Справа № 815/2168/17
Суддя: Потоцька Н. В.
Дата ухвалення: 2017-05-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2168/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді Потоцької Н.В., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про стягнення заборгованості з грошового забезпечення, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Одеського окружного адміністративного суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, в якому позивач просить стягнути з до Головного управління Національної поліції в Одеській області заборгованість з грошового утримання за період з 09.08.2016 року по 23.01.2017 року.

В обґрунтування заявленої правової позиції позивач зазначає, що на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.08.2016 року у справі №815/3055/16, наказом № 1661 о/с від 08 грудня 2016 року начальника Головного управління Національної поліції в Одеській області Кулік В.В. було поновлено на посаді старшого інспектора тренінгового центру Головного управління Національної поліції в Одеської області.

При цьому, ГУ Державної казначейської служби в Одеській області було сплачено грошове забезпечення за період з 31.05.2016 р. по 08.08.2016 року включно.

Натомість, з 09 серпня 2016 року по 23 січня 2017 року грошове забезпечення не виплачувалось , внаслідок чого утворилась заборгованість і що стало підставою для звернення до суду.

Позивач в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце судового розгляду повідомлений завчасно та належним чином. Також позивач надав через канцелярію суду за вх. № 11860/17 клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та зазначила, що Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання затверджені Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06.04.2016 року №260, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 року за №669/28799 (далі - Порядок).

Відповідно до п.4 Розділу І Порядку, грошове забезпечення виплачується поліцейським, які призначені на штатні посади в Національній поліції, та курсантам ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання.

Відповідно до наказу Національної поліції України від 04.04.2016 року №277 «Про реорганізацію тренінгового центру ГУНП в Одеській області» з 01.04.2016 року штатні посади тренінгового центру ГУНП в Одеській області були скорочені та відповідно до наказу Головного управління Національної поліції в Одеській області від 22.04.2016 року №795 «Про створення Державної установи» Одеський навчальний центр підготовки поліцейських» з 01.04.2016 року утворено окрему юридичну організацію , якаупідпорядкована МВС України.

В період з 08.12.2016 року по 23 січня 2017 року на підставі наказів Національної поліції України від 02.09.2016 року №788 дск «Про організаційно-штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області» та Головного управління Національної поліції в Одеській області від 16.09.2016 № 2244 дск «Про організаційно - штатні зміни в Головному управлінні Національної поліції в Одеській області» ОСОБА_1 на посаду в штаті ГУНП не було призначено, тому грошове забезпечення за період з 08.12.2016 р. по 23.01.2017 року не виплачувалось.

Зважаючи на те, що до судового засідання прибули не всі особи, хоча і були повідомлені належним чином, перешкод для розгляду справи не має, суд вирішив розглянути справу в порядку письмового провадження (ч. 6 ст. 128 КАС України).

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Постановою суду від 08.08.2016 року по справі № 815/3055/16 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені:

- визнано протиправним та скасовано наказ ГУНП в Одеській області № 368 о/с від 24.05.2016 року в частині звільнення - зі служби в поліції за п.5. ч. 1. ст. 77 Закону України «Про національну поліцію» старшого інспектора тренінгового центру ГУНП в Одеській області, з 31 травня 2016 року, майора поліції ОСОБА_1;

- зобов'язано ГУНП в Одеській області поновити ОСОБА_1 на службі в поліції на посаді старшого інспектора тренінгового центру ГУНП в Одеській області;

- стягнуто з ГУНП в Одеській області на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 31.05.2016 по 08.08.2016 у розмірі 1 3478, 66 грн.

ГУНП в Одеській області оскаржило вказану постанову в апеляційному порядку. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 11 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ГУНП в Одеській області повернуто у зв'язку з несплатою судового збору.

У вересні 2016 року до ГУНП в Одеській області надійшла постанова підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області від 19.08.2016 року ВП № 51991785 про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа Одеського окружного адміністративного суду щодо поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора тренінгового центру ГУНП в Одеській області.

01.09.2016 р. за вих. № 20/2268 ГУНП в Одеській області заявою повідомило виконавчу службу про те, що відповідно до наказу Національної поліції України від 04.04.2016 р. № 277 та наказу ГУНП в Одеській області від 22.04.2016 № 795 скорочено всі посади тренінгового центру ГУНП.

Крім того, повідомило, що на теперішній час усі функції даного підрозділу передані до новоствореної установи, а посади, які виконують аналогічні повноваження в Головному управління не передбачені.

ГУНП в Одеській області у поданій заяві просить орган виконавчої служби звернутися до суду із заявою про встановлення способу і порядку виконання судового рішення, з урахуванням наведених змін та зупинити виконавче провадження до отримання відомостей щодо порядку та способу виконання судового рішення.

07.11.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області Гортулум В.С. було накладено штраф на ГУНП в Одеській області у розмірі 5100 у зв'язку з невиконанням без поважних причин виконавчого листа.

Не погоджуючись із вказаним 08.12.2016 року відділом правого забезпечення ГУНП в Одеській області до ООАС було подано позовну заяву про оскарження дій державної виконавчої служби .

24.01.2017 року Ухвалою ООАС по справі № 815/6915/16 адміністративний позов ГУНП в Одеській області до Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ в Одеській області про визнання протиправними дії, скасування постанови про накладення штрафу - повернуто ГУНП в Одеській області у зв'язку з несплатою судового збору за подачу позову.

Наказом № 1661 о/с від 08.12.2016 року на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.08.2016 року по справі № 815/3055/16 ОСОБА_1 було поновлено на посаді старшого інспектора тренінгового центру Головного управління національної поліції в Одеській області і виплачено суму середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за період з 31.05.2016 р. по по 08.08.2016 р. у розмірі 13 478, 66 грн.

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Враховуючи, що нормами Закону України "Про Національну поліцію" не врегульовані питання процедури поновлення на посаді поліцейських, звільнення яких визнано судом незаконним, суд згідно положень ст. 9 КАС України застосовує до спірних правовідносин положення КЗпП України, якими вказані питання врегульовані.

Приписами абзацу 1 пункту 24 Положення про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114 (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Якщо заява про поновлення на службі розглядається більше одного року не з вини особи рядового, начальницького складу, така особа має право на отримання грошового забезпечення за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до положень ст. 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови від 06.11.1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків.

Згідно до ст. 236 КЗпП, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

Аналізуючи вищевказане, суд приходить до висновку, що затримка з вини відповідача виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.08.2016 року у розумінні статті 236 КЗпП України тягне за собою відповідальність, передбачену даною нормою, що виражається у виплаті відповідачем заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Вищенаведений висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною у справі № 6-435цс15 від 01.07.2015 року, яка в силу ч.1 ст.244-2 КАС України є обов'язковою для всіх судів України.

Окрім того, суд зазначає, що згідно з ч.1 ст.27 Закону України "Про оплату праці" №108/95-ВР від 24.03.1995 р., порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Умови та порядок обчислення середньої заробітної плати визначено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Застосування до спірних відносин такого порядку узгоджується з позицією Верховного суду України, викладеною у постанові від 14.01.2014 року по справі № 21-395а13.

З положень п.5 вищевказаного Порядку № 100 вбачається, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Визначаючи період, за яким обчислюється середня заробітна плата слід виходити з правил, встановлених розділом ІІ Порядку № 100.

Так, відповідно до абз.3, 4 п.2 Порядку № 100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (тобто, звільненню працівника з роботи).

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку, згідно якого в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Абзацом 1 п. 8 Порядку №100 вбачається, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз.3 п. 8 Порядку № 100).

У відповідності до п.1.7 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом МВС від 31.12.2007 року № 499 "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" (далі по тексту Інструкція № 499), при виплаті особі рядового чи начальницького складу грошового забезпечення за неповний місяць розмір виплати за кожний календарний день визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення за повний місяць на кількість календарних днів у місяці, за який здійснюється виплата.

В рішенні у справі "П'єрсак проти Бельгії" ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов'язку відновлення status quo ante.

Постановою суду по справі № 815/3055/16 від 08.08.2016 р. встановлено, що середньоденний заробіток ОСОБА_1 на момент звільнення, згідно довідки від 28.07.2016 р. складав 286,78 грн.

Судом в свою чергу встановлено, що відповідачем несвоєчасно (08.12.2016 року, наказ № 1661 о/с) поновлено ОСОБА_1 на посаді старшого інспектора тренінгового центру Головного управління Національної поліції в Одеської області, а 27.01.2017 р. (наказ № 17 о/с) призначений інспектором Державної установи «Одеський навчальний центр підготовки поліцейських»,

Враховуючи, що позивач не з власної вини не виконував свої обов'язки, оскільки не був поновлений на посаді у строк, передбачений діючим законодавством, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 09.08.2016 року по 23.01.2017 року.

Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 09.08.2016 року по 23.01.2017 року у розмірі 48 179, 04 грн. (168 днів х 286, 78 грн.) без урахуванням обов'язкових відрахувань.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень, як один з визначальних принципів здійснення правосуддя в Україні, полягає в обов'язковому виконанні на всій території України судових рішень, що набрали законної сили, а також у встановлені відповідальності за невиконання таких рішень.

Вказаний принцип обов'язковості судових рішень поряд із Конституцією України відображений і в багатьох кодифікованих законах України, зокрема в Кодексі адміністративного судочинства України (КАС України). Так, відповідно до ч. 1 ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Крім того, згідно з практикою Європейського Суду з прав людини (п. 40 Рішення від 19.03.1997 року у справі "Горнсбі проти Греції") право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 Конвенції детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію (рішення у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (Golder v. the United Kingdom) від 21 лютого 1975 року). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Як зазначив Європейський Суд з прав людини у Рішенні від 15.03.2001 року у справі "Піалопулос та інші проти Греції", якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 Конвенції гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Згідно з п. 66 Рішення Європейського Суду у справі "Іммобільяре Саффі" проти Італії" (Immobiliare Saffi v. Italy) ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Також в Рішенні від 29.06.2004 року у справі "Войтенко проти України" Європейський суд з прав людини констатував, що саме на державу покладено обов'язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися.

Відтак, суд доходить висновку, що невиконання боржником судового рішення, що набрало законної сили, може свідчити про порушення прав особи, гарантованих пунктом 1 статті 6, статті 13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20.01.2012 року "Рисовський проти України" зазначив, що ризик будь - якої помилки державного органу, у тому числі тої, причиною якої є їх власна недбалість, повинен покладатись на саму державу та її органи.

Розглядаючи цю справу, Європейський суд зазначив, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Це є "гарантією стабільності суспільних відносин", яка породжує у громадян впевненість у тому, що їх існуюче правове становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього рішення, тому саме на державний орган покладається обов'язок виправити свої помилки.

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частиною 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визначаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Керуючись ст. ст. 6-8, 71, 86, 128, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Стягнути з Головного управління Національної поліції в Одеській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 09.08.2016 року по 23.01.2017 року в розмірі 48 179, 04 грн. грн. (сорок вісім тисяч сто сімдесят дев'ять гривень 04 коп.) з вирахуванням з вказаної суми належних до сплати податків і зборів.

Постанова набирає законної сили в порядку і строки, встановлені ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції.

Суддя Потоцька Н.В.