Справа № 161/11170/16-а,2-а/161/80/17
Суддя: Рибачук Андрій Іванович
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/3815/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Рибачука А. І.,

суддів - Багрія В. М., Старунського Д. М.,

за участю секретаря - Андрушківа І. Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2017 року у справі № 161/11170/16-а за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради, в якому просив стягнути з відповідачів завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 1800 грн та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовував посиланням на те, що він має право безплатного проїзду на транспорті загального користування відповідно до постанов Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354 «Про безплатний проїзд пенсіонерів на транспорті загального користування» та від 16 серпня 1994 року № 555 «Про поширення чинності постанови Кабінету Міністрів України від 17 травня 1993 року № 354», однак рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 16 грудня 2015 року № 725-1 протиправно не віднесено до переліку категорій громадян, яким у 2016 році додатково надавались безоплатні та бездотаційні послуги при здійсненні перевезення пасажирів у автобусах на міських маршрутах (при пред'явленні відповідного посвідчення) інвалідів третьої групи, до якої він належить, чим йому було завдано матеріальної шкоди в розмірі 1800 грн та моральної шкоди в розмірі 10000 грн.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із зазначеною постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення, яким його адміністративний позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовує посиланням на обставини, викладені в позовній заяві.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце його проведення, тому відповідно до частини першої статті 41 та частини четвертої статті 196 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за їхньої відсутності без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 16 грудня 2015 року за № 725-1 затверджено перелік категорій громадян, яким у 2016 році додатково, окрім держзамовлення на соціально значущі послуги, надавались безоплатно та бездотаційно послуги при здійсненні перевезень пасажирів у автобусах на міських маршрутах (при пред'явленні відповідного посвідчення).

Даним рішенням не було передбачено надання безоплатно послуг при здійсненні перевезень пасажирів у автобусах на міських маршрутах особам, які є інвалідами третьої групи, до якої належить позивач.

29 червня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Луцької міської ради із заявою, в якій просив привести у відповідність до чинного законодавства України рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 16 грудня 2015 року за № 725-1 щодо безкоштовного перевезення пасажирів у міському транспорті.

Листом відповідача від 06 липня 2016 року № Г-2118/2-038 йому повідомлено, що перевезення пасажирів пільгових категорій, передбачених законодавством України у місті Луцьку за рахунок субвенцій з міського бюджету здійснюється тролейбусами Луцького підприємства електротранспорту. Крім цього вказано, що бюджетних призначень на пільгове перевезення пасажирів автотранспортом не передбачено і що таке перевезення здійснюється безкоштовно перевізниками (не більше семи пасажирів одночасно в салоні автобусу під час руху на маршруті) відповідно до переліку пільгових категорій громадян, визначеного рішенням від 16 грудня 2015 року № 725-1.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що правом безкоштовного проїзду користуються ті категорії громадян, які визначаються замовником міських перевезень - виконавчим комітетом Луцької міської ради відповідно до передбачених бюджетних асигнувань, а тому рішення відповідача від 16 грудня 2015 року № 725-1, яким визначається перелік таких категорій громадян є правомірним і його прийняття не призвело до заподіяння позивачу шкоди. При цьому суд вважав, що даний спір належить до юрисдикції адміністративних судів.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, зокрема, спори за зверненням суб'єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

Зазначеній нормі кореспондують положення частини другої статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що адміністративними судами можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватись шкоди, завданої лише суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднанні з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Як видно з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну шкоду в розмірі 1800 грн та моральну шкоду в розмірі 10000 грн.

Оскільки позивачем заявлено лише вимоги про відшкодування шкоди, які згідно з частиною другою статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України підлягали розгляду адміністративним судом лише за умови, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір, то такі вимоги повинні розглядатися в цивільному судочинстві.

Суд першої інстанції не звернув увагу на вказані обставини та прийшов до помилкового висновку, що даний спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За наведених обставин суд приходить до висновку, що відповідно до частини першої статті 203 Кодексу адміністративного судочинства України оскаржуване рішення необхідно скасувати та провадження у справі закрити, оскільки справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Керуючись статтями 160, 195, 196, 198, 203, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 січня 2017 року у справі № 161/11170/16-а - скасувати та закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Луцької міської ради, виконавчого комітету Луцької міської ради про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий суддя А. І. Рибачук
судді В. М. Багрій
Д.М. Старунський