Справа № 802/436/17-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

04 травня 2017 р. Справа № 802/436/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

за участю:

секретаря судового засідання: Медвідь І.О.,

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представників відповідача: Кононова В.Д., Сас А.В.,

розглянувши у відкритому судовому адміністративну справу за позовом ОСОБА_5 до Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

в с т а н о в и в :

16 березня 2017 року до Вінницького окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_5 (далі - ОСОБА_5, позивач) з адміністративним позовом до Вінницької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - Вінницька ОДПІ, відповідач) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення.

Зазначила, що 22.06.2016 року Вінницькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № 132819-13, яким їй визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в сумі 12599,35 грн.

Позивач вважає, що зазначене податкове повідомлення-рішення винесено Вінницькою ОДПІ в порушення вимог ст. 266 Податкового кодексу України, без з`ясування та врахування істотних обставин для його прийняття, а тому звернулась до суду з позовною вимогою визнати його протиправним та скасувати.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали та, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та пояснення, надані у судових засіданнях, просили позов задовольнити у повному обсязі.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали з підстав викладених у письмових запереченнях, в яких зазначено, що Вінницька ОДПІ, приймаючи оскаржуване податкове повідомлення - рішення, діяла згідно із нормами чинного законодавства на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Заслухавши пояснення представників позивача, заперечення представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 43/50 (сорок три п`ятдесятих) часток комплексу, будівель та споруд, які розташовані в АДРЕСА_2, набутих згідно договору купівлі-продажу від 12.03.2012 року, укладеного з КП «Управління механізації будівництва», що підтверджується витягом з Державного реєстру прав.

22.06.2016 року Вінницькою ОДПІ прийнято податкове повідомлення-рішення № 132819-13, яким ОСОБА_5 визначено податкове зобов`язання по податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки за 2015 рік в сумі 12599,35 грн.

Не погоджуючись із вказаних рішенням позивач зазначає, що в ситуації із запровадженням податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, відповідні норми Закону щодо податкової реформи набрали чинності з 01 січня 2015 року. Отже, лише в 2015 році місцеві ради отримали повноваження і одночасно набули обов`язку щодо встановлення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки. Відповідно, лише після цієї дати місцеві ради мали юридичні підстави для прийняття рішення про встановлення податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки.

З урахуванням норм п.п. 12.3.4 п. 12.3 ст. 12 Податкового кодексу України, рішення місцевих рад стосовно податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки прийняті в 2015 році та опубліковані протягом січня-лютого 2015 року, не могли бути застосовані в 2015 році. Такі рішення могли передбачати плановим лише 2016 рік, і саме з цього періоду цей податок міг вважатись встановленим місцевою радою.

А тому, на думку позивача, нарахування Вінницькою ОДПІ, згідно Рішення 59 сесії 6 скликання Вінницької міської ради № 1984 від 23.01.2015 року, суми податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки в 2015 році було здійснено помилково.

Разом з тим, суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на наступне.

01 січня 2015 року набрав чинності Закон України N71-VIII від 28 грудня 2014 року "Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи", яким, шляхом викладення в новій редакції ст. 266 ПК України, введено новий податок - податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.

Підпунктом 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Кодексу визначено, що Платниками податку є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

Об'єктом оподаткування, відповідно до п.п. 266.2.1 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України (в редакції чинній станом на 01.01.2015 року), стали об`єкти житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх частка.

Відповідно до п.п. 266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України, база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.

Згідно п.п. 266.5.1 п. 266.5 ст. 266 ПК України, ставки податку для об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної або міської ради в залежності від місця розташування (зональності) та типів таких об'єктів нерухомості у розмірі, що не перевищує 2 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 кв. метр бази оподаткування.

Підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 ст. 266 ПК України визначено, зокрема, що обчислення суми податку з об'єкта/об'єктів нежитлової нерухомості, які перебувають у власності фізичних осіб, здійснюється контролюючим органом за місцем податкової адреси (місцем реєстрації) власника такої нерухомості виходячи із загальної площі кожного з об'єктів нежитлової нерухомості та відповідної ставки податку.

Згідно із п.п. 266.7.2 п. 266.7 ст. 266 ПК України, податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку, обчисленого згідно з підпунктом 266.7.1 пункту 266.7 цієї статті, та відповідні платіжні реквізити, зокрема, органів місцевого самоврядування за місцезнаходженням кожного з об'єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його податкової адреси (місцем реєстрації) до 1 липня року, що настає за базовим податковим (звітним) періодом (роком).

Податкове зобов'язання за звітний рік з податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, відповідно до ч. «а» п.п. 266.10.1 п. 266.10 ст. 266 Податкового кодексу України, сплачується фізичними особами - протягом 60 днів з дня вручення податкового повідомлення-рішення.

Суд зазначає, що Закон України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи № 71-VIII від 28 грудня 2014 року не змінює вид податку, а запроваджує новий податок, який в свою чергу підлягає нарахуванню та сплаті з 01 січня 2015 року.

Посилання позивача на Рішення 59 сесії 6 скликання Вінницької міської ради № 1984 від 23.01.2015 року, суд не бере до уваги, у зв'язку з тим, що рішення органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платниками сплачувати податки та збори, оскільки такі прямо закріплені законодавцем нормами ПК України.

Згідно п. 4.1.9. ст. 4 ПК України, стабільність - зміни до будь-яких елементів податків та зборів не можуть вноситися пізніш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду, в якому будуть діяти нові правила та ставки. Податки та збори, їх ставки, а також податкові пільги не можуть змінюватися протягом бюджетного року. Принцип стабільності застосовується у разі внесення змін до елементів податків, а не при прийнятті нових податків. Пунктом 7.3 ст. 7 ПК України визначено, що будь-які питання щодо оподаткування регулюються цим Кодексом і не можуть встановлюватися або змінюватися іншими законами України, крім законів, що містять виключно положення щодо внесення змін до цього Кодексу та/або положення, які встановлюють відповідальність за порушення норм податкового законодавства.

Таким чином, суд приходить до висновку, що безпідставним є посилання позивача на положення пункту 12.3.4 ст. 12 ПК України, яким передбачено, що рішення про встановлення місцевих податків та зборів офіційно оприлюднюється відповідним органом місцевого самоврядування до 15 липня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосовування встановлюваних місцевих податків та зборів або змін (плановий період). В іншому разі норми відповідних рішень застосовуються не раніше початку бюджетного періоду, що настає за плановим періодом.

Суд вважає необхідним застосування до правовідносин, які виникли, положення підпункту 12.3.5. пункту 12.3 ст. 12 ПК України, яким закріплено, що у разі якщо сільська, селищна, міська рада або рада об'єднаних територіальних громад, що створена згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, не прийняла рішення про встановлення відповідних місцевих податків і зборів, що є обов'язковими згідно з нормами цього Кодексу, такі податки до прийняття рішення справляються виходячи з норм цього Кодексу із застосуванням їх мінімальних ставок, а плата за землю справляється із застосуванням ставок, які діяли до 31 грудня року, що передує бюджетному періоду, в якому планується застосування плати за землю.

При вирішенні питання про співвідношення цих норм в правовому регулюванні місцевих податків, які є обов'язковими згідно з ПК, норма підпункту 12.3.5 є спеціальною. У зв'язку з цим податок на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, як обов'язковий місцевий податок, підлягає сплаті, виходячи з норм ст. 266 ПК України, починаючи з 1 січня 2015 року, безвідносно до прийняття місцевою радою рішення щодо цього податку в порядку, встановленому підпунктом 12.3.4 пункту 12.3.4 ст. 12 ПК.

Виходячи із викладеного, питання сплати податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки визначаються виключно Податковим кодексом України, а тому в даному випадку, рішення органу місцевого самоврядування не може вплинути на підстави нарахування та обов'язок платника сплачувати податки та збори.

В силу ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У рішенні від 14.10.2010 р. прийнятому в справі "Щокін проти України" (заяви N 23759/03 та N 37943/06) Європейський Суд з прав людини зазначив, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів у мирне володіння майном повинно бути законним. Так, у другому реченні першого пункту йде мова про те, що позбавлення власності можливе тільки "на умовах, передбачених законом", а другий пункт визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом введення "законів" (п. 50).

Тому, введення нового виду податку - "податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки" на підставі Закону № 71-VIII та встановлення чітких правил його сплати, слід вважати "законним втручанням" держави у мирне володіння майном особи та узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини.

Крім того, свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідно до норм ч. «є» п.п. 262.2.2 п. 262.2 ст. 266 Податкового кодексу України, не є об`єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

При цьому, зазначає, що нею, як фізичною особою-підприємцем, вищевказаний майновий комплекс, який розташований в АДРЕСА_2, використовується для промислового призначення.

Згідно пояснень представників позивача та відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом економічної діяльності ФОП ОСОБА_5 є надання допоміжних послуг у сфері добування інших корисних копалин і розроблення кар`єрів. На підтвердження чого позивач надала до суду Договір № 5 про виконання робіт з розроблення кар`єру та рекультивації земельних ділянок від 30.10.2015 року, укладений між ТОВ "Ломачинці Хс (Замовник) та ФОП ОСОБА_5 (Виконавець), та акти здачі прийняття робіт (надання послуг) № ЛХС - 00001 від 11.01.2016 року, № ЛХС - 00002 від 11.04.2016 року, № ЛХС - 00003 від 11.07.2016 року, № ЛХС - 00004 від 10.10.2016 року, № ЛХС - 00005 від 10.01.2017 року.

Однак, на думку суду, незалежно від виду господарської діяльності ФОП ОСОБА_5, вказані пільги щодо оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки не можуть бути застосовані до позивача, з огляду на таке.

Так, дійсно ч. «є» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України визначено, що не є об'єктом оподаткування будівлі промисловості, зокрема виробничі корпуси, цехи, складські приміщення промислових підприємств.

З аналізу вказаної норми слідує, що звільненню від оподаткування податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, у визначено випадку, підлягають приміщення лише промислових підприємств.

Разом з тим, оскаржуваним податковим повідомленням-рішенням визначено суму податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки ОСОБА_5, як фізичні особі - власнику такого нерухомого майна.

А тому, норми ч. «є» п.п. 266.2.2 п.266.2 ст. 266 Податкового кодексу України не можуть застосовуватись до вказаних правовідносин.

В той же час, під час судового розгляду справи судом встановлено, що відповідачем в оскаржуваному податковому повідомленні-рішення не вірно визначено суму податку на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, яку необхідно сплатити позивачу.

Так, згідно договору купівлі-продажу від 12.03.2012 року укладеного між КП «Управління механізації будівництва» (Продавець) та ОСОБА_5 (Покупець), останній відчужено: будівлю контори загальною площею 373,9 кв.м., прохідну загальною площею 13,9 кв.м., котельню загальною площею 140,1 кв.м., майстерню великої техніки з компресорною, акумуляторною загальною площею 2132,8 кв.м., складу загальною площею 303,0 кв.м., майстерню з навісом загальною площею 233,7 кв.м., огорожу з воротами, мостіння, трансформаторну з компресорною, туалет, комору, навісу, насосну станцію, каналізацію, які становлять 43/50 (сорок три п`ятдесятих) частки комплексу будівель та споруд, по вул. К.Маркса, 15 в місті Вінниця, загальна площа якого становить 4811,3 кв.м.

Додавши загальну площу придбаних позивачем об`єктів судом було встановлено, що її розмір становить 3197.4 кв. м.

Разом з тим, як слідує з пояснень представників відповідача, при визначенні суми податку на нерухоме майно позивачу, Вінницькою ОДПІ визначено площу об`єкта оподаткування 4137,72 кв.м., тобто 43/50 від загальної площі майнового комплексу 4811,3 кв.м., на підставі інформації, яка міститься у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При цьому, під час судового розгляду справи було встановлено, що частка 43/50 визначалась від оціночної вартості майнового комплексу, а не від його загальної площі (Витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 25-27)).

А тому, з урахуванням встановлених обставин, розмір податку повинен визначатись виходячи із загальної площі частки майнового комплексу належного позивачу, а саме, від 3197.4 кв. м.

Застосувавши формулу, на підставі якої податковим органом було визначено податкове зобов`язання позивача, судом встановлено, що сума податку становить 9736,08 грн. (3,045 грн. (ставка податку на 1 кв.м.) х 3197,4 (площа об`єкта), тобто на 2863,27 грн. менше, ніж визначено у оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні.

Таким чином, в контексті наведеного, суд дійшов висновку, що хоча відповідачем правильно встановлено, що майновий комплекс, який належить ОСОБА_5, підлягає оподаткуванню податком на нерухоме майно, відмінного від земельної ділянки, однак не вірно, без належної перевірки всіх обставин, визначено суму такого податку.

А тому, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області № 132819-13 від 22.06.2016 року в частині визначення суми грошового зобов'язання 2863,27 грн.

Що стосуються посилань позивача на надіслання відповідачем податкового повідомлення - рішення не за місцем її реєстрації, то суд вважає за необхідне зазначити, що під час судового розгляду справу встановлено, що дійсно оскаржуване податкове повідомлення-рішення помилково було направлено на іншу адресу. Однак, така помилка відповідача не спростовує факту того, що у позивача наявне нерухоме майно, яке підлягає оподаткуванню та того, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийняте Вінницькою ОДПІ правомірно.

При ухваленні рішення в даній адміністративній справі суд також керувався наступним.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

В той же час згідно ч. 2 ст. 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

З обставин адміністративної справи, встановлених судом, вбачається, що відповідачем повністю не доведено правомірність оскаржуваного рішення, відтак позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи.

Надаючи оцінку оскаржуваним рішенням, суд виходив із того, що відповідно до ч.3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд зауважує, що в ході судового розгляду справи позивачем частково доведено ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги, в той час, як відповідач повністю не довів правомірності прийнятого ним рішення.

Частиною першою статті 94 КАС України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

При цьому, відповідно до ч. 2 даної статті, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Понесені позивачами судові витрати зі сплати судового збору, відповідно до норм ст. 94 КАС України, у зв'язку із частковим задоволенням позову, підлягають відшкодуванню за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Вінницькій області.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області №132819-13 від 22.06.2016 року в частині визначення суми грошового зобов'язання 2863,27 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1) сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 145,28 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Вінницької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Вінницькій області (вул. Костянтина Василенка, 21, м. Вінниця, Вінницька область, ).

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович