Справа № 152/32/17
Суддя: Сторчак В. Ю.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 152/32/17

Головуючий у 1-й інстанції: Соколовська Т.О.

Суддя-доповідач: Сторчак В. Ю.

11 травня 2017 року

м. Вінниця

Вінницький апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Сторчака В. Ю.

суддів: Ватаманюка Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.

за участю: секретаря судового засідання: Гіюка Д.М.,

представника позивача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області про визнання рішення притиправним та зобов'язання вчинити дії і стягнення моральної шкоди та судових витрат,

В С Т А Н О В И В :

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі Лозівська сільська рада) про визнання рішення притиправним та зобов'язання вчинити дії і стягнення моральної шкоди та судових витрат.

Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просила постанову суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

В судовому засіданні представник позивача підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового засідання.

Відповідно до ст. 196 КАС України неприбуття у судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено слідуюче.

24 лютого 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Лозівської сільської ради з заявою про передачу їй у власність та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0 га, в межах населеного пункту с.Теклівка Шаргородського району Вінницької області на території колишнього саду, що межує з колишнім колгоспом.

Дану заяву було винесено на розгляд 4 сесії Лозівської сільської ради 7 скликання, яка відбулася 13 квітня 2016 року, але питання по суті не було вирішено, що слугувало підставою для звернення позивачем до суду.

Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 31.08.2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково: визнано протиправною бездіяльність Лозівської сільської ради та сільського голови ОСОБА_4, що полягає у незабезпеченні розгляду і вирішенні на сесії Лозівської сільської ради заяви позивача від 24.02.2016 року про передачу у власність та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га та зобов'язано Лозівську сільську раду розглянути заяву від 24.02.2016 року на черговій сесії сільської ради.

01.09.2016 року ОСОБА_3 повторно подала відповідачу уточнену заяву про надання їй дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 2,0 га в межах населеного пункту с. Теклівка Шаргородського району Вінницької області, в межах території колишнього саду, що межує з територією колишнього господарства (колгоспу) та неподалік приміщення ФАП, бібліотеки та школи, відповідно до графічних матеріалів, поданих до заяви.

Рішенням 6 сесії 7 скликання Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 9 вересня 2016 року №35 відмовлено ОСОБА_3 в наданні земельної ділянки в межах населеного пункту для ведення особистого селянського господарства, з посиланням на ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Не погоджуючись з вказним рішенням, позивач оскаржила його в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що план зонування території і детальний план території с Теклівка відсутні, генеральний план села застарілий, у зв'язку з чим сільською радою 08.02.2017 року прийнято рішення про розроблення містобудівної документації, генерального плану розвитку сіл Лозова та Теклівка Лозівської сільської ради Шаргородського району, що в свою чергу не дає підстав для висновку про те, що земельна ділянка, на яку претендує позивач, перебуває в межах населеного пункту, а також позбавляє можливості визначити її правовий статус та встановити чи відповідає місце розташування об'єкта вимогам генерального плану населеного пункту та іншої містобудівної документації.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 3 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 33 Закону України «Про місце самоврядування в Україні» від 21.05.1997 року № 280/97-ВР (далі Закон № 280/97-ВР) встановлено, що до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження: підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо встановлення ставки земельного податку, розмірів плати за користування природними ресурсами, вилучення (викупу), а також надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад. Реєстрація суб`єктів права власності на землю, реєстрація права користування землею і договорів на оренду землі, видача документів, що посвідчують право власності і право користування землею. Організація і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою.

Відповідно до пункту 34 частини 1 статті 26 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Відповідно до пункту 21 частини 1 статті 43 Закону № 280/97-ВР виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно зі статтею 59 Закону № 280/97-ВР рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Згідно статті 116 Земельного Кодексу України (далі ЗК України), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини 1 статті 122 ЗК України до повноважень сільських селищних, міських ради віднесено передачу земельних ділянок у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 2 статті 123 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. У клопотанні зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

За правилами частини 3 статті 123 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Як встановлено з матеріалів справи, оскаржуване рішення відповідача мотивоване тим, що частиною 3 статті 24 Закону України від 17.02.2011 № 3038-VI "Про регулювання містобудівної діяльності", що набула чинності з 01.01.2013 року (далі Закон № 3038-VI), заборонена передача у власність чи в користування земельних ділянок для містобудівних потреб у разі відсутності затвердженого детального плану території.

Так, преамбулою Закону № 3038-VI визначено, що цей Закон встановлює правові та організаційні основи містобудівної діяльності і спрямований на забезпечення сталого розвитку територій з урахуванням державних, громадських та приватних інтересів.

Статтею 1 цього Закону встановлено, що детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території; план зонування території (зонінг) - містобудівна документація, що визначає умови та обмеження використання території для містобудівних потреб у межах визначених зон.

У свою чергу, статтею 1 Закону України від 16.11.1992 № 2780-XII «Про основи містобудування» передбачено, що містобудування (містобудівна діяльність)-це цілеспрямована діяльність державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, громадян, об'єднань громадян по створенню та підтриманню повноцінного життєвого середовища, яка включає прогнозування розвитку населених пунктів і територій, планування, забудову та інше використання територій, проектування, будівництво об'єктів містобудування, спорудження інших об'єктів, реконструкцію історичних населених пунктів при збереженні традиційного характеру середовища, реставрацію та реабілітацію об'єктів культурної спадщини, створення інженерної та транспортної інфраструктури.

Відповідно частини 3 статті 24 Закону № 3038-VI у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність чи користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Отже, з наведеного слідує, що визначальним для застосування Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та вирішення питання про наявність заборони на передачу земельних ділянок у власність є факт надання їх саме для містобудівних потреб, тобто коли проект землеустрою розробляється для земельних ділянок, на яких передбачається здійснювати будівництво.

Як встановлено з матеріалів справи, позивач просила відповідача надати їй земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, а не для будівництва та обслуговування житлового будинку, а відтак у спірному випадку, відсутні підстави для застосування заборон на передачу земельної ділянки, які визначені ч.3 ст.24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності».

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відповідач, приймаючи спірне рішення, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на те, що відмова відповідача в задоволенні заяви позивача про надання земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, з підстав відсутності плану зонування чи детального платну території є протиправною, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для зобов'язання Лозівської сільської ради повторно розглянути вказану заяву.

Щодо позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 2000 грн., судова колегія вважає, що вона не підлягає до задоволення, виходячи із слідуючого.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких, зокрема, належить відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Пунктом 2 даної статті визначено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру: за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій нематеріальній формі позивач визначає заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналізуючи наведене в сукупності, колегія суддів вважає, що звернувшись до суду з такою вимогою позивач повиннна була вказати в чому полягає завдана їй моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно та з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір цієї, зазначивши, докази, якими це підтверджується.

Як встановлено з описової частини позовної заяви ОСОБА_3 остання зазначила, що своїми неправомірними діями відповідач завдав їй моральну шкоду, яку вона оцінює в 3000 грн. (в прохальній частині позову вкаазно 2000 грн.)

Разом з тим скаржником не надано жодного доказу на підтвердження факту завдання моральних страждань, душевних переживань та наявності втрат немайнового характеру, що настали у зв'язку з бездіяльністю суб'єкта владних повноважень на вищевказані суми, а тому на думку суду відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Відповідно до статті 159 КАС УКраїни, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст.198 ч.1 п. 3 та ст. 202 КАС України суд апеляційної інстанції скасовує постанову суду першої інстанції та приймає нове рішення, якщо встановить порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням викладеного, колегія судів вважає, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини справи, які мають значення для її правильного вирішення, у зв'язку з чим, судове рішення відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 202 КАС України, підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови про часткове задоволення позову.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до положень ст.94 КАС України судом при вирішенні спору розподіляються судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч. 3 ст. 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Оскільки судом апеляційної інстанції позов задоволено частково то понесені позивачем судові витрати, пов'язані зі сплатою судового збору відшкодовуються їй пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 2315,04 грн. та підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Що стосується відшкодування судових витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, судова колегія вказує на таке:

Відповідно до частини першої статті 90 КАС України витрати, пов'язані з оплатою допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які надають правову допомогу за договором, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги, передбачених законом.

Частина третя цієї статті визначає, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Стаття 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах" встановлює, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до глави 6 КАС України склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі.

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об'ємів робіт, їх кількості та видів.

Витрати на правову допомогу відшкодовуються лише в тому випадку, якщо правова допомога реально надавалася в справі тими особами, які одержали за це плату, та їх сплата підтверджується відповідними фінансовими документами. Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам.

На думку суду, самі лише докази укладення угоди про надання правової допомоги й її оплати не можуть бути підставою для відшкодування цих витрат.

Так, на підтвердження понесених витрат за отриману правову допомогу, позивачем долучено до позовної заяви розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу на суму 1500 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера Серія 10АААА512278/352 на суму 1500 грн., ордер Серія ВН №032924 та договір про надання правової допомоги від 14.06.2016 року.

Як видно з розрахунку суми гонорару, адвокатом ОСОБА_6 було надано ОСОБА_3 послуги правового характеру на суму 1500 грн. за 3,5 години. При цьому, в розрахунку не вказано, який саме об'єм робіт було виконано адвокатом, аналіз яких доказів ним здійснювався, скільки часу було витрачено на кожну правову дію, що позбавляє суд можливості встановити чи співмірні надані послуги з їх оплатою.

Як вбачається договору про надання правової допмоги, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, Адвокат відповідно до пункту 1 надає наступну правову допомогу: бути представником та/чи захисноком Клієнта і вести від його імені справи та представляти його інтереси в усіх державних установах, в тому числі у правоохоронних та судових органах, а також перед іншими юридичними та фізичнми особами при захисті та представництві його прав та інтересів, наданих Конституцією України та іншим чинним законодавством.

Однак, в матеріалах справи немає жодних відомостей про те, що заяви та запити на ім'я відповідача по даній справі подавалися представником позивача ОСОБА_6, останній тільки один раз брав участь у судовому засіданні під час розгляду справи в суді першої інстанції, а представництво інтересів позивача в суді апеляційної інстанції здійснювала інша особа--ОСОБА_2

Отже, вказаний договір не може бути доказом на підтвердження витрат на правову допомогу саме по цій справі, що також неможливо встановити з розрахунку суми гонорару та квитанцію до прибуткового касового ордера.

Таким чином, оскільки, позивачем не підтверджено належними доказами отримання правової допомоги від адвоката ОСОБА_6 в межах цього адміністративного спору, у задоволені її вимоги в частині відшкодування витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Постанову Шаргородського районного суду Вінницької області від 17 лютого 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправним і скасувати рішення 6 сесії 7 скликання Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 9 вересня 2016 року № 35.

Зобов'язати Лозівську сільську раду Шаргородського району Вінницької області повторно розглянути заяву ОСОБА_3 в редакції від 01.09.2016 року про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства для безоплатної передачі їй у приватну власність та прийняти рішення за даною заявою у відповідності з вимогами чинного законодавства.

Стягнути на користь ОСОБА_3 за рахунок бюджетних асигнувань Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 2315,04 грн. судового збору.

В решті позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст. 212 КАС України.

Постанова суду складена в повному обсязі 18 травня 2017 року.

Головуючий Сторчак В. Ю.

Судді Ватаманюк Р.В. Мельник-Томенко Ж. М.