Справа № 806/207/17
Суддя: Парінов А.Б.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 806/207/17 Головуючий у 1-й інстанції: Семенюк М.М.
Суддя-доповідач: Парінов А.Б.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Парінова А.Б.,

суддів: Грибан І.О., Губської О.А.,

при секретарі судового засідання Приходько К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Житомирського апеляційного адміністративного суду на постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Житомирського апеляційного адміністративного суду про скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Житомирського апеляційного адміністративного суду (далі - відповідач), в якому просив суд:

- скасувати наказ керівника апарату Житомирського апеляційного адміністративного суду від 12.01.2017 року № 7-к;

- поновити його на посаді помічника судді Житомирського апеляційного адміністративного суду з 13.01.2017 року;

- стягнути з Житомирського апеляційного адміністративного суду на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 13.01.2017 року.

Постановою Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятим судовим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення помилково застосував норми матеріального та процесуального права, неповно встановив обставини справи, що призвело до неправильного вирішення справи.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином, тому у відповідності до ч. 6 ст. 12, ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Перевіряючи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить з такого.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_2 з 10.10.2013 року призначений на посаду помічника судді Житомирського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3. на час виконання останнім повноважень судді (а.с. 10, 55).

26.08.2014 року позивач призваний по частковій мобілізації відповідно до Указу Президента України «Про проведення часткової мобілізації» № 607 від 21.07.2014 року (а.с. 12).

Під час проходження служби по мобілізації 25.07.2015 року ОСОБА_2 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України строком на п'ять років з 25.07.2015 року по 25.07.2020 року (а.с. 63-64).

12 січня 2017 року Житомирським апеляційним адміністративним судом видано наказ від 12.01.2017 року № 7-к «Про звільнення ОСОБА_2.», яким позивача звільнено з посади помічника судді Житомирського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3 з 12.01.2017 року відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору.

Вважаючи вказаний наказ протиправним, а звільнення з посади незаконним, позивач звернувся до суду з позовом.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача є незаконним у зв'язку з недотриманням відповідачем гарантій, передбачених ст. 119 КЗпП України.

Перевіряючи наведений висновок суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.

Статтею 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

До набрання чинності Закону України «Про судоустрій і статус суддів», тобто до 30 липня 2010 року порядок призначення на посаду помічників суддів загальної юрисдикції був визначений чинним на той час Законом України «Про судоустрій».

Відповідно до статті 130 Закону України «Про судоустрій» прийняття на посаду помічника судді здійснювалося в порядку визначеному Законом України «Про державну службу».

30 липня 2010 року набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до вимог частини 1 статті 151 якого кожний суддя суду загальної юрисдикції може мати помічника, правовий статус і умови діяльності якого визначаються цим Законом та положенням про помічника судді, що затверджується Радою суддів України.

На виконання даної норми рішенням Ради суддів України від 25 березня 2011 року №14 було затверджено Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції.

Частиною 4 статті 151 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 7 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції передбачено, що судді самостійно здійснюють добір помічників. Помічник судді призначається на посаду та звільняється з посади керівником апарату відповідного суду за поданням судді.

Отже, з 25 березня 2011 року було визначено новий порядок призначення на посаду помічників суддів загальної юрисдикції та звільнення їх з посади.

Такі ж положення відображено і в наступних редакціях цього закону (ст. 154).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 з 10.10.2013 року відповідно до наказу керівника апарату Житомирського апеляційного адміністративного суду від 10.10.2013 № 122-к був переведений на посаду помічника судді Житомирського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3. на час виконання останнім повноважень судді на підставі подання судді та заяви (а.с. 55).

06.06.2016 позивача було повідомлено про втрату статусу державного службовця та віднесення посади помічника судді до посад патронатної служби.

Відповідно до ч. 2 ст. 92 Закону України «Про державну службу» працівник патронатної служби призначається на посаду на строк повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений.

Трудові відносини з працівником патронатної служби припиняються в день припинення повноважень особи, працівником патронатної служби якої він призначений. Акт про звільнення приймається керівником державної служби.

Особливості патронатної служби в судах, органах та установах системи правосуддя визначаються законодавством про судоустрій і статус суддів.

Наведене узгоджується з абз. 2 п. 19 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого рішенням Ради суддів України від 25.03.2011 № 14 (далі - Положення № 14), відповідно до якого у разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

Таким чином, у разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді звільняється із займаної посади з дотримання передбачених гарантій.

Судом встановлено, що постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 суддю Житомирського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3., помічником якого був позивач, звільнено у відставку.

У зв'язку з цим, а також, враховуючи, що інші судді цього суду не зверталися з поданням про призначення ОСОБА_2 на посаду помічника судді, керівником апарату було видано оскаржуваний наказ від 12.01.2017 року № 7-к про звільнення останнього на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (припинення строку дії трудового договору).

Обґрунтовуючи протиправний характер наказу про звільнення, ОСОБА_2 зазначає, що при прийнятті оскаржуваного наказу відповідачем не було враховано положення ст. 119 КЗпП України та ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок та військову службу», що підлягають застосуванню до спірних правовідносин та якими передбачено наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п'ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п'ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Згідно з ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову.

З аналізу наведених норм вбачається, що за мобілізованим (прийнятим на військову службу за контрактом) працівником зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток, а працівник лише увільняється від виконання покладених на нього обов'язків.

Проте, наведене стосується випадків, коли трудовий договір з мобілізованим працівником є безстроковим.

У спірних правовідносинах трудовий договір з ОСОБА_2 був укладений на час виконання суддею Житомирського апеляційного адміністративного суду ОСОБА_3. повноважень судді, тобто мав строковий характер.

Абзацом 2 п. 19 Положення про помічника судді суду загальної юрисдикції, передбачено, що у разі припинення повноважень судді відповідного суду та звільнення судді з займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді звільняється із займаної посади з дотриманням гарантій, передбачених законодавством.

Пунктом 17 цього ж Положення передбачено, що у випадку тривалої відсутності судді (тривале відрядження, відсторонення судді від посади, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка для догляду за дитиною тощо), а також у період з моменту припинення повноважень судді зі здійснення правосуддя або з моменту звільнення судді із займаної посади у встановленому законом порядку, помічник судді може тимчасово виконувати обов'язки помічника, додаткового помічника іншого судді, про що на підставі особистої заяви помічника судді та подання відповідного судді видається наказ керівника апарату суду.

В матеріалах справи відсутні докази звернення суддів Житомирського апеляційного адміністративного суду до керівника апарату з поданням про призначення ОСОБА_2 на посаду помічника судді після звільнення судді ОСОБА_3., помічником якого працював позивач.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у відповідача були підстави для звільнення ОСОБА_2 з посади помічника судді на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв'язку з закінченням строку трудового договору, зважаючи і на те, що фактично трудові відносини було припинено.

Гарантії, передбачені ст. 119 КЗпП України на спірні правовідносини не поширюються у зв'язку з тим, трудовий договір, укладений з позивачем, був строковим.

Враховуючи наведене, підстави для задоволення позову відсутні.

Суд першої інстанції наведеного не врахував, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.ст. 198 ч. 1 п. 3, 202 ч. 1 п. п. 4 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 41, 167, 195, 196, 198, 200, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу Житомирського апеляційного адміністративного суду задовольнити.

Постанову Житомирського окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року скасувати.

Прийняти нову постанову.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Житомирського апеляційного адміністративного суду відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя А.Б. Парінов
Судді І.О. Грибан
О.А. Губська

Постанову в повному обсязі виготовлено 15.05.2017

Головуючий суддя Парінов А.Б.

Судді: Грибан І.О.

Губська О.А.