Справа № 820/1452/17
Суддя: Шляхова О.М.
Дата ухвалення: 2017-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Харків

12 травня 2017 р. Справа №820/1452/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Шляхової О.М.,

при секретарі судового засідання - Молчановій О.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

треті особи - не прибули,

розглянувши в місті Харкові в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Комунального підприємства "Печенізьке бюро технічної інвентаризації", треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_3, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Комунального підприємства "Печенізьке бюро технічної інвентаризації", треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_5, в якому просить суд: скасувати рішення про державну реєстрацію Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року, посвідченого нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_6 та зареєстрованого 29 червня 2010 року в реєстрі за № 640, на підставі якого ОСОБА_3 приймає в тимчасове користування нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 30324561), прийняте державним реєстратором КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 02.07.2010 року, на підставі якого внесено запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.07.2010 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 червня 2010 року між ним та фізичними особами-підприємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір оренди № 1 нежитлового приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв. м., тераси 56,9 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1. Строк оренди приміщення відраховувався з моменту писання Акту приймання-передання приміщення, який є невід'ємною частиною Договору. Оскільки орендодавці - ФОП ОСОБА_4 та П ОСОБА_5 у встановлений Договором строк були позбавлені передати орендарю - ФОП ОСОБА_7 приміщення, то між сторонами була досягнута домовленість про реєстрацію Договору оренди після підписання Акту приймання-передання зазначених приміщень.

Однак, як стало відомо позивачу пізніше, посадовою особою КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» державним реєстратором ОСОБА_2, ще до підписання Акту - приймання-передавання в оренду приміщення, за ОСОБА_3 02.07.2010 року зареєстровано право тимчасового користування (оренди) на нежитлове приміщення першого вверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі вищезазначеного Договору оренди №1 від 29.06.2010 року.

Позивач вважає, що рішення Державного реєстратора ОСОБА_2 про рєстрацію права тимчасового користування (оренди) на вищезазначене нежитлове приміщення на підставі Договору оренди №1 від 29.06.2010 року, прийняте в супереч вимогам законодавства України, яке діяло на час виникнення спірних правовідносин, оскільки він із відповідною заявою та документами для проведення реєстраційних дій до відповідача не звертався.

Просив суд скасувати неправомірне рішення про державну реєстрацію Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року, на підставі якого внесено запис до реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.07.2010 року.

Разом із позовною заявою представником позивача подано заяву про визнання поважними причин пропуску ОСОБА_3 процесуального строку для звернення до адміністративного суду та просив поновити ОСОБА_3 процесуальний строк для звернення до суду з означеним позовом.

Представник позивача - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві.

Відповідач - Державний реєстратор КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 в наданих письмових поясненнях та у судовому засіданні зазначила, що пройшло майже 7 років з дня реєстрації Договору оренди від 29.06.2010р. та майже 5 років підприємство не проводить реєстрацію прав власності. Щодо вимог позовної заяви зазначає: Договір оренди, оригінал та копію, технічний паспорт були принесені в БТІ в день оформлення цього договору в нотаріальній конторі 29.06.2010р. власниками або їх представниками. Так як власники вже були зареєстровані в реєстрі, потрібно було внести дані орендаря. Особисто його не було, тому домовились, що коли він приїде забирати документи то напише заяву і надасть копію паспорта. Для внесення в реєстр дані паспорта були надані. В Договорі оренди було вказано, що він підлягає державній реєстрації, жодних обговорень щодо відкладення державної реєстрації не було, тому не виникло ніяких сумнівів про доцільність та правомірність проведення цієї реєстрації. Рішення про реєстрацію приймалось тим же числом, що і були принесені документи. Квитанція на суму 26 грн. 39 коп. за реєстрацію договору була виписана на ім'я орендаря ОСОБА_3, яка була сплачена в ПАТ «Базис» 09.07.2010р. На її думку, за документами приїхали власники, тому заява так і не була написана і не надана копія паспорта. Зазначила, що працівники БТІ не збиралися нашкодити клієнтам, а навпаки, завжди йшли назустріч і допомагали чим могли. Просила адміністративний суд задовольнити позовні вимоги та скасувати рішення про державну реєстрацію Договору оренди від 29.06.2010 року.

Треті особи у судове засідання не прибули, про час, дату та місце судового розгляду повідомлялись належним чином.

Від представника третьої особи ОСОБА_4 через канцелярію суду 05.05.2017 р. надана заява про розгляд справи за його відсутністю. Проти задоволення позовних вимог він не заперечує.

Враховуючи положення ст. 128 КАС України, суд вважає за можливе розглядати справу без участі третіх осіб.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача по справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Судом встановлено, що 29 червня 2010 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 - з одного боку та позивачем - Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, (орендар) укладено договір оренди № 1 (а.с. 29-35).

У відповідності до ч. 2 ст. 793 Цивільного кодексу України, зазначений договір було посвідчено державним нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_6 (реєстровий № 640) (а.с. 36-37).

Вказаний договір, відповідно приписів статті 794 Цивільного кодексу України, 02 липня 2010 року був зареєстрований відповідачем у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Таким чином, відповідач 02 липня 2010 року здійснив державну реєстрацію права користування нерухомим майном, що є предметом договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року.

Згідно пунктів 1.1, 1.3. договору, орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове платне користування (оренду) нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв. м., тераси 56,9 кв. м., на умовах, викладених у даному договорі та невід'ємних додатках до нього, для розміщення орендарем ресторану - кафе. Ця нежитлова будівля та приватизовані земельні ділянки, площами 0,0280 га, 0,0280 га (загальною площею 0,056 га), на яких розташована ця нежитлова будівля, знаходяться на території Печенізької селищної ради, автодорога Печеніги - Мартове, 7 км, буд. № 01, Печенізького району, Харківської області. Ця нежитлова будівля цегляна, дерев'яна, загальною площею 665,3 кв. м. Вищевказана нежитлова будівля належить орендодавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Печенізької селищної Ради 29 квітня 2010 року та зареєстрованого в Комунальному підприємстві "Печенізьке бюро технічної інвентаризації" 29 квітня 2010 року за реєстраційним номером 30324561. Земельні ділянки належать орендодавцю на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, НОМЕР_1, НОМЕР_2 виданих Печенізькою райдержадміністрацією та зареєстрованих в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 29 жовтня 2009 року за № 79, № 83. Орендоване приміщення перебуває на першому поверсі нежитлової будівлі, як визначено у Витягу з поверхового плану, що додається до даного договору у вигляді додатка № 1, що є невід'ємною частиною даного договору.

Відповідно до пункту 2.1 договору, строк оренди приміщення за даним договором становить 5 років з моменту підписання Акту приймання-передання в оренду приміщення.

Пунктом 2.3 договору, умови якого кореспондуються з приписами ст. 795 ЦК України, сторонами встановлена обов'язковість складання акту приймання-передачі орендованого приміщення, в якому, зокрема, зазначено, що приміщення передається орендодавцем і приймається орендарем у строк до двох календарних днів з моменту підписання даного договору, по акту приймання-передання в оренду приміщення, у якому відображується відповідна інформація про приміщення і його стан. Акт приймання-передання в оренду приміщення є невід'ємною частиною договору. В акті повинна була зазначатися площа, склад приміщення, яке передається в оренду.

Однак, в порушення умов договору оренди, відповідного акту приймання-передачі сторонами не складено.

Як встановлено в ході судового розгляду, позивачу пізніше стало відомо, що 02.07.2010 року, до підписання Акту приймання-передання в оренду приміщення, державним реєстратором КП Печенізьке бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 зареєстровано за ним право тимчасового користування (оренди) на нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, на підставі вищезазначеного Договору оренди № 1 від 29.06.2010 року.

Перевіряючи правомірність державної реєстрації судом встановлено наступне.

На час спірної реєстрації вказаного договору діяв Закон України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року за №1952-ІУ, який визначав правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим законом, та їх обтяжень і спрямований на забезпечення визнання та захисту державою цих прав (далі - Закон №1952-ІУ).

Статтею 4 Закону№1952-ІУ (в редакції, яка була чина на час виникнення спірних відносин) встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: 1) право власності на нерухоме майно; 2) право володіння; право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншими капітальними спорудами, їх окремими частинами; іпотека; довірче управління майном; 3) інші речові права відповідно до закону; 4) податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження.

Державна реєстрація прав проводиться за місцем розташування об'єкта рухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації прав (ч. 7 ст. З Закону№1952-ГУ, в редакції, яка була чинна на час виникнення спірних відносин).

Відповідно до ст. 6 Закону№1952-ІУ, в редакції, яка була чина на час виникнення спірних відносин, систему органів державної реєстрації прав становить спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань державної реєстрації прав - Міністерство юстиції України, що забезпечує галізацію державної політики у сфері державної реєстрації прав, та його територіальні органи, які є органами державної реєстрації прав.

Наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07 лютого 2002 року затверджено Тимчасове положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18.02.2002 року за №157/6445 (який діяв на час виникнення спірних правовідносин).

Пунктом 1 цього Положення передбачалось, що до створення єдиної системи органів державної реєстрації прав та формування Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" бюро технічної інвентаризації здійснюють державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону №1952-ГУ (в редакції, яка була чина на час зникнення спірних відносин) та п. 1.12 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, рішення про реєстрацію чи відмову в реєстрації прав приймає реєстратор прав власності на нерухоме майно, що є працівником бюро технічної інвентаризації, який безпосередньо здійснює реєстрацію прав власності на нерухоме майно.

Статтею 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачався порядок Державної реєстрації прав та їх обтяжень, який полягав у наступному: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження.

Відповідно до ч.7 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за якими виникло право, або уповноважених ними нею) осіб.

Отже, для реєстрації виникнення, існування, припинення прав власності на нерухоме майно до БТІ разом із заявою про реєстрацію прав власності подавались правовстановлюючі документи, їх копії, а також інші документи, що визначені цим Положенням, в тому числі документи, що посвідчує особу заявника, а у разі подання заяви представником фізичної особи чи юридичної особи - документ, що підтверджує його повноваження діяти від імені таких осіб. У разі потреби представник іноземної особи пред'являє документи, легалізовані в установленому нормативно-правовими актами порядку (ч.9 ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.п. 2.1, 2.5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно).

З аналізу наведених норм вбачається, що державний реєстратор прав зобов'язаний перед прийняттям рішення про державну реєстрацію чи відмову у прийнятті такого рішення, перевірити подані документи на предмет їх відповідності вимогам, встановленим законодавством про державну реєстрацію та іншим нормативно-правовим актам, зокрема, у випадку реєстрації прав на нерухоме майно - відповідності поданих документів.

Таким чином, державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Передумовою для державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, є заяви правонабувача, сторін (сторони) правочину, за якими виникло право, або уповноважених ними (нею) осіб.

Положеннями ст. 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна або більша його частина розміщені на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 6) заявлене право вже зареєстровано.

Частиною 2 ст. 24 цієї норми Закону передбачалось, що за наявності підстав для відмови в державній реєстрації оформлюється рішення за зразком, встановленим Міністерством юстиції України.

Суд зазначає, що приймаючи рішення 02 липня 2010 року про державну реєстрацію права на користування (оренди) нежитлового приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: Харківська область, Печенізька селищна рада, автодорога Печеніги -Мартова, 7 км., будинок № 1 за ФОП ОСОБА_3, на підставі Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року, державний реєстратор КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2, неналежно віднеслась до виконання покладених на неї посадових обов'язків, оскільки не встановила відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації, зокрема: відсутність заяв сторін (сторони) правочину, за яким виникло право користування (оренди) нежитлових приміщень, а також відповідність повноважень особи, яка подає документи для проведення державної реєстрації прав, згідно з якими відбувається державна реєстрація виникнення, переходу, припинення прав наявність факту виконання умов правочину, з яким закон та договір пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно, та зареєструвала право на зазначене майно.

До матеріалів справи доказів на правомірність проведення державної реєстрації зазначеного Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 відповідачем у судове засідання не надано. Відповідачем лише зазначено, що матеріали реєстраційної справи були втрачені.

Судом також з'ясовано, що 29 січня 2014 року, рішенням Господарського суду Харківської області у справі № 922/4970/13 зі ФОП ОСОБА_3 стягнуто на користь ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 656000,00 гривень основної заборгованості та 44 751,02 грн. пені солідарно, при цьому судом було встановлено факт реєстрації ФОП ОСОБА_3 у електронному реєстрі прав на нерухоме майно Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року, хоча ані останній, ані ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з відповідними заявами до КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» не зверталися та реєстрацію Договору оренди нежитлового приміщення не здійснювали, в результаті чого діями директора - державного реєстратора КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 була завдана майнова шкода ФОП ОСОБА_3 на загальну суму 700751 грн. 02 коп.

Судовим розглядом встановлено, що позивач ОСОБА_3 27 квітня 2015 року звернувся із заявою до Чугуївського РВ ГУМВС України в Харківській області про те, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 шахрайським шляхом заволоділи його майном, чим спричинили йому матеріального збитку (а.с. 75).

Згідно витягу Чугуївського відділу поліції ГУ Національної поліції в Харківській області від 28.02.2017р. в ЄРДР 17 листопада 2016 р. внесено запис про кримінальне провадження № 0002152 відносно посадових осіб КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» через несумлінне ставлення до посадових обов'язків та реєстрації Договору оренди № 1 від 29.06.2010р. в результаті чого спричинили тяжкі наслідки інтересам ОСОБА_3 (а.с. 76).

До матеріалів справи надано також витяг від 21.03.2017р. з кримінального провадження № 0001919 (дата внесення в ЄРДР 12.10.2016р.) на підставі заяви, що надійшла від ОСОБА_3 щодо підроблення невідомими особами договору оренди № 1 від 29.06.2010 року (а.с. 77).

Враховуючи зазначені порушення законодавства України в сфері реєстрації речових прав на нерухоме майно під час прийняття рішення про реєстрацію права користування нерухомим майном на підставі Договору оренди № 1 від 29.06.2010 року, слідчим відділом Чугуєвського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області 24 лютого 2017 року, по кримінальному провадженню, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002152 від 17.11.2016 року, ОСОБА_2 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України - службова недбалість, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов'язків через несумлінне ставлення до них, що спричинило тяжкі наслідки інтересам окремих громадян.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печенізького районного суду Харківської області у справі № 633/73/17 від 13.03.2017 року (набрала законної сили 21.03.2017 року), ОСОБА_2 була звільнена від кримінальної відповідальності, у зв'язку із нереабілітуючими обставинами. Отже, дії Державного реєстратора щодо незаконного проведення реєстрації права користування (оренди) на вищезазначене нежитлове приміщення за ФОП ОСОБА_3, на підставі Договору оренди № 1 від 29.06.2010 року, підтверджена ухвалою від 13.03.2017 року (а.с. 79-82). Під час судового розгляду справи з'ясовано, що ОСОБА_2, як Державний реєстратор речових прав на нерухоме майно свою вину в інкримінованому їй злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України не заперечувала, надала згоду на звільнення її від кримінальної відповідальності, відповідно до вимог ст.49 КК України.

Таким чином, Печенізьким районним судом Харківської області під час вирішення питання про звільнення ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 367 КК України був встановлений факт, що діяння у вчиненні якого підозрювалась ОСОБА_9 (здійснення державної реєстрації Договору оренди № 1 від 29.06.2010 року за відсутністю заяв сторін (сторони) правочину, за яким виникло право, а також за відповідності повноважень у особи, яка подавала документи для проведення такої державної реєстрації прав, відсутність факту виконання умов правочину, з яким закон та договір пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно), дійсно мало місце, що воно містить склад злочину, передбаченого ч.2 ст. 367 КК України, що підтверджувалось відповідними доказами: протоколом допиту потерпілого ОСОБА_3, що ним реєстрація Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року не здійснювалась; протоколами допитів свідків ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8, які також показали, що ані ОСОБА_4, ОСОБА_5, ані їх представники не подавали заяви про реєстрацію Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року; протоколом допиту підозрюваної ОСОБА_2, яка визнала вину та дала показання щодо порушення норм законодавства при реєстрації Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року; протоколом тимчасового доступу до речей та документів від 04 листопада 2016 року, згідно якого вилучено оригінал інвентаризаційної справи, в якій в свою чергу відсутні відомості про звернення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 з заявами про реєстрацію Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року; матеріалами інвентаризаційної справи на нежитлове приміщення, розташоване за адресою: Харківська область, Печенізький район, автодорога Печеніги-Мартове, споруда № 1, в якій відсутні відомості про звернення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з приводу реєстрації Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року; протоколом огляду предметів, згідно якого оглянуто та зафіксовано факт відсутності в матеріалах інвентаризаційної справи відомостей щодо звернення ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, з приводу реєстрації Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року.

Зазначені обставини мають преюдиційне значення і не підлягає доказуванню відповідно до вимог ст. 72 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування державної реєстрації договору оренди № 1 від 29.06.2010 року, посвідченого нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_6 та зареєстрованого 29 червня 2010 року в реєстрі за № 640.

Суд зазначає, що норми Положення ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01.07.2004, в редакції від 01.01.2017 року, мають імперативний характер та встановлюють виключний перелік підстав відповідно до яких скасовується запис внесений до Державного реєстру прав про реєстрацію речових прав на нерухоме майно, а саме: на підставі рішення суду у разі скасування рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону.

Процедуру ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) визначено Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26.10.2011 р.

За змістом пункту 41 вищевказаного Порядку Державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав, державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав (п.2 ч.2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» № 1952-ІУ від 01.07.2004, в редакції від 01.01.2017 року, та п.2.6 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та скасування записів Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №3502/5 від 12.12.2011р.).

Відповідно до ст.162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч.1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно ст. 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав людини є головним обов'язком держави.

Частиною 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. п. 1, 3 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року, прийняте державним реєстратором КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 02.07.2010 року, на підставі якого внесено запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.07.2010 року.

підлягають задоволенню.

Щодо заявленого клопотання про визнання поважними причин пропуску ОСОБА_3 процесуального строку для звернення до адміністративного суду та поновленення ОСОБА_3 процесуального строку для звернення до суду з означеним позовом, суд виходить з наступного:

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1, 2 ст.100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.155 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позовну заяву без розгляду, якщо: позовну заяву подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до адміністративного суду і суд не знайшов підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.

Суд зазначає, що із позовом до суду позивач звернувся понад встановлені ч.2 ст.99 КАС України строки.

Вирішальним моментом щодо визначення строків звернення до суду є встановлення обставин, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та зміг вчинити дії, направлені на їх відновлення.

У судовому засіданні представник позивача пояснив, що позивач є особою, яка не має юридичної освіти. Після укладання вищезазначеного договору оренди позивач тривалий час перебував за межами України. Після того як йому стало відомо про порушення під час проведеної реєстрації він 11 жовтня 2016 року звернувся із заявою до органів досудового розслідування, у зв'язку із чим в Єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження № 0001919 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України.

Зазначені обставини були підтвердженні представником позивача в наданій до суду заяві про поновлення пропущеного строку та у судовому засіданні.

Оскільки позивачу стало відомо про юридичний факт щодо незаконної державної реєстрації укладеного договору оренди від 29.06.2010 р. значно пізніше, звернення позивача до правоохоронних органів з цього приводу, а також тривалим часом, коли йшло розслідування та винесення ухвали суду по кримінальній справі, яка вступила в законну силу лише 21.03.2017 року суд відмічає наступне.

Згідно ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси

Крім того, суд зазначає, що спосіб захисту порушених прав позивача повинен враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006 року, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Крім того, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення (постанова Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі 826/4418/14).

Отже, беручи до уваги, що державна реєстрація договору оренди № 1 від 29.06.2010 року проведена із порушеннями вимог законодавства, позивачем здійснені дії для припинення її реєстрації шляхом звернення у передбачений законом спосіб до правоохоронних органів, а також те, що ухвала по кримінальній справі відносно посадової особи КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації набрала законної сили лише у березні 2017 року (позивач із означеним позовом звернувся до адміністративного суду 04 квітня 2017 року) - заявлені підстави пропуску строку звернення до суду є поважними, навіть за наявності пропуску позивачем строку, передбаченого ст.99 КАС України, оскільки, в протилежному випадку буде порушено право позивача у доступі до правосуддя, що передбачене ст. 6 КАС України.

До вказаного висновку суд дійшов, серед іншого, використовуючи правові висновки Європейського суду з прав людини у рішенні по справі «Мельник проти України» від 28.03.2006 року, де вказано, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення у справі «Golder v.the United Kingdom» від 21.02.1975 p.), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати закону мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями ( рішення «Guerin v. France» від 29.07.1998 p.) Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розрахувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час, такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення «Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28.10.1998 року).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява представника позивача про відновлення пропущеного строку для звернення до суду з адміністративним позовом підлягає задоволенню.

Стосовно стягнення судових витрат, то згідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Також, статтею 97 КАС України передбачено, що суд за клопотанням однієї зі сторін визначає грошовий розмір судових витрат, які повинні бути їй компенсовані. З аналізу зазначеної норми законодавства можна дійти висновку про те, що суд повинен враховувати думку позивача при визначенні розміру понесених витрат.

У судовому засіданні представником позивача заявлено усне клопотання, в якому вона просила суд судові витрати, понесені позивачем підчас подання зазначеного адміністративного, з відповідача не стягувати.

Отже, враховуючи позицію представника позивача, суд вирішив з відповідача по справі не стягувати судові витрати, понесені позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, ст.ст. 8-14, 71, 94, 97,159, 160- 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_3 до Комунального підприємства "Печенізьке бюро технічної інвентаризації", треті особи: фізична особа-підприємець ОСОБА_4, фізична особа-підприємець ОСОБА_5 про скасування рішення - задовольнити у повному обсязі.

Скасувати рішення про державну реєстрацію Договору оренди № 1 від 29 червня 2010 року, посвідченого нотаріусом Печенізької державної нотаріальної контори Харківської області ОСОБА_6 та зареєстрованого 29 червня 2010 року в реєстрі за № 640, на підставі якого ОСОБА_3 приймає в тимчасове користування нежитлове приміщення першого поверху нежитлової будівлі, загальною площею 153,6 кв.м., тераси 56,9 кв.м., яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта: 30324561), прийняте державним реєстратором КП «Печенізьке бюро технічної інвентаризації» ОСОБА_2 02.07.2010 року, на підставі якого внесено запис до Реєстру прав власності на нерухоме майно від 02.07.2010 року.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 15 травня 2017 року.

Суддя Шляхова О.М.