Справа № 802/2066/16-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 802/2066/16-а

Головуючий у 1-й інстанції: Чернюк А.Ю.

Суддя-доповідач: Загороднюк А.Г.

10 травня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Загороднюка А.Г.

суддів: Драчук Т. О. Полотнянка Ю.П.

за участю:

секретаря судового засідання: Ременяк С.Я.,

представника відповідача: Коробчинського В.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці на постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Гренвіс" до управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

В С Т А Н О В И В :

постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2017 року адміністративний позов задоволено повністю.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про відмову в задоволені позову. В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування всіх обставин справи що призвело до неправильного її вирішення.

Представники позивача в судовому засіданні заперечили проти доводів апеляційної скарги, у зв'язку з чим просили залишити її без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, представників позивача, представника відповідача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах апеляційної скарги у відповідності до частини 1 статті 195 КАС України, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи встановлено, що з 18 жовтня 2016 року по 21 жовтня 2016 року на підставі наказу управління Держпраці у Вінницькій області на проведення перевірки від 13 жовтня 2016 № 808-0, направлення на перевірку від 17 жовтня 2016 року № 3598 головний державний інспектор відділу з питань додержання законодавства про працю, зайнятість та інших нормативно-правових актів управління Держпраці у Вінницькій області Хащевий А.І. провів позапланову перевірку ТОВ "Гренвіс", за результатами якої складений акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 02-12-51/819.

Як зафіксовано в зазначеному акті, під час перевірки виявлені такі порушення законодавства:

- статті 115 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) - заробітна плата працівникам підприємства не виплачується два рази на місяць, через проміжок часу, що перевищує 16 календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Так, відповідно до відомості на виплату грошей за серпень 2016 року заробітну плату працівники підприємства отримали один раз у місяць, 28 та 29 вересня;

- частини 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" - в табелях обліку робочого часу працівників охорони робота в нічний час не відображена і не облікована. Згідно з письмовими поясненнями механіка ТОВ "Гренвіс" ОСОБА_4 на тракторній бригаді с. Вербівка працюють двоє охоронників ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з режимом роботи з 17-ї год вечора до 8-ї год ранку наступного дня. Факт роботи у нічний час охоронників ОСОБА_7, ОСОБА_8 також підтверджено письмовими поясненнями охоронника ТОВ "Гренвіс" ОСОБА_9;

- статті 24 КзПП України - на момент перевірки ТОВ "Гренвіс" виявлено, що 84 працівники підприємства були допущені до роботи без укладання трудового договору, з яких з 23-ма працівниками були укладені трудові договори, проте з письмових пояснень працівників трудові відносини настали до дати укладання трудового договору. З 61-м працівником взагалі не були укладені трудові договори, хоча відповідно до наданих пояснень трудові відносини настали в період з червня 2016 року по жовтень 2016 року. В ході проведення перевірки адміністрацією підприємства було надано 23 трудові договори згідно з довідкою № 758 від 18 жовтня 2016 року. Будь-яких інших договорів у момент проведення перевірки адміністрацією підприємства надано не було.

- статті 116 та статті 83 КзПП України - в день звільнення працівника не були виплачені всі належні йому кошти від підприємства. Так, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 були звільнені згідно з наказом № 85 від 28 вересня 2016 року, розрахункові кошти отримали 01 жовтня 2016 року відповідно до відомості на виплату грошей від 01 жовтня 2016 року.

Директор ТОВ був ознайомлений з актом перевірки та 21 жовтня 2016 року отримав його примірник на 20 сторінках. При цьому, директор підприємства підписав акт, зазначивши, що з актом не згоден, заперечення будуть надані додатково.

За результатами розгляду справи про накладення фінансових санкцій управлінням Держпраці у Вінницькій області за підписом заступника начальника прийнято постанови про накладення штрафу уповноваженими особами від 08 листопада 2016 року № 02-12-51/819-369, якою до позивача відповідно до абз. 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 3567000 грн. та № 02-12-51/819-368, якою до позивача відповідно до абз. 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 1450 грн.

Вказані постанови отримані директором ТОВ "Гренвіс" особисто 11 листопада 2016 року, що підтверджується його підписом.

Не погоджуючись з постановами про накладення штрафу, позивач звернувся до суду адміністративним позовом.

Суд першої інстанції задовольняючи адміністративний позов виходив з того, що оскаржувані постанови є протиправними та підлягають скасуванню.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами 1, 2 статті 265 КЗпП України посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством. Юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу, серед іншого:

в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення (абзац 2 частини 2 статті 265 КЗпП України);

порушення інших вимог трудового законодавства, крім передбачених абзацами другим - п'ятим частини 2 цієї статті - у розмірі мінімальної заробітної плати (абзац шостий частини другої статті 265 КЗпП України).

Частиною 4 статті 265 КЗпП України передбачено, що штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На виконання даної норми Кабінет Міністрів України постановою від 17 липня 2003 року № 509 затвердив Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення (далі - Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи можуть бути накладені на підставі:

- рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації;

- акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 509 уповноважена посадова особа не пізніше ніж через 10 днів з дати складення акта приймає рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу (далі - справа).

Справа розглядається у п'ятнадцятиденний строк з дня прийняття рішення про її розгляд (пункт 4 Порядку № 509).

Про розгляд справи Держпраці та її територіальні органи письмово повідомляють суб'єктів господарювання та роботодавців не пізніше ніж за п'ять днів до дати розгляду рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в Держпраці чи її територіальному органі, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника (пункт 6 Порядку № 509).

Справа розглядається за участю представника суб'єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено. Справу може бути розглянуто без участі такого представника у разі, коли його поінформовано відповідно до пункту 6 цього Порядку і від нього не надійшло обґрунтоване клопотання про відкладення її розгляду (пункт 7 Порядку № 509).

Колегією суддів встановлено, що представник позивача був повідомлений про розгляд справи про накладення штрафу та приймав участь у її розгляді, надавши пояснення щодо виявлених під час перевірки порушень, що підтверджується протоколом розгляду справи від 08 листопада 2016 року.

Крім того, колегією суддів встановлено, а представником відповідача не заперечувалось, що ще до розгляду справи про накладання штрафу позивачем надано відповідачу всі наявні цивільно-правові угоди, укладені зі збиральниками яблук та слив.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 509 за результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі акта, зазначеного в пункті 3 цього Порядку, приймає відповідне рішення.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінсоцполітики, один з яких залишається у Держпраці або її територіальному органі, другий - надсилається протягом трьох днів суб'єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або видається його представникові, про що на ньому робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Жодних порушень вказаних норм під час прийняття оскаржуваних постанов судом не встановлено.

Так, згідно з актом перевірки № 02-12-51/819 від 21 жовтня 2016 року державний інспектор встановив, що на момент проведення ТОВ "Гренвіс" виявлено 84 працівники підприємства, які допущені до роботи без укладення трудового договору.

Таким чином, державний інспектор під час перевірки дійшов висновку, що ТОВ "Гренвіс" здійснено фактичний допуск працівників до роботи без оформлення трудового договору, а працівники виконують певні функції за конкретною посадою. При цьому, відповідач вважає, що не можна укладати договір цивільно-правового характеру із погодинною оплатою праці та веденням обліку робочого часу, оскільки такі договори мають ознаки трудових відносин.

Відносини щодо укладання та виконання вищевказаних договорів цивільно-правового характеру, на думку представника відповідача, мають регулюватися правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, тобто нормами трудового законодавства.

Колегія суддів не погоджується з твердженням представника управління Держпраці у Вінницькій області з огляду на наступне.

Відповідно до частин 1, 6 статті 6 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Частина 2 статті 2 КЗпП України визначає, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Частиною 1 статті 21 КЗпП України визначено, що трудовий договір - угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частинами 1, 3 статті 24 КЗпП України встановлено, що трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: при організованому наборі працівників; при укладенні контракту.

Згідно з частиною 3 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Цивільно-правовий договір - це угода між сторонами: громадянином і організацією (підприємством, тощо) на виконання першим певної роботи (а саме: договір підряду, договір про надання послуг тощо), предметом якого є надання певного результату праці, але за цього виду договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство.

Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1). Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони (частина 2). Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (частина 3). До договорів, що укладаються більш як двома сторонами (багатосторонні договори), застосовуються загальні положення про договір, якщо це не суперечить багатосторонньому характеру цих договорів (частина 4).

Відповідно частин 1, 2 статті 928 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Згідно з частиною 1 статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відрізнити трудовий договір від договору цивільно-правового характеру за соціально-економічним змістом важко, однак з налізу вказаних норм можна визначити відмінні ознаки трудових і цивільно-правових відносин.

Так, згідно з трудовим договором:

працівник виконує роботу за трудовою угодою;

працівник приймається на роботу (посаду), як правило, включену до штатного розпису підприємства для виконання певної роботи (функції) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою;

висновок оформляється наказом роботодавця про прийняття працівника (за його заявою) на роботу;

працівник підпорядковується внутрішньому трудовому розпорядку;

роботодавець зобов'язується виплачувати працівникові зарплату і забезпечувати умови праці та соціальні гарантії необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

При виконанні робіт (наданні послуг) за цивільно-правовим договором:

оплачується не процес праці, а його результат;

результат визначається після закінчення роботи;

результат оформляється актами здачі-приймання виконаних робіт (наданих послуг);

оплата проводиться на підставі актів;

фізична особа, виконують роботи (надають послуги), не підкоряється правилам внутрішнього трудового розпорядку, сама організовує свою роботу і виконує її на свій ризик;

підприємство не повинно дотримуватися трудового законодавства.

Основною ознакою, що відрізняє підрядні відносини від трудових, є те, що трудовим законодавством регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного матеріального результату.

Підрядник, який працює згідно з цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик.

Враховуючи аналіз наведених норм права, суд зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов'язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом договору цивільно-правового характеру є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Так, відповідно до наявних в матеріалах справи примірників цивільно-правових договорів, укладених у період з червня 2016 року по жовтень 2016 року, на підставі яких відповідач зробив висновок про наявність трудових відносин між позивачем та 82 працівниками без оформлення трудового договору, Замовник доручив Виконавцю виконати послуги по збиранню яблук, слив, відповідно до чого, Замовник зобов'язаний своєчасно прийняти й оплатити виконану Виконавцем послугу.

За вказаними договорами Виконавці взяли на себе зобов'язання виконати послуги зі збирання яблук, слив за дорученням Замовника.

Розділ 2 цих цивільно-правових угод визначає розмір та порядок оплати послуг.

Так, відповідно до п. 2.2 розділу 2 цивільно-правової угоди за виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду - 10,43 грн. за 1 годину відпрацьованого часу.

Відповідач у постанові від 08 листопада 2016 року № 02-12-51/819-368 дійшов висновку про те, що така форма оплати передбачена статтею 97 КЗпП, притаманна для правовідносин врегульованих законодавством про працю і не є характерною для договорів цивільно-правового характеру.

Однак, контролюючий орган дійшов даного висновку помилково, без врахування усіх обставин справи.

Статтею 97 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт.

При цьому законодавець не передбачає винагородження працівників, які працюють за трудовим, договором, а лише отримання ними заробітної плати, що є відмінним від винагороди, про що зазначено у вказаних вище цивільно-правових угодах.

Разом з тим, не передбачено на законодавчому рівні заборон щодо виплати винагородження особам, які надають послуги за цивільно-правовою угодою, за кожну виконану ними роботу.

Крім того, відповідно до Додатків до вказаних вище цивільно-правових угод від 10 жовтня 2016 року, укладених між ТОВ "Гренвіс" як Замовником та фізичними особами як Виконавцями, сторони дійшли домовленості щодо внесення зміни до цивільно-правових угод, а саме в п. 2.2, який сторони виклали в наступній редакції:

"За виконану роботу Замовник сплачує Виконавцеві винагороду за збір яблук з розрахунку:

300 грн. - за 1 тонну сортового яблука

200 грн. - за 1 тонну підбору".

За вказаними цивільно-правовими угодами колегією суддів не встановлено факту прийняття фізичних осіб на роботу у ТОВ "Гренвіс" за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; не встановлено факту роз'яснення таким особам їх прав і обов'язків та проінформування під розписку про умови праці, небезпечних і шкідливих виробничих факторів та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, їх права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору, процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою таких угод є отримання певного матеріального результату.

Таким чином, цивільно-правові угоди, що укладені із позивачем та фізичними особами не містять ознак трудових договорів, зокрема:

- обов'язку виконавців бути присутнім на підприємстві у визначені робочі години;

- обов'язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку;

- обов'язку підприємства забезпечувати виконавців матеріально-технічною базою;

- регламентації процесу праці, часу та тривалості робочого часу.

Між виконавцями та позивачем регулярно підписувалися акти прийняття-передачі виконаних робіт за цивільно-правовими угодами, в яких зазначено, які роботи передав виконавець, їх обсяг та вартість.

Крім того, оплата позивачем виконаних послуг за цивільно-правовими угодами підтверджується видатковими касовими ордерами.

Жодних претензій щодо не виконання укладених цивільно-правових угод зі сторони фізичних осіб на адресу ТОВ "Гренвіс" не надходило.

Працівники, з якими укладено договори цивільно-правового характеру, на момент їх укладання не порушували питання щодо оформлення трудового договору, відповідних заяв не надавали, до товариства не зверталися.

Спір щодо правомірності укладеного договору (трудового, цивільного) повинен вирішуватися у судовому порядку за позовом особи, чиї права порушено. Вказані рішення судів про визнання таких договорів удаваними відсутні, а недійсність таких угод прямо не передбачена законом, тому твердження про намір приховати реально існуючі трудові відносини не ґрунтуються на вимогах закону.

Судом встановлено, що переважна більшість осіб, у своїх поясненнях під час перевірки, підтвердили факт укладання договорів, проте відповідачем враховано вказаних осіб, як таких, з якими не укладались трудові договори.

Як зазначалось вище, всі укладені договори були надані відповідачу до прийняття рішення щодо застосування штрафу.

Щодо пояснень працівників, відібраних управлінням Держпраці у Вінницькій області, які були враховані при прийнятті оскаржуваних постанов, то суд не може розцінювати їх як належний доказ вчинення ТОВ "Гренвіс" порушення у сфері законодавства про працю, оскільки вони відібрані до початку проведення перевірки, з їх змісту не видно, що вказані особи мали саме трудові відносини з ТОВ "Гренвіс". В ході відбирання цих пояснень відповідачем не з'ясовано про наявність у таких осіб трудових книжок, медичних книжок; не з'ясовано чи було досягнуто згоди між найманими працівниками та позивачем щодо форми трудових відносин (усна чи письмова), а також наявність інших обставин, які згідно вимог чинного законодавства є підставою для укладення трудового договору між працівником та роботодавцем.

Крім того, у поясненнях зазначено, що фізичні особи виконували роботу зі збирання яблук з 08:00 год до 17:00, разом з тим, відповідно до наказів ТОВ "Гренвіс" № 25 в від 20 квітня 2016 року та № 62 від 01 серпня 2016 року на підприємстві встановлено десятигодинний робочий день з початком роботи з 08:00, перерва на обід - з 13:00 до 14:00, кінець роботи - 19:00, що свідчить про те, що фізичні особи не мали обов'язку дотримуватися правил внутрішнього трудового розпорядку підприємства.

За таких обставин, за своїм змістом укладені ТОВ "Гренвіс" угоди про надання послу є цивільно-правовими договорами, а висновки відповідача про наявність у цьому договорі ознак трудового договору та порушення позивачем вимог пунктів 1, 3 статті 24 Кодексу законів про працю України є помилковими.

Таким чином, відповідачем не доведено факту допущення позивачем до виконання робіт працівників без укладення трудових договорів, а тому постанова управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці від 08 листопада 2016 року № 02-12-51/819-369, якою до позивача відповідно до абз. 2 частини 2 статті 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 3567000 грн. підлягає скасуванню.

Стосовно прийнятої постанови від 08 листопада 2016 року № 02-12-51/819-368 про накладення на позивача штрафу у розмірі 1450 грн. колегія суддів зазначає наступне.

Постановою управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці на позивача накладено штраф у розмірі 1450 грн. за порушення виплати заробітної плати найманим працівникам один раз на місяць, незабезпечення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці у встановленому порядку та несвоєчасного проведення остаточного розрахунку із звільненими працівниками в день їх звільнення.

Згідно з частиною 1 статті 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини 2 статті 30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Колегією суддів встановлено, що під час розгляду справи про накладення штрафу представники підприємства щодо виявлених перевіркою фактів виплати заробітної плати найманим працівникам один раз на місяць, незабезпечення достовірного обліку виконуваної працівниками роботи і бухгалтерського обліку витрат на оплату праці у встановленому порядку та несвоєчасного проведення остаточного розрахунку із звільненими працівниками в день їх звільнення не заперечували.

Вказані порушення підтверджуються наданими відповідачем доказами, а також постановою по справі №131/2014/16-п від 22 листопада 2016 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо скасування постанови управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці про накладення штрафу №02-12-51/819/368 від 08 листопада 2016 року, оскільки наявність виявлених порушень в цій частині підтверджується матеріалами справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що при вирішенні спору суд першої інстанції врахував не всі його обставини, тому висновки суду по суті справи не в повній мірі відповідають встановленим у ній обставинам, що призвело до неправильного її вирішення, у зв'язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити частково з прийняттям нової постанови про часткове задоволення адміністративного позову.

Згідно з статтею 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Стосовно розподілу судових витрат колегія суддів зазначає наступне.

Згідно з частиною 1 статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 3 статті 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Під час апеляційного розгляду адміністративної справи суд дійшов висновку про часткове задоволення адміністративного позову.

Таким чином, судові витрати підлягають розподілу пропорційно задоволеним позовним вимогам, а саме на користь позивача необхідно стягнути 53505 грн. 00 коп. = 3567000*1,5%.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці задовольнити частково.

Постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 10 лютого 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати постанову управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці про накладення штрафу № 02-12-51/819-369 від 08 листопада 2016 року.

В іншій частині в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Гренвіс" судовий збір в сумі 53505 грн. 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань управління Держпраці у Вінницькій області Державної служби України з питань праці.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 13 травня 2017 року.

Головуючий Загороднюк А.Г.

Судді Драчук Т. О. Полотнянко Ю.П.