Справа № 553/1193/16-а
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 р.Справа № 553/1193/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Русанової В.Б.

Суддів: Бартош Н.С. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання Дудка О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 17.03.2017р. по справі № 553/1193/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області , Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИЛА:

Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 17.03.2017р. адміністративний позов задоволено.

Скасовано постанову ВП №41836708 від 02.03.2016р. старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Приймак О.В. про закінчення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2а-1591/10, виданого 01.11.2013 року Ленінським районним судом м. Полтави за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Полтави щодо зобов'язання пенсійного фонду провести перерахунок пенсії призначеної ОСОБА_1 в розмірі передбаченому ч.4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та провівши обчислення пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, виходячи з положень ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 28.10.2009р. та провести відповідні виплати з урахуванням положень ст. 67 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Полтави провести перерахунок додаткової пенсії, призначеної ОСОБА_1, відповідно до ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», провівши обчислення в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком за період з 28.10.2009р. та провести відповідні вплати з урахуванням положень ст. 67 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України в Полтавській області (далі - відповідач), не погодившись з рішенням суду, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивачем надані до суду заперечення на апеляційну скаргу, відповідачем надані письмові пояснення, в яких він просить скасувати постанову суду першої інстанції та відмовити в задоволені позову, справу розглянути за відсутності відповідача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін. Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, заперечення проти неї, дослідивши докази по справі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судом встановлено, що в провадженні відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області на виконанні перебував виконавчий лист № 2а-1591/10, виданий 01.12.2013р. Ленінським районним судом м.Полтави про зобов'язання Управління Пенсійного фонду в Ленінському районі м. Полтави провести перерахунок пенсії призначеної ОСОБА_1 в розмірі передбаченому ч. 4 ст. 54 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», та провівши обчислення пенсії в розмірі 8 мінімальних пенсій за віком, виходячи з положень ч.1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 28.10.2009р. та провести відповідні виплати з урахуванням положень ст. 67 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Полтави провести перерахунок додаткової пенсії, призначеної ОСОБА_1, відповідно до ст. 50 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», провівши обчислення в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком за період з 28.10.2009р. та провести відповідні вплати з урахуванням положень ст. 67 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

03 лютого 2014р. року , за заявою ОСОБА_1 , державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 41836708, та 28.05.2014р винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п.11 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», у зв'язку з вжиття державним виконавцем вичерпних заходів примусового виконання рішення.(а.с.19-20)

Під час виконавчого провадження держаним виконавцем винесені постанови від 03.04.2014р. та від 28.05.2014р. про накладання штрафу на боржника у розмірі 680,0 грн. та 1360,0 грн., відповідно вимог ст. 11, 89 Закону України " Про виконавче провадження" та до УМВС України в Полтавській області направлено подання про притягнення посадових осіб боржника до відповідальності за невиконання рішення суду. (а.с. 22-24; 108-110)

28.05.2014р. ВПВР УДВС ГУЮ у Полтавській області винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з тим, що державним виконавцем вжито вичерпних заходів примусового виконання рішення на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження". (а.с. 25-26)

Постановою Ленінського районного суду м. Полтави від 13.05.2015р. по справі № 553/2685/14-а задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 та скасовано постанову державного виконавця ВПВР УДВС ГУЮ у Полтавській області про закінчення ВП № 41836708 від 28.05.2014р. (а.с. 27-30)

16.06.2015р. державним виконавцем винесено постанову про відновлення виконавчого провадження (а.с. 31)

31.08.2015р. на адресу державного виконавця надійшло повідомлення боржника управління ПФУ Ленінського району м. Полтави, щодо виконання судового рішення в частині здійснення перерахунку ОСОБА_1 пенсії за відповідні періоди та нарахування коштів в сумі 120 158, 20 грн., та повідомлено про неможливість проведення пенсійних виплат з підстав обмежених асигнувань Пенсійного Фонду України та не передбачення Законами України " Про Державний бюджет України" коштів на вищезазначені виплати. (а.с.38)

Також державний виконавець в жовтні 2015р. звернувся до суду з поданням про зміну способу та порядку виконання рішення суду, в задоволені якого ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 27.11.2015р. по справі № 2-а-1591/10 було відмовлено . (а.с. 43-45)

02.03.2016р. державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з тим, що державним виконавцем вжито вичерпних заходів примусового виконання рішення на підставі п. 11 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження". (а.с. 46-47)

Вважаючи таке рішення протиправним позивач звернувся до суду першої інстанції.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем не надано достатніх та належних доказів, які вказують на обґрунтованість винесення постанови про закінчення виконавчого провадження, оскільки підстави та обставини наведені в постанові є формальними, а тому вважає, що відповідач діяв протиправно, а саме не у спосіб, не у межах та не в порядку визначеному Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Колегія суддів звертає увагу на те, що статтями 124 Конституції України та 14 КАС України закріплено принцип обов'язковості судового рішення.

Європейський суд з прав людини, до якого громадяни України мають право звертатися за захистом своїх порушених прав після ратифікації 17.07.1997 Верховною Радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, неодноразово нагадував у своїх рішеннях, що відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Вищеозначена норма детально описує процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме право на справедливий, публічний і швидкий розгляд, зокрема, передбачає обов'язкове виконання судових рішень.

Отже, для забезпечення цілей ст. 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Зокрема, про це прямо зазначається у рішенні Європейського суду з прав людини від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції» (Case of Нornsby V. Сгеесе), рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.2004 р. у справі «Шмалько проти України».

Стабільність судової практики безпосередньо пов'язана з поняттям стабільності судового рішення. Судове рішення, по суті, є документом органу влади й містить у собі державно-владне, індивідуально-конкретне розпорядження щодо застосування норм права за встановленими у судовому засіданні фактами і правовідносинами.

Європейською практикою стабільність судового рішення сприймається як один зі складників принципу правової певності (визначеності). Саме в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» зазначено, що принцип правової визначеності вимагає, щоб судове рішення, в якому певне питання одержало остаточне вирішення, не ставилося під сумнів.

Крім того, принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання, зокрема, учасники правовідносин повинні мати можливість у розумних межах передбачити наслідки своєї поведінки та бути впевненими у незмінності свого статусу, кола прав та обов'язків. До того ж у своїй практиці Суд неодноразово підкреслював потребу в забезпеченні державою умов для реалізації остаточного судового рішення. Право на виконання судового рішення розглядається як складова права на судовий захист.

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999р. №606-XIV (далі Закон № 606), відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як передбачено в ч.1 та ч. 2 ст.11 Закону № 606, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й, зокрема, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону № 606, у процесі здійснення виконавчого провадження держаний виконавець має право, зокрема, одержувати з метою захисту інтересів стягувача безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; викликати посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів; вимагати від посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону № 606, виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною 3 статті 75 цього Закону.

Відповідно ж до ч. 3 ст. 75 Закону № 606, у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

В силу ст. 89 Закону № 606, у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання; у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Отже, нездійснення боржником дій по виконанню рішення зобов'язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов'язку вживати всіх передбачених Законом №606 заходів для примусового виконання такого рішення; при цьому, накладення штрафів й внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

Водночас, в процесі виконання постанови Ленінського районного суду м. Полтави державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій, у тому числі, передбачених ст.11 Закону № 606, державним виконавцем не з'ясовано які дії вичинялися безпосередньо боржником щодо виконання судового рішення в частині здійснення пенсійних виплат.

Разом з тим, відповідно до постанови державного виконавця від 02.03.2016р. виконавче провадження було закінчено не у зв'язку з неможливістю виконати рішення без участі боржника, як передбачено ч. 3 ст.75 Закону № 606, а саме у зв'язку із вжиттям державним виконавцем всіх заходів примусового виконання рішення суду, передбачених ст.75 Закону України "Про виконавче провадження", якими останній визначив вчинення дій щодо накладення на боржника штрафів та направлення повідомлення до УМВС України в Полтавській області.

Таким чином постанова від 02.03.2016р. про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України "Про виконавче провадження" є передчасною та такою, що підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги щодо не виконання пенсійним органом судового рішення з підстав відсутності коштів, обмеженого фінансування не спростовують висновків суду щодо незаконності постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження. Апелянтом не надано доказів вчинення дій щодо виконання судового рішення в частині проведення пенсійних виплат ОСОБА_1

При цьому, часткове виконання рішення суду чи зобов'язання виконати рішення в майбутньому не входить до виключного переліку підстав, за яких виконавче провадження підлягає закінченню, передбачених ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Окрім того, колегія суддів звертає увагу, що реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобов'язань.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відсутність фінансування не закріплена Законом України «Про виконавче провадження» як виключна підстава для закінчення виконавчого провадження, а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права та застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини застосовуються судами України при розгляді справ, наряду з Конвенцією (Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод), як джерело права.

Також суд апеляційної інстанції враховує практику Європейського суду з прав людини з даного приводу, який у пунктах 46, 48, 51, 53, 54 рішення від 15.10.2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява № 40450/04) зазначив, що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, взагалі не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання. Відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. Заявникові не можна дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. Право на суд, захищене статтею 6, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок. Відповідно необґрунтовано тривала затримка у виконанні обов'язкового для виконання судового рішення може становити порушення Конвенції. Саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції. Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою. Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, колегія суддів дійшла висновку про передчасність постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Приймак О.В. від 02.03. 2016 року про закінчення виконавчого провадження №41836708 та, як наслідок, необхідність її скасування.

Також, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

За змістом же п.68 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Піалопулос та інші проти Греції" від 15 березня 2001 року якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

В силу вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.195 КАС України справа розглядається в межах апеляційної скарги. Враховуючи, що апеляційна скарга на судове рішення подана лише управлінням Пенсійного Фонду України в Ленінському районі м. Полтави, вимоги другого відповідача- відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного ТУ юстиції в Полтавській області , викладені в письмових поясненнях на апеляційну скаргу щодо скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення судом не розглядаються.

Згідно зі ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, що на думку колегії апеляційного адміністративного суду, дотримано судом першої інстанції.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального та матеріального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Ленінського районного суду м. Полтава від 17.03.2017р. по справі № 553/1193/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Русанова В.Б.
Судді Бартош Н.С. Курило Л.В.
Повний текст ухвали виготовлений 15.05.2017 р.