Справа № 806/313/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Житомир справа № 806/313/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Романченка Є.Ю.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про стягнення 38789,05 грн,

встановив:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області компенсацію за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 38789,05 грн. У обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 указував, що в день звільнення йому не було виплачено всіх належних сум, передбачених чинним законодавством, а саме грошове забезпечення за участь в АТО йому виплачено лише 08.11.2016, а не у день звільнення - 29.07.2016. Кошти своєчасно не виплачені з вини відповідача, тому, посилаючись на приписи ст.ст. 117,118 Кодексу законів про працю України, позивач вважає, що затримка розрахунку при звільненні на його користь повинна бути стягнута з Головного управління Національної поліції в Київській області.

Представник позивача прибув до суду, позов підтримав і просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Подав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представник відповідача до суду не прибув, про час і місце судового розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином. До суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника Головного управління та письмові заперечення, у яких відповідач просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Свої доводи відповідач обґрунтовував тим, що вимогами Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року N 259 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2016 р. за N 657/28787, строків виплати винагороди поліцейським не встановлено, тому Головне управління здійснило нарахування та виплату позивачу після надходження коштів від розпорядника вищого рівня, а саме Національної поліції України.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, на підставі наявних у ній доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ст. 41 та ч. 6 ст. 128 КАС України.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково, з таких підстав.

Установлено, що наказом Т.в.о. начальника Головного управління Національної поліції в Київській області від 29.07.2016 № 423 о/с "По особовому складу" підполковника поліції ОСОБА_1, інспектора взводу № 2 роти № 5 полку патрульної служби поліції особливого призначення "Миротворець" звільнено зі служби в поліції у запас (з постановкою на військовий облік) відповідно до Закону України "Про Національну поліцію" за п. 7 ч. 1 ст. 77 (за власним бажанням) 30 липня 2016 року.

У період проходження служби, а саме з 12.04.2016 по 12.07.2016 позивач брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської області, про що свідчить довідка Головного управління Національної поліції в Київській області від 18.10.2016 № 866/109/37/01-16 про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України.

Матеріалами справи підтверджено, що на підставі п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.01.2016 № 18 "Деякі питання грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та поліцейських" і відповідно до Інструкції про розміри та умови виплати винагороди поліцейським в особливий період та під час проведення антитерористичних операцій, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року N 259 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 28 квітня 2016 р. за N 657/28787, ОСОБА_1 за місцем проходження служби здійснювалася виплата винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду.

Згідно зі довідкою Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Київській області від 17.03.2017 № 173, на день звільнення позивачу належала, зокрема, грошова винагорода АТО в розмірі 3545,81 грн - нарахована та виплачена у листопаді 2016 року шляхом перерахування коштів на особистий картковий рахунок АБ "Укргазбанк".

Із виписки по картковому рахунку в АБ "Укргазбанк" ОСОБА_1 видно, що належна на день звільнення (30.07.2016) винагорода за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду, надійшла на рахунок 08 листопада 2016 року в розмірі 3545,81 грн із приміткою "зараховано заробітну плату, премію, розрахункові, індексацію".

Водночас суд звертає увагу на те, що нормами спеціального законодавства, а саме Законом України "Про Національну поліцію", Постановами Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 та 20.01.2016 № 18, наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 N 259, якими врегульовані питання звільнення зі служби в поліції; порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення поліцейських; виплату винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду, не визначено порядку проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та не врегульовано питання щодо пропуску строку здійснення виплат у день звільнення з поліції.

При цьому суд ураховує, що у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі підлягають застосуванню норми трудового законодавства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 17 лютого 2015 року в справі № 21-8а15.

Таким чином, хоч позивач і проходив службу в органах поліції на нього поширюються загальні норми законодавства про працю в разі відсутності їх у спеціальному законодавстві, що регулювали проходження ним служби.

За наведених обставин, коли нормами Закону України "Про Національну поліцію", Постанов Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 № 988 та 20.01.2016 № 18 не врегульовано порядок проведення розрахунку при звільненні зі служби в поліції та питання щодо пропуску строку здійснення виплат у день звільнення з поліції, то суд, згідно зі положеннями ст. 9 КАС України, вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин положення Кодексу законів про працю України.

Так, абзацом 1 частини 1 статті 47 Кодексу законів про працю України (у редакції, чинній на час звільнення позивача, далі - КЗпП України) передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

У рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012 в справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу, установлено, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Також у вказаному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом установлено, що в день звільнення позивача (30.07.2016), належна останньому сума винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду, в розмірі 3545,81 грн виплачена не була. Остаточний розрахунок з позивачем Головним управлінням Національної поліції в Київській області проведено 08 листопада 2016 року.

При цьому суд критично оцінює посилання відповідача на те, що виплата здійснена після надходження коштів від розпорядника вищого рівня, оскільки Європейський суд з прав людини у справах «Кечко проти України», «Ромашов проти України», «Шевченко проти України» вказав, що реалізація особою права, яке пов'язане з отриманням бюджетних коштів, що базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань.

У постанові Верховного Суду України від 13 жовтня 2009 року у справі № 21-348во09 також зазначено про те, що відсутність бюджетного асигнування не є підставою для звільнення від виконання грошового зобов'язання, взятого на себе державою в особі органу виконавчої влади, в даному випадку в особі відповідача.

Окрім цього, суд ураховує правову позицію Європейського Суду з прав людини у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) щодо принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань (недофінансування) для уникнення відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію чи прийняли закон, то така держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, зокрема, щодо фізичних осіб без завчасного повідомлення про зміни в такій політиці чи поведінці, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки.

Зважаючи на викладене, суд вважає, що відповідачем допущено порушення строку розрахунку з позивачем при звільненні, що є підставою для виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Такий висновок відповідає змісту постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", зокрема п. 20 цієї постанови, яким визначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Обчислення середнього заробітку у даному випадку проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (зі змінами та доповненнями) та Порядку та умов виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 квітня 2016 року N 260 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за N 669/28799 (надалі - Порядок).

Водночас суд звертає увагу на те, що Порядок не містить правил розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі затримки розрахунку з поліцейським, але містить положення щодо розрахунку середньоденного грошового забезпечення у разі виплати грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку, яка проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства, на день звільнення зі служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення (абз. 8 п. 8 розд. ІІІ Порядку).

Судом установлено, що кошти в сумі 3545,81 грн перераховані позивачу 08 листопада 2016 року, відтак період затримки визначається із 31 липня до 07 листопада 2016 року та складає 100 календарних днів, а не 101 календарний день як указує позивач.

У відповідності до виписки по картковому рахунку в АБ "Укргазбанк" з 01.01.2016 по 31.12.2016, Головним управлінням Національної поліції в Київській області за два останні місяці роботи (травень - червень 2016 року) виплачено ОСОБА_1 заробітну плату в загальній сумі 14593,96 грн.

Таким чином, середньомісячний розмір грошового забезпечення позивача становить 7296,98 грн, а середньоденне грошове забезпечення - 243,23 грн.

Отож, середній заробіток за весь час затримки виплати позивачу належних коштів у сумі 3545,81 грн, який необхідно стягнути на його користь, становить 24323 грн (100 к.д. * 243,23 грн), а не 38789, 05 грн як це розраховано позивачем у позові.

Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути середній заробіток за період затримки з 31.07.2016 до 07.11.2016 виплати належної йому винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду, при звільненні в розмірі 24323 грн.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

постановив:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток у розмірі 24323 грн за період затримки з 31.07.2016 до 07.11.2016 виплати належної йому винагороди за безпосередню участь у воєнних конфліктах, під час проведення антитерористичних операцій та інших заходах в умовах особливого періоду при звільненні.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко