Справа № 803/1102/16,2-а161/691/16
Суддя: Яворський Іван Олександрович
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/110/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Кухтея Р.В., Носа С.П.

секретаря судового засідання Сідельник Г.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аякси і К» на постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року у в справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Аякси і К» до державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради ОСОБА_2, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради про визнання протиправними та зобовязання до вчинення дій,

У С Т А Н О В И В:

Позивач, товариство з обмеженою відповідальністю «Аякси і К» в липні 2016 року звернулося з позовом в суд до державного реєстратора прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради ОСОБА_2, відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради та просило визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради №30000505 від 10.06.2016 року про відмову в державній реєстрації права власності ТзОВ «Аякси і К», форма власності: приватна на офіс, що розташований за адресою: м. Луцьк, проспект Соборності, 4; зобовязати Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Луцької міської ради здійснити державну реєстрацію права власності ТзОВ «Аякси і К» форма власності: приватна на офіс, що розташований за адресою: м. Луцьк, проспект Соборності, 4.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що підстави для відмови у державній реєстрації права власності не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки нотаріальне посвідчення договору та/або його обовязкова державна реєстрація не були передбачені Цивільним Кодексом УРСР, що був чинним на момент укладення договору, а тому в момент підписання договору купівлі-продажу квартири №145-А по пр.. Соборності, 4 в м. Луцьку, який посвідчений Волинською міжрегіональною біржею, у ТзОВ «Аякси і К» правомірно виникло право власності на неї. При цьому, реєстрація права власності на квартиру проведена Волинським обласним бюро технічної інвентаризації 17 серпня 1998 року, про що видано реєстраційне посвідчення.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року у справі №803/1102/16 в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погодившись із зазначеним судовим рішенням товариством з обмеженою відповідальністю «Аякси і К» подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року у справі №803/1102/16 та прийняти нову постанову, якою задовольнити адміністративний позов.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт виходить з тих же мотивів, що наведені в позовній заяві.

Сторони по справі в судове засідання не зявились, а тому згідно ч.1 ст.41 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. При цьому колегія суддів виходить з наступних міркувань.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.06.2016 року ТзОВ «Аякси і К» звернулось до реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, у якій просило провести державну реєстрацію права власності на нерухоме майно офісу, що розташований за адресою:м. Луцьк, пр. Соборності, 4.

До заяви товариством додано договір № 191/2 купівлі-продажу нерухомості від 05 червня 1998 року, реєстраційне посвідчення Волинського обласного бюро технічної інвентаризації (БТІ), декларацію про готовність об'єкта до експлуатації, технічний паспорт на об'єкт нерухомого майна, постанову Волинського окружного адміністративного суду, що стверджується карткою прийому заяви № 60586961.

Рішенням від 10 червня 2016 року № 30000505 державним реєстратором прав на нерухоме майно Державної реєстраційної служби Луцького міського управління юстиції Волинської області відмовлено позивачеві у державній реєстрації права власності на нежитлове приміщення - офіс, що розташований за адресою: м. Луцьк, пр. Соборності, 4 на підставі статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 18 і 23 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127.

Як вбачається із зазначеного рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, підставою для відмови в державній реєстрації права власності на нежитлове приміщення є подання позивачем нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу квартири, яка в подальшому реконструйована під офіс.

Із договору № 191/2 купівлі-продажу нерухомості від 05 червня 1998 року вбачається, що ТзОВ «Аякси і К» купило у громадян ОСОБА_3 та ОСОБА_4 квартиру №145 «а» в будинку №4 по пр. Соборності в м. Луцьку.

Договір зареєстрований у Волинській міжрегіональній біржі і в ньому зазначено, що згідно із статтею 15 Закону «Про товарну біржу» договір подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає, а підлягає лише реєстрації у Волинському обласному бюро технічної інвентаризації відповідно до частини другої статті 227 Цивільного кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року № 1952-ІV(далі по тексту - Закон № 1952-ІV), Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (далі - Порядок № 868), Наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2013 року № 607/5 «Про заходи щодо взаємодії органів державної реєстрації прав та їх посадових осіб» (далі - Наказ № 607/5).

Статтею 6 Закону № 1952-ІV визначено, що систему органів державної реєстрації прав становлять: Міністерство юстиції України; центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; органи державної реєстрації прав, утворені Міністерством юстиції України в установленому законодавством порядку.

Згідно з пунктом 7 статті 3 Закону № 1952-ІV державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться за місцем розташування об'єкта нерухомого майна в межах території, на якій діє відповідний орган державної реєстрації права власності та інших речових прав, крім випадків, встановлених абзацами другим і третім частини п'ятої цієї статті.

Відповідно до статті 2 Закону № 1952-ІV, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що містить відомості про права на нерухоме майно, їх обтяження, а також про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Відповідно до статті 4 Закону № 1952-ІV, обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, зокрема, право власності на нерухоме майно.

Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначена Порядком № 868.

Згідно приписів п. 15 Порядку № 868, під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями, зокрема щодо: обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення; відомостей про нерухоме майно, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявності обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до закону; наявності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода), пов'язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.

За результатами розгляду заяви та документів, необхідних для проведення державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав або рішення про відмову в такій реєстрації (пункт 20 Порядку № 868).

Державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень виключно за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (п. 23 Порядку № 868).

Відповідно до вимог статті 24 Закону № 1952-ІV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене право, обтяження не підлягає державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) об'єкт нерухомого майна розміщений на території іншого органу державної реєстрації прав; 3) із заявою про державну реєстрацію прав та їх обтяжень звернулася неналежна особа; 4) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують; 5) заяву про державну реєстрацію прав, пов'язаних з відчуженням нерухомого майна, подано після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо цього майна, крім випадків, встановлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 6) заяву про державну реєстрацію обтяжень речових прав на нерухоме майно щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 7) заяву про державну реєстрацію речових прав, похідних від права власності, подано за відсутності державної реєстрації права власності, крім випадків, установлених частиною дев'ятою статті 15 цього Закону; 8) під час подання заяви про державну реєстрацію права власності на підприємство як єдиний майновий комплекс, житловий будинок, будівлю, споруду (їх окремі частини), що виникло на підставі документа, за яким правонабувач набуває також право власності на земельну ділянку, не подано заяву про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; 9) після завершення п'ятиденного строку з дня отримання заявником письмового повідомлення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав не усунено обставин, що були підставою для прийняття такого рішення; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 11) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка не є державним кадастровим реєстратором або державним виконавцем; 12) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене право та обтяження такого права вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Таким чином, в приписах статті 24 Закону № 1952-ІV, міститься вичерпний перелік підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень.

Частиною 4 вказаної статті визначено, що відмова в державній реєстрації прав та обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом забороняється.

Відповідно до п. 36 Порядку № 868 для проведення державної реєстрації речових прав необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід або припинення таких прав на нерухоме майно, та інші документи, визначені цим Порядком.

Пунктом 37 Порядку № 868 визначено, що документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, зокрема є укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, права щодо якого підлягають державній реєстрації, або речове право на нерухоме майно чи його дублікат;

Як встановлено судом першої інстанції, в якості правовстановлюючого документу, що є підставою для державної реєстрації, позивач надав договір купівлі-продажу нерухомості № 191/2 від 05 червня 1998 року, вчинений між юридичною та фізичними особами у простій письмовій формі, який зареєстрований у Волинській міжрегіональній біржі.

Відмовляючи у державній реєстрації речових прав відповідач посилався на частину другу статті 9 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 12 Порядку № 868, відповідно до яких, під час розгляду заяви про державну реєстрацію і документів, що додаються до неї, державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав та поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими правами на нерухоме майно, їх обтяженнями.

Так, відповідач в своєму рішенні зазначає, що у відповідності до статті 657 ЦК України, договір купівлі - продажу нерухомого майна підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, за умови відсутності такого посвідчення договір є таким, що не відповідає вимогам закону щодо своєї форми, а відтак на підставі нього неможливо провести реєстрацію права власності.

Згідно зі статтею 5 чинного ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

В свою чергу, використанню підлягають норми матеріального права, що є чинними на час проведення відповідних дій, в даному випадку реєстрації права власності на майно.

Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу нерухомості № 191/2 від 05 червня 1998 року, в той час як чинний Цивільний кодекс України був прийнятий 16 січня 2003 року та набрав чинності з 1 січня 2004 року.

В той же час, відповідно до статей 224, 227 ЦК УРСР від 18 липня 1963 року № 1540 VI (чинного на момент укладення угоди) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, зокрема, є договори, укладені у порядку, встановленому законом.

У відповідності до порядку проведення державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державний реєстратор зобов'язаний перевірити умови дотримання форми та змісту укладених угод щодо передачі речових прав, в тому числі, щодо нотаріального посвідчення договору, якщо він передбачений законом.

Під час розгляду пакету документів та виявлення невідповідності форми укладення договору купівлі-продажу № 191/2 від 05 червня 1998 року, державний реєстратор позбавлений повноважень визначати укладеним договір відчуження майна, з урахуванням приписів цивільного законодавства, що діяли на час укладення договору. Закон встановлює прямий обов'язок відмови в проведення реєстрації права власності у разі невідповідності форми договору нормам діючого цивільного законодавства.

Отже, з урахуванням дії норм матеріального права, якими на час подання позивачем заяви передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення договору відчуження нерухомого майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість відмови відповідача в проведення реєстрації права власності з підстав невідповідності вимогам законодавства поданих документів через відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу № 191/2 від 05 червня 1998 року.

Згідно ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.195, ст.197, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.206, ст.254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Аякси і К» залишити без задоволення, а постанову Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 листопада 2016 року у справі №803/1102/16 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі, відповідно до ч.3 ст. 160 КАС України з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя ОСОБА_1
судді ОСОБА_5
ОСОБА_6

Повний текст виготовлено 13.05.2017 року