Справа № 423/3259/16-а
Суддя: Мазур М. В.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 423/3259/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 травня 2017 р. м. Попасна

Попаснянський районний суд Луганської області в складі головуючого судді Мазура М.В., при секретарі судового засідання Соловйовій О.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Попасна адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області, третя особа Державне підприємство "Первомайськвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Шахта Тошківка" про визнання незаконним рішення та зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому просив визнати незаконним рішення відповідача від 18.09.2016 р. «Про відмову у призначенні пенсії за віком згідно ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» гр.ОСОБА_1», а також зобовязати відповідача призначити йому пенсію на пільгових умовах за віком згідно ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу первинного подання заяви про призначення пенсії, тобто з 08.09.2016 р., зарахувавши до підземного стажу, який дає право на пенсію згідно ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період його роботи в ЗАТ «Первомайськвугілля» з 12.12.2000 р. по 24.03.2006 р.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що спірний період не був зарахований відповідачем до пільгового стажу, оскільки підприємство, де він працював протягом цього періоду, залишилося на тимчасово непідконтрольній українській владі території, у звязку з чим позивач не надав уточнюючу довідку. Проте представник позивача вважав цю відмову незаконною, посилаючись на те, що основним документом, що підтверджує трудовий стаж є трудова книжка, крім того, цей стаж частково підтверджується інформацією, що міститься в Індивідуальних відомостях про застраховану особу. Однак представник позивача звернув увагу на неповноту цієї інформації, яка пояснюється тим, що підприємство неналежним чином виконувало обовязок щодо здачі звітності. У цій частині вважав, що пільговий стаж підтверджується показаннями свідків і відомостями про доходи з податкової інспекції.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечив, зазначивши, що надані позивачем не надано уточнюючу довідку щодо спірного періоду його роботи, у звязку з чим підстав для зарахування цього періоду роботи до пільгового стажу не було, а без цього періоду позивач не мав необхідного для призначення пенсії стажу.

Вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, суд встановив наступне.

Позивачем у справі є ОСОБА_1 (а.с.5-8), який народився 01 жовтня 1976 року в сел.Тошківка міста Первомайська Луганської області.

Позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення пенсії 08.09.2016 року (а.с.28).

18.09.2016 р. Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області прийняло рішення " Про відмову у призначенні пенсії за віком згідно ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» гр.ОСОБА_1 " (а.с.10). Як вбачається з цього рішення, відповідач зарахував позивачу до загального стажу роботи 22 роки 02 місяці 22 дні й до пільгового стажу 15 років 08 місяців 22 дні. Проте указаний вище спірний період до пільгового стажу зараховано не було у звязку з відсутністю уточнюючої довідки підприємства.

Як вбачається з розрахунку стажу ОСОБА_1, здійсненого відповідачем (а.с.29-30), зазначені спірний період роботи не був зарахований до пільгового стажу позивача, однак він був зарахований до загального трудового стажу. Крім того, відповідачем було зараховано 22 роки 02 місяці 03 дні загального трудового стажу, з яких 11 років 03 місяці 06 днів стаж за ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (за професіями, що дають право на пенсію при наявності 20 років підземного стажу) та 04 роки 05 місяців 10 днів за ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» (за професіями, що дають право на пенсію при наявності 25 років стажу).

Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про пенсійне забезпечення» працівники, безпосередньо зайняті повний робочий день на підземних і відкритих гірничих роботах (включаючи особовий склад гірничорятувальних частин) по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, на будівництві шахт і рудників та в металургії, - за списком робіт і професій, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, мають право на пенсію незалежно від віку, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 25 років, а працівники провідних професій на цих роботах: робітники очисного вибою, прохідники, вибійники на відбійних молотках, машиністи гірничих виймальних машин, сталевари, горнові, агломератники, вальцювальники гарячого прокату, оброблювачі поверхневих дефектів металу (вогневим засобом вручну) на гарячих дільницях, машиністи кранів металургійного виробництва (відділень нагрівальних колодязів та стриперних відділень), - за умови, якщо вони були зайняті на цих роботах не менше 20 років. Такий же порядок пенсійного забезпечення поширюється і на працівників, безпосередньо зайнятих повний робочий день на підземних роботах (включаючи особовий склад гірничо-рятувальних частин) на шахтах по видобутку вугілля, сланцю, руди та інших корисних копалин, що реструктуризуються або знаходяться в стадії ліквідації, але не більше 2 років.

У трудовій книжці позивача (а.с.11-12) містяться наступні записи про його трудову діяльність протягом спірного періоду:

Шахтобудівельне управління ЗАТ «Первомайськвугілля»:

- 12.12.2000 прийнятий на гірничопрохідницьку ділянку учнем прохідника підземного з повним робочим днем під землею;

- 04.02.2001 присвоєно 4 розряд підземного прохідника з повним робочим днем під землею;

- 24.03.2006 звільнений по переводу на іншу шахту.

Індивідуальні відомості про застраховану особу (а.с.17-19) містять інформацію про підтвердження спецстажу позивача за такі періоди: 12 місяців у 2012 році, 11 місяців у 2003 році, 12 місяців у 2004 році, 12 місяців у 2005 році та 2 місяці 24 дні в 2006 році (за кодом «ЗПЗ013А1» - працівники, зайняті повний робочий день на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці, - за Списком N 1 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України). Таким чином, у відомостях про спецстаж відсутня інформація за період з 12.12.2000 року по 31.12.2001 року та за червень 2003 року. У розділі про отримані доходи також відсутня інформація про заробітну плату по Первомайському шахтобудівельному управлінню за період з 12.12.2000 року по 31.12.2001 року та за червень 2003 року, тоді як за 2002 рік, 11 місяців 2003 року, 2004-2005 роки та 3 місяці 2006 року.

У той же час згідно з Відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів (а.с.26) перша інформація про доходи позивача датується третім кварталом 2001 року. Зокрема, позивач отримував доходи в 3-4 кварталах 2001 року за основним місцем роботи ВАТ «Первомайське шахтобудівельне управління».

У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_2, який народився 04.05.1969 року в селищі Нижнє міста Первомайська Луганської області, ІПН НОМЕР_1, який зазначив, що протягом 2000-2006 років працював з позивачем на одному підприємстві в Первомайському шахтобудівельному управлінні, та підтвердив стаж роботи позивача в цей період за професією прохідника підземного з повним робочим днем під землею. Свідок зазначив, що йому була призначена пенсія в 2008 році в м.Первомайську, зараз його пенсійна справа знаходиться в УПФУ в м.Лисичанську.

Згідно з трудовою книжкою свідка (а.с.75-78) він працював учнем прохідника, прохідником підземним з повним робочим днем під землею з 24.07.1989 року до 24.03.2006 року.

Відповідно до розрахунку стажу свідка ОСОБА_2 (а.с.89) період роботи (у межах спірного періоду позивача) до пільгового стажу свідка зараховані наступні періоди роботи: з 24.08.2000 року до 31.05.2003 року, з 01.07.2003 року до 28.10.2003 року, 01.01.2004 року до 24.03.2006 року («ст.14-20ШАХТ»).

В Індивідуальних відомостях про застраховану особу (а.с.90) значиться, що свідок отримував заробітну плату в Первомайському шахтобудівельному управлінні з серпня 2000 року до березня 2006 року (крім червня, листопада, грудня 2003 року). У розділі з відомостями про спецстаж міститься інформація про наявний у свідка спецстаж в Первомайському шахтобудівельному управлінні за повні 2001, 2002, 2004, 2005 роки та 9 місяців 2003 року, 2 місяці 24 дні 2006 року (за кодом «ЗПЗ013А1»), але за 2000 рік по цьому підприємству відомості про спецстаж відсутні.

У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_3, який народився 19.03.1967 року в смт.Тошківка міста Первомайська Луганської області, ІПН НОМЕР_2, який зазначив, що протягом 2000-2003 років працював з позивачем на одному підприємстві в Первомайському шахтобудівельному управлінні, та підтвердив стаж роботи позивача в цей період за професією прохідника підземного з повним робочим днем під землею. Свідок зазначив, що йому була призначена пенсія в 2008 році в м.Первомайську, зараз його пенсійна справа знаходиться в УПФУ в м.Лисичанську. Свідок не заперечував проти витребування документів з його пенсійної справи.

Згідно з трудовою книжкою свідка (а.с.61-62) він працював учнем прохідника, прохідником підземним з повним робочим днем під землею з 01.02.1988 року до 17.09.2003 року.

Відповідно до розрахунку стажу свідка ОСОБА_3 (а.с.73) період роботи (у межах спірного періоду позивача) до пільгового стажу свідка зараховані наступні періоди роботи: з 01.08.2000 року до 23.10.2002 року та з 01.11.2002 року до 17.09.2003 року («ст.14-20ШАХТ»).

В Індивідуальних відомостях про застраховану особу (а.с.87-88) значиться, що свідок отримував заробітну плату в Первомайському шахтобудівельному управлінні з серпня 2000 року до вересня 2003 року (крім червня 2003 року). У той же час у розділі з відомостями про спецстаж міститься інформація про наявний у свідка спецстаж в Первомайському шахтобудівельному управлінні за 9 місяців 2000 року, 12 місяців 2001 року та 12 місяців 2002 року (за кодом «ЗПЗ013А1»), але за 9 місяців 2003 року по цьому підприємству відомості про спецстаж відсутні.

Згідно з Відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України про суми виплачених доходів (а.с.58) свідок ОСОБА_3 отримував доходи з 1 кварталу 2000 до 4 кварталу 2003 року за основним місцем роботи ВАТ «Первомайське шахтобудівельне управління».

У судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_4, який народився 11.09.1964 року в м.Тошківка Первомайського району Луганської області, ІПН НОМЕР_3, який зазначив, що працював на одному з позивачем підприємстві з 2004 р. до 2006 р., підтвердивши роботу останнього прохідником підземним з повним робочим днем під землею у відповідний період; свідок також зазначив, що є пенсіонером і відповідні періоди зараховані йому як пільгові, при цьому він отримував пенсію в УПФУ в Попаснянському районі в 2014 році, куди здавав відповідні уточнюючі довідки та інші документи. Свідок не заперечував проти витребування документів з його пенсійної справи.

Відповідно до трудової книжки свідка (а.с.63-67) він працював у Первомайському шахтобудівельному управлінні з 04.02.2004 р. до 13.03.2006 р.

Оцінюючи указані вище докази та вирішуючи справу в цілому, суд виходить з того, що відповідно до статей 1, 3, 8 Основного Закону Україна є соціальною та правовою державою, де найвищою соціальною цінністю визнається людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека, де права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, де утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, де визнається і діє принцип верховенства права. З урахуванням цього згідно з положеннями ст.129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Крім того, згідно з положеннями ч.3 ст.2 КАС України в справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: … 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); … 5) добросовісно; 6) розсудливо; … 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія)…».

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Як зазначив ЄСПЛ у справі «Andrejeva v. Latvia» (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009 р.) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі «Будченко проти України» (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України «Про пенсійне забезпечення», стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України» від 7 лютого 2008 року, п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України» від 19 жовтня 2004 року, п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року, п.54 рішення у справі «Швидка проти України» від 30 жовтня 2014 року тощо). Суд переконаний, що з огляду на зазначені вище положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України можна за аналогією стверджувати, що права людини та громадянина, гарантовані законодавством України також мають бути не теоретичними та ілюзорними, а ефективними на практиці.

Це, звичайно, не означає, що суд має приймати рішення на користь людини кожного разу, коли вона про це просить, але суд повинен оцінювати фактичні обставини справи з урахуванням того, що права, гарантовані Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, а так само Конституцією та законодавством України, мають залишатися ефективними, іншими словами, людину не можна ставити в ситуацію, коли вона завідомо не може реалізувати своїх прав навіть теоретично.

Більше того, відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу №12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

«1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі «Тлімменос проти Греції» (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому обєктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи обєктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, обєктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Саме в такій особливій ситуації опинився позивач у цій справі, який працював на підприємствах, які залишилися на тимчасово окупованій території України, що унеможливлює подання будь-яких уточнюючих довідок чи інших архівних документів щодо роботи позивача на цих підприємствах (а у випадку надання таких документів вони не можуть бути взяті до уваги, оскільки неможливо перевірити їх достовірність). По суті позивач, який раніше працював на підприємствах, розташованих на територіях, які зараз є тимчасово окупованими, опинився в ситуації, яка часто є характерною для внутрішньо переміщених осіб.

Слід зазначити, що відповідач відмовляється визнати пільговий стаж позивача виключно на тій підставі, що позивач не надав уточнюючих довідок підприємства, виданих в установленому законом порядку, а надані позивачем довідки, які були видані підприємством, яке залишилося на тимчасово окупованій території України, відповідач не врахував як такі, що видані незаконно.

Разом із тим, статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності такої книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків. Крім того, відповідно до п.20 цього Порядку, в тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні відомості, що визначають право на пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлені для окремих категорій працівників, для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників (додаток N 5); у разі коли підприємства, установи, організації або їх правонаступники розміщуються на тимчасово окупованій території України або в районах проведення антитерористичної операції, спеціальний трудовий стаж може підтверджуватися за даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування. Відповідно до п.17 указаного Порядку за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв'язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі.

На переконання суду, Порядок, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, було прийнято саме з метою створення юридичних механізмів підтвердження трудового стажу працівників з метою належної реалізації ними права на пенсійне забезпечення, у звязку з чим Порядком передбачено кілька альтернативних способів підтвердження трудового стажу, які можуть бути застосовані в різних ситуація (на підставі інших, ніж трудова книжка, документів або на підставі показань свідків ). У жодному разі не можна дійти висновку, що метою цього Порядку є створення формальних перешкод для реалізації права особи на отримання пенсії. І хоча вимагаючи деякі документи (наприклад, уточнюючу довідку підприємства), органи Пенсійного фонду України переслідують в цілому законну мету попередження зловживання громадянами своїми правами та запобігання необґрунтованому призначенню пенсії, тим не менше органи Пенсійного фонду України, виконуючи свої повноваження повинні діяти обґрунтовано, добросовісно, розсудливо та пропорційно (ч.3 ст.2 КАС України) з тим, щоб не створювати штучних і явно необґрунтованих перешкод для реалізації громадянами їх прав.

Разом із цим, у цій справі відповідач не застосував жодних з указаних вище правових процедур підтвердження пільгового стажу, передбачених Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та не врахував, що доступ до трудових архівів відповідних підприємств є неможливим внаслідок воєнних дій та тимчасової окупації частини території Луганської області.

У даному випадку відповідач повинен був керуватися положеннями ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а також пунктами 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, та перевірити наявність пільгового стажу на підставі записів у трудовій книжці, показань свідків, даних, наявних у реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зокрема, досліджені в судовому засіданні докази дозволяють прийти до висновку, що спірний період роботи позивача має бути зарахований як пільговий за Списком №1, оскільки наявність пільгового стажу в період з 12.12.2000 р. по 24.03.2006 р. (05 років 03 місяці 14 днів) підтверджується записами в трудовій книжці позивача, даними, наявними в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообовязкового державного соціального страхування, Відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України, а також показаннями свідків ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, які працювали з позивачем на одному підприємстві.

Суд звичайно звертає увагу на відсутність відомостей про спецстаж і про доходи позивача в Індивідуальних відомостях про застраховану особу за період з 12.12.2000 року по 31.12.2001 року та за червень 2003 року. Однак з бази даних ДПА України видно, що принаймні в 3-4 кварталах 2000 року позивач отримував заробітну плату за основним місцем роботи ВАТ «Первомайське шахтобудівельне управління», що указує на неповноту інформації в «Індивідуальних відомостях».

Крім того, суд відзначив, що в «Індивідуальних відомостях» по допитаним у судовому засіданні свідкам також міститься неповна інформація. Наприклад, свідку ОСОБА_2, якому пенсія була призначена в 2008 році, до пільгового стажу було зараховано період його роботи в 2000 році, хоча в «Індивідуальних відомостях» відсутня інформація про спецстаж за цей період, хоча інформація про заробітну плату за цей період наявна. Свідку ОСОБА_3, якому пенсія була призначена в 2008 році, до пільгового стажу було зараховано до пільгового стажу період роботи в 2003 році з 01 січня до 17 вересня, проте в «Індивідуальних відомостях» відсутня інформація про спецстаж за цей період, хоча інформація про заробітну плату за цей період наявна, окрім червня 2003 року. Це в сукупності указує на те, що Первомайське шахтобудівельне підприємство на початку 2000-х років дійсно подавало неповну звітність, але звітність цього підприємства не в повній мірі була занесена до електронних реєстрів з інших причин.

Тому інформація з «Індивідуальних відомостях» щодо позивача може бути використана для підтвердження наявності пільгового стажу, але відсутність інформації щодо окремих періодів не можна розглядати як доказ відсутності пільгового стажу.

Крім того, позиція відповідача по справі ґрунтувалася на простому твердженні, що позивач не надав уточнюючу довідку підприємства, однак сам відповідач не застосував механізми перевірки та підтвердження стажу, передбачені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, та не виконав свій процесуальний обовязок доказування правомірності свого рішення.

При підрахунку пільгового стажу позивача слід враховувати, стаж роботи за провідними професіями має зараховуватися в порядку, указаному в Розясненні Міністерства соціального забезпечення України від 20.01.1992 року № 8 за кожен повний рік роботи слід додати 3 місяці.

Таким чином, пільговий стаж позивача складає:

05 років 03 місяці 14 днів (спірний період за провідною професією прохідника підземного) + 11 років 03 місяці 06 днів (визнаний відповідачем стаж за провідною професією) = 16 років 06 місяців 20 днів (сукупний стаж за провідною професією);

04 роки 05 місяців 10 днів (визнаний відповідачем підземний стаж позивача);

04 роки 0 місяців 0 днів (пільговий стаж, розрахований згідно з Розясненням № 8 від 20.01.1992 року 16 років * 3 місяці = 4 роки).

Таким чином, судом встановлено, що сукупний пільговий стаж позивача на момент його звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії складав 25 років 0 місяців 0 днів, що дає йому право на призначення пенсії на пільгових умовах на підставі ч.1 ст. 14 Закону України «Про пенсійне забезпечення». З огляду на це, суд приходить до висновку, що дії відповідача по відмові в зарахуванні пільгового стажу та відмові в призначенні позивачу пенсії за віком на пільгових умовах є незаконними, оскільки не відповідають вимогам ст.ст.1, 3, 8, 46 Конституції України, ст.ст.13, 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», пунктів 1, 2, 17, 20 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 р. № 637, Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», ст. 14 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у поєднанні зі ст.1 Першого Протоколу до неї, ст.1 Протоколу №12 до указаної Конвенції, пунктів 3, 5, 6, 8 ч.3 ст.2 КАС України.

Це дає підстави задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 11, 18, 19, 69-71, 105, 160-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області, третя особа Державне підприємство "Первомайськвугілля" в особі відокремленого підрозділу "Шахта Тошківка" про визнання незаконним рішення та зобовязання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати незаконним рішення Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області від 18.09.2016 р. «Про відмову у призначенні пенсії за віком згідно ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» гр.ОСОБА_1».

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Попаснянському районі Луганської області призначити ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_4) пенсію на пільгових умовах за віком згідно ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» з часу первинного подання заяви про призначення пенсії, тобто з 08.09.2016 р., зарахувавши до підземного стажу, який дає право на пенсію згідно ст.14 ч.1 Закону України «Про пенсійне забезпечення», період його роботи з 12.12.2000 р. по 24.03.2006 р.

Стягнути на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 551 (пятсот пятдесят одна) гривня 20 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у Попаснянському районі Луганської області.

Постанова суду може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Попаснянський районний суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, повний текст постанови складено 17.05.2017 року.

Суддя М.В. Мазур