрації в електронному варіанті.

Представник третьої особи адвокат ОСОБА_4 позов не визнав та зазначив, що свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, від 01 лютого 1990 року було втрачено: його не було ні в позивача ОСОБА_1, ні в третьої особи ОСОБА_5, який навіть давав оголошення в місцеву газету про те, що втрачене свідоцтво слід вважати недійсним. Зазначив, що на оригіналі свідоцтва, який знаходиться в КП «Прилуцьке МБТІ» відсутня печатка та немає відповідного штампа про реєстрацію, а тому не можна вважати, що право власності на будинок зареєстроване в БТІ. Крім того, адвокат ОСОБА_4 заявив усне клопотання про закриття провадження в справі в зв'язку з тим, що її належить розглядати в порядку цивільного судочинства.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 доводиться позивачеві ОСОБА_1 матір'ю, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача (а.с. 6), свідоцтвом про одруження (а.с. 7) та не оспорюється сторонами.

Згідно свідоцтва № НОМЕР_5 про право особистої власності домоволодіння від 01 лютого 1990 року право власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_6 (а.с. 12).

Відповідно до висновку Прилуцького МБТІ від 01 лютого 1990 року будинок за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_6 (а.с. 13).

З довідки КП «Прилуцьке МБТІ» № 1008 від 08 червня 2016 року вбачається, що станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі свідоцтва № НОМЕР_5 про право особистої власності домоволодіння, виданого Світличненською сільською радою 01 лютого 1990 року (а.с. 10).

12 червня 2010 року ОСОБА_6 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 5).

Після її смерті відкрилася спадщина, яку позивач ОСОБА_1 прийняла.

Проте, у видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний будинок приватним нотаріусом ОСОБА_10 відмовлено через відсутність у спадкоємця оригінала правовстановлюючого документа - свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 01 лютого 1990 року (а.с. 8).

Як вбачається з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № НОМЕР_6 від 25 травня 2016 року право власності на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, згідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації Варвинської районної державної адміністрації Чернігівської області Козлової О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: НОМЕР_4 від 24 травня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_3, номер запису про право власності: НОМЕР_2 від 20 травня 2016 року (а.с. 11).

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п. 40 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухому майна та їх обтяжень» та цим Порядком.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІV від 01 липня 2004 року визначено порядок проведення державної реєстрації прав, який включає в себе, зокрема, прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; перевірку документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав).

Згідно ст. 23 Закону № 1952-ІV розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав.

Статтею 24 Закону № 1952-ІV передбачені випадки, коли державний реєстратор може відмовити у реєстрації прав та їх обтяжень. Це, зокрема, може бути здійснено у разі суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно.

Згідно ст. 27 Закону № 1952-ІV від 01 липня 2004 року державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться, зокрема, на підставі: свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року.

Статтею 31 Закону № 1952-ІV передбачено особливості державної реєстрації прав на об'єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Проте, зазначені особливості стосуються лише тих об'єктів нерухомості, щодо яких раніше не проводилась державна реєстрація прав власності.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону № 1952-ІV від 01 липня 2004 року відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник.

З копії реєстраційної справи вбачається, що заявник ОСОБА_5 подав державному реєстратору заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, копію паспорта та ІПН, копію технічного паспорта на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, виданий йому як замовнику, копію державного акта на право власності на земельну ділянку (а.с. 30-42), за достовірність відомостей у яких він і несе відповідальність.

Проте, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, державний реєстратор обов'язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/ або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі.

Згідно ч. 3 ст. 3 Закону № 1952-ІV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

З інформації, що вміщена в технічному паспорті, вбачається, що житловий будинок та господарські будівлі побудовані в період з 1974 року по 1990 рік включно (а.с. 34-36).

У 1974 - 1991 роках питання набуття та реєстрації права власності регулювались, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56 (далі - Інструкція).

Згідно п. 1 Інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Реєстрація проводилась на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1 (п. 7 Інструкції).

До Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, який є Додатком 1 до Інструкції, відносились, зокрема, свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів (п. 16 Переліку).

Згідно державного акта на право власності на земельну ділянку право власності ОСОБА_5 на земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровано лише 13 січня 2005 року (а.с. 37).

Державний реєстратор зобов'язана була зробити, проте не зробила запит до КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради для з'ясування питання про те, чи не зареєстровано право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, в органах БТІ.

Оскільки представник відповідача Козлова О.А. не надала доказів звернення із запитом до КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» Чернігівської обласної ради, то вона не довела правомірність прийнятого нею рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, за ОСОБА_5.

Існування оголошення в газеті «Слово Варвинщини» №12 від 23 березня 2013 року: «Загублене свідоцтво на право власності на будинок в с. Світличне вул. Прияружна, 1 видане на ім'я ОСОБА_6, вважати недійсним» (а.с. 65-66), по-перше, державному реєстратору не подавалось, по-друге, жодним чином не звільняє реєстратора від обов'язку, визначеного ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-ІV.

Згідно позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 року (№21-41а16) у справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби України ОСОБА_11, держреєстратора реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві Сипчу Крістіни Миколаївни, ДРСУ, Головного управління юстиції у м. Києві, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", ТОВ "Сол-Істейт", про визнання протиправним та скасування рішення, визнання протиправними дій, скасування запису, зазначено, що спірні правовідносини пов'язані із невиконанням, на думку позивача, умов цивільно-правової угоди, внаслідок чого колегія суддів Судової палати в адміністративних справах, Судової палати у господарських справах і Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з договірних відносин і має вирішуватися судами за правилами ЦПК, внаслідок чого провадження у справі закрито.

Відповідно до позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 24 січня 2017 року (№21-1559а16) у справі за позовом заступника прокурора м. Одеси в інтересах держави в особі Одеської міської ради (далі -Міськрада), ОСОБА_2 до реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (далі - Реєстраційна служба), державного реєстратора Реєстраційної служби ОСОБА_3, третя особа - ОСОБА_1, про зобов'язання скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 11 лютого 2014 року № 1, про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 на житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Рішення), скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11 лютого 2014 року № 2 (далі - Свідоцтво) та державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на вказаний житловий будинок зазначено, що позов стосується реєстраційних дій, здійснених на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на будівлю. Оскільки позовні вимоги помилково були розглянуті в порядку адміністративного судочинства, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС рішення судів підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Згідно ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Суд вважає за доцільне відступити від правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 14 червня 2016 по справі №21-41а16 та постанові Верховного Суду України від 24 січня 2017 №21-1559а16, з огляду на таке.

Частиною 1 статті 17 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку із здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

У частині 1 ст. 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно абзацу 7 частин 1 ст. 3 КАС України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать, зокрема, і спори фізичних чи юридичних осіб з іншим суб'єктом при здійсненні ним владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих осіб, відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Верховний Суд України у постанові від 14 червня 2016 року по справі № №21-41а16 дійшов висновку, що спір у справі не є публічно-правовим, так як спірні правовідносини пов'язані із невиконанням умов цивільно-правової угоди.

Що стосується даної справи, то підставою для звернення до місцевого суду як адміністративного суду є неправомірні дії державного реєстратора, а саме: нездійснення всіх, передбачених законодавством дій, при проведенні державної реєстрації прав на нерухоме майно, а не виконання чи невиконання умов цивільно-правової угоди (договорів кредиту та іпотеки). У даній справі дослідженню підлягають виключно владні, управлінські рішення та дії відповідача, який у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень. Крім того, вирішення даного спору не тягне за собою розв'язання спору про право цивільне (право власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями), а скасування рішення державного реєстратора не буде підставою для визнання прав власності на спірне нерухоме майно за іншою особою.

Верховний Суд України у постанові від 24 січня 2017 №21-1559а16 дійшов висновку, що спір стосується реєстраційних дій, здійснених на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності на будівлю.

Водночас в даній справі вирішується виключно питання про законність рішення державного реєстратора, а питання, пов'язані з визнанням права власності на житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, будуть вирішуватись в іншій справі, що розглядатиметься в порядку цивільного судочинства.

Частиною 1 ст. 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відкриваючи провадження в справі, суд керувався п. 8 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 8 від 20 травня 2013 року «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів», згідно якого спори, пов'язані з діями або бездіяльністю державного реєстратора, підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Крім того, постанову про відкриття провадження в адміністративній справі відповідач та третя особа не оскаржували.

За таких обставин суд приходить до висновку, що позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та задоволенню.

Повний текст постанови складено 12 травня 2017 року.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 11, 17, 71, 158-163, 167, 186 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації Варвинської районної державної адміністрації, третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним та скасування рішення про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно відділу надання адміністративних послуг та державної реєстрації Варвинської районної державної адміністрації Чернігівської області Козлової О.А. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: НОМЕР_4 від 24 травня 2016 року, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна НОМЕР_3, номер запису про право власності: НОМЕР_2 від 20 травня 2016 року, яким зареєстровано за ОСОБА_5, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, право власності на будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Варвинський районний суд Чернігівської області протягом десяти днів з дня її проголошення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ Моцьор О.В.