Справа № 805/1359/17-а
Суддя: Молочна І. С.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 р. Справа № 805/1359/17-а

час прийняття постанови: 12 год. 41 хв.

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Молочної І.С.,

суддів - Кочанової П.В.,

- Толстолуцької М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Зими М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Начальника відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Котлярова Леоніда Павловича, Державної служби України з безпеки на транспорті про оскарження постанови від 20.12.2016 року № 019913 та постанови від 17.01.2017 року № 019956, -

встановив:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Начальника відділу надання адміністративних послуг Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області Котлярова Леоніда Павловича (далі - відповідач 1), Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - відповідач 2) з вимогою:

визнати нечинними (або скасувати) постанову від 20.12.2016 року № 019913 та постанову від 17.01.2017 року № 019956 про застосування адміністративно-господарського штрафу відносно ОСОБА_2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірними рішеннями до позивача як суб'єкта господарювання безпідставно застосовано штрафні санкції за відсутність санітарного паспорта на автомобіль перевізника, в той час як видача санітарних паспортів на автомобіль не передбачена чинним законодавством України про автомобільний транспорт та законодавством про безпечність і якість харчових продуктів. Відтак у перевізника відсутній обов'язок щодо отримання санітарного паспорта на автотранспорт, який використовується при перевезенні харчових продуктів, адже чинним законодавством України не передбачено отримання такого документа дозвільного характеру. Крім того, позивачем наголошено, що постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу прийнято без належного повідомлення позивача. Таким чином, вважає спірні постанови таким, що підлягають скасуванню, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своєї позиції відповідачем надано заперечення на позовну заяву. Так, відповідач обґрунтовує правомірність прийнятих постанов тим, що статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» передбачено перелік обов'язкових документів, на підставі яких виконуються вантажні перевезення, зокрема, для водія, що здійснює вантажні перевезення такими є - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством України. Отже вважає, що перелік документів згідно ст. 48 Закону України «Про автомобільний транспорт» не є вичерпним. На підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 року «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» утворено Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, яка розпочала виконання своїх повноважень 06.04.2016 року відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 260-р від 06.04.2016 року «Питання Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів». Тобто, з 06.04.2016 року Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів є компетентним органом, що здійснює видачу санітарних паспортів на автотранспорт, яким перевозяться харчові продукти. Таким чином, просив відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, докази належного повідомлення знаходяться в матеріалах справи, подав заяву про розгляд справи без його участі.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, присутніх у судовому засіданні, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

ОСОБА_2 належить автомобіль DAF 95XF380 номерний знак НОМЕР_4 та CHEREAU номерний знак НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію транспортного засобу.

На підставі направлення на перевірку від 07.11.2016 року № 024421 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Харківській області проведено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, за результатом якої складено Акт серії АХ № 0200604 від 08 листопада, без зазначення року.

Перевіркою встановлено, що 08.11.2016 року автомобіль DAF 95XF380 номерний знак НОМЕР_4, CHEREAU номерний знак НОМЕР_1, що належить позивачу, здійснював перевезення вантажу без оформлення санітарного паспорту. Водій вказаного транспортного засобу ознайомлений з Актом перевірки серії АХ № 0200604 від 08 листопада, без зазначення року, про що здійснено відповідний напис.

20.12.2016 року Управлінням Укртрансбезпеки у Донецькій області на підставі вказаного Акта перевірки прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 019913, якою за порушення положень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до ОСОБА_2 застосовано штраф у розмірі 1700,00 грн.

Разом з тим, лише 06.01.2017 року позивач отримав запрошення прибути 20.12.2016 року до Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області для розгляду справи про порушення, про що свідчить наданий відповідачем корінець поштового відправлення, та останнім не оспорюється.

На підставі направлення на перевірку від 21.11.2016 року № 024431 посадовими особами Управління Укртрансбезпеки у Харківській області 24.11.2016 року здійснено перевірку додержання вимог законодавства про автомобільний транспорт під час виконання перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, за результатом якої складено Акт серії АХ № 0201165 від 21.11.2016 року.

Перевіркою встановлено, що 21.11.2016 року автомобіль НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2, здійснював перевезення вантажу без оформлення санітарного паспорту.

17.01.2017 року Управлінням Укртрансбезпеки у Донецькій області на підставі вказаного Акта перевірки прийнято постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу № 019956, якою за порушення положень статті 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», на підставі абзацу 3 частини 1 статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» до ОСОБА_2 застосовано штраф у розмірі 1700,00 грн. Зазначена постанова № 019956 від 17.01.2017 року отримана суб'єктом господарювання 25.01.2017 року.

Разом з тим, запрошення прибути для розгляду справи про порушення отримано позивачем лише 25.01.2017 року, тобто після винесення та отримання оскаржуваної постанови.

Не погодившись із вказаними рішеннями контролюючого органу, позивач скористався правом адміністративного оскарження до Державної служби України з безпеки на транспорті, за результатом якого Державна служба України з безпеки на транспорті листом № 1205/03/15-17 від 14.02.2017 року повідомила скаржника про залишення оскаржуваних постанов без змін, а скарги без задоволення.

Не погоджуючись із постановами відповідача, позивач звернувся до суду з вимогою про їх скасування.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є правомірність рішення суб'єкта владних повноважень про застосування до автоперевізника фінансових санкцій за відсутність у водія в момент перевезення харчових продуктів санітарного паспорта на транспортний засіб.

Закон України «Про автомобільний транспорт» від 5 квітня 2001 року N 2344-III визначає засади організації та діяльності автомобільного транспорту.

В силу положень абзацу третього частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", за порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за надання послуг з перевезень пасажирів та вантажів без оформлення документів, перелік яких визначений статтями 39 та 48 цього Закону, - штраф у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Отже, підставою для застосування до автомобільного перевізника штрафу є, окрім іншого, встановлений компетентним органом факт надання таким перевізником послуг з перевезення вантажів без оформлення документів, перелік яких визначено статтею 48 цього Закону.

Зокрема, частиною першою статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт" передбачено, що автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред'являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення.

За змістом частини другої цієї статті, документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів для водія є: посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.

Наведена норма Закону України "Про автомобільний транспорт" є бланкетною та передбачає необхідність оформлення для водія інших документів, передбачених законодавством.

Обов'язок водія мати санітарний паспорт автомобіля, призначеного для перевезення харчових продуктів, передбачено підзаконним актом - Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997 року № 363.

Так, згідно з пунктом 12.3 вказаних Правил, забороняється використання рухомого складу, призначеного для перевезення харчових продуктів, для перевезення інших вантажів. Рухомий склад, що перевозить харчові продукти, повинен мати санітарний паспорт автомобіля та спеціальне маркування ("хліб", "молоко", "риба" тощо).

Отже, санітарний паспорт на рухомий склад згідно пункту 12.3 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні фактично є дозвільним документом, оскільки без цього документа забороняється використання рухомого складу, призначеного для перевезення харчових продуктів.

Закон України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» від 6 вересня 2005 року N 2806-IV визначає правові та організаційні засади функціонування дозвільної системи у сфері господарської діяльності і встановлює порядок діяльності дозвільних органів, уповноважених видавати документи дозвільного характеру, та адміністраторів.

Статтею 1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" у редакції Закону України від 10.02.2016 № 124-19, передбачено, що документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Статтею 4 цього Закону визначено, що виключно законами, які регулюють відносини, пов'язані з одержанням документів дозвільного характеру, встановлюються: необхідність одержання документів дозвільного характеру та їх види; дозвільний орган, уповноважений видавати документ дозвільного характеру.

Перелік дозвільних документів затверджено Законом України "Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності", відповідно до частини третьої статті 1 якого забороняється вимагати від суб'єктів господарювання отримання документів дозвільного характеру, які не внесені до такого Переліку.

Крім того, частинами шостою - восьмою цієї статті визначено, що встановлення інших видів документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності може здійснюватися шляхом внесення відповідних змін до цього Закону.

Зміни до Переліку вносяться одночасно (разом) з внесенням змін до законів України, що регулюють відносини у цій сфері.

Необхідність одержання документів дозвільного характеру, встановлена законами, виникає виключно після внесення таких документів до Переліку, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Суд зауважує, що згідно Додатку до Закону України "Про перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності", до Переліку документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності не внесено такий документ дозвільного характеру як санітарний паспорт автомобіля.

До того ж, відповідно до статті 11 Закону України "Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення" у редакції Закону України від 22.07.2014 №1602-VII положення цього Закону не поширюються на харчові продукти, крім харчових продуктів, щодо яких проводяться санітарно-епідеміологічні розслідування захворювань, спричинених інфекційними хворобами, масовими неінфекційними захворюваннями, отруєннями та радіаційним ураженням людей.

Статтями 43, 44 Закону України "Про основні принципи та вимоги до безпечності та якості харчових продуктів" визначені гігієнічні вимоги до рухомих та/або тимчасових потужностей, а також транспортних засобів, згідно з якими оформлення санітарних паспортів транспортних засобів не передбачено.

Враховуючи викладені вище обставини та норми законодавства, суд приймає до уваги посилання позивача на лист Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів від 29.03.2017 року № 602/121-19/121/1107-17 /а.с. 45/ та лист Державної служби України з безпеки на транспорті /а.с. 43/.

З огляду на викладене, слідує висновок, що чинним законодавством не передбачено повноваження органів державної влади щодо видачі санітарних паспортів на автотранспорт, що використовується при перевезенні харчових продуктів.

В свою чергу, суд критично ставиться до тверджень відповідача, що з 06.04.2016 року Державна служба України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів є компетентним органом, що здійснює видачу санітарних паспортів на автотранспорт, яким перевозяться харчові продукти.

Вказаний висновок суду обумовлений тим, що до повноважень Державної служби України з питань безпечності харчових продуктів та захисту не віднесено видачу санітарних паспортів.

Так, ПОЛОЖЕННЯ про Державну службу України з питань безпечності харчових продуктів та захисту споживачів, затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2015 року № 667.

Пунктом 4 зазначеного ПОЛОЖЕННЯ передбачено, що Держпродспоживслужба відповідно до покладених на неї завдань, у випадках, встановлених законом, видає документи дозвільного характеру, передбачені Законом України "Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності" (підпункт 16).

Як встановлено судом вище, Законом України "Про Перелік документів дозвільного характеру у сфері господарської діяльності" не передбачено такий дозвільний документ як санітарний паспорт на автомобіль.

За таких умов суд також приймає до уваги покликання позивача як на підставу для задоволення позовних вимог на лист Управління Держспоживслужби в м. Маріуполі від 13.01.2017 року № 01-17/20, зі змісту якого вбачається, що Управління Держспоживслужби в м. Маріуполі не здійснює видачу санітарних паспортів на автотранспорт, призначений для перевезення харчових продуктів; з вересня 2016 року видача санітарних паспортів на автотранспорт, призначений для перевезення харчових продуктів, не передбачена на території України ніяким органом.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірні рішення прийнято відповідачем всупереч вимогам законодавства про автомобільний транспорт. Адже на час проведення перевірки, складання актів перевірки та прийняття контролюючим органом оскаржуваних рішень у позивача як суб'єкта господарювання був відсутній обов'язок щодо отримання санітарного паспорта на автотранспорт, задіяний в перевезенні харчових продуктів.

До того ж, вказані вище закони України прийняті пізніше у часі та мають вищу юридичну силу, ніж підзаконний акт - Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, з огляду на що в порядку статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

В свою чергу, за результатом розгляду справи, суд звертає увагу, що при винесенні оскаржуваних постанов контролюючим органом не дотримано порядок розгляду справ про порушення на автомобільному транспорті.

Так, ПОРЯДОК здійснення державного контролю на автомобільному транспорті затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 листопада 2006 року № 1567 (Далі - Порядок № 1567).

Порядок № 1567 визначає процедуру здійснення державного контролю за додержанням суб'єктами господарювання, які провадять діяльність у сфері автомобільного транспорту (далі - суб'єкти господарювання), вимог законодавства про автомобільний транспорт, норм та стандартів щодо організації перевезень пасажирів і вантажів автомобільним транспортом, норм міжнародних договорів про міжнародне автомобільне сполучення, виконанням умов перевезень, визначених дозволом на перевезення на міжобласних автобусних маршрутах, вимог Європейської угоди щодо роботи екіпажів транспортних засобів, які виконують міжнародні автомобільні перевезення, дотриманням габаритно-вагових параметрів, наявністю дозвільних документів на виконання перевезень та відповідністю виду перевезень, відповідних ліцензій, внесенням перевізниками-нерезидентами платежів за проїзд автомобільними дорогами.

Пунктами 25, 26 Порядку № 1567 передбачено, що справа про порушення розглядається в органі державного контролю за місцезнаходженням суб'єкта господарювання або за місцем виявлення порушення (за письмовою заявою уповноваженої особи суб'єкта господарювання) не пізніше ніж протягом двох місяців з дня його виявлення. Справа про порушення розглядається у присутності уповноваженої особи суб'єкта господарювання. Про час і місце розгляду справи про порушення уповноважена особа суб'єкта господарювання повідомляється під розписку чи рекомендованим листом із повідомленням.

Як встановлено судом та не оспорюється відповідачем, запрошення на розгляд справи про порушення на автомобільному транспорті позивачем отримано вже після прийняття рішень контролюючим органом про застосування адміністративно-господарського штрафу, що виключило можливість присутності уповноваженої особи суб'єкта господарювання під час прийняття рішень.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням викладеного, враховуючи недоведеність відповідачем обґрунтованості прийняття спірних рішень, позовні вимоги ОСОБА_2 підлягають задоволенню.

При цьому, зважаючи на те, що оскаржувані постанови є правовим актом індивідуальної дії, який згідно з частиною другою статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі його неправомірності, визнається судом протиправним і скасовується, за висновком суду належним та ефективним способом відновлення порушених прав позивача є визнання спірних постанов протиправними та їх скасування.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З огляду на задоволення позовних вимог в повному обсязі, судовий збір підлягає відшкодуванню позивачеві у повному розмірі.

Керуючись ст.ст. 2-14, 17, 18, 24, 71, 86, 94, 122, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області від 20.12.2016 року № 019913.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Укртрансбезпеки у Донецькій області від 17.01.2017 року № 019956.

Стягнути з Державної служби України з безпеки на транспорті () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний код НОМЕР_3) судові витрати у сумі 1280,00 (одна тисяча двісті вісімдесят) гривень.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступну та резолютивну частини проголошено у судовому засіданні.

Повний текст постанови виготовлено 16.05.2017 року.

Постанова Донецького окружного адміністративного суду може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Молочна І. С.

Судді Кочанова П.В.

Толстолуцька М.М.