Справа № 826/25133/15
Суддя: Кузьмишина О.М.
Дата ухвалення: 2017-05-17 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

17 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Кузьмишиної О.М.,

Суддів: Глущенко Я.Б.,

Шелест С.Б.,

за участю секретаря судового засідання Грабовській Т.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС України у м. Києві на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС України у м. Києві про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.04.2015 року №171-17,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 30.04.2015 року № 171-17.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову в задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 31.03.2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Топливно-енергетична компанія «Світяз КГС» (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень з АДРЕСА_1

В подальшому, 25.09.2013 року між ОСОБА_3 (Продавець) та гр. Індії ОСОБА_5 (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень групи приміщень №93, а саме: №№ 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, загальною площею 234,20 кв.м. по АДРЕСА_2 (в літ.А) (договір зареєстровано у реєстрі за №1666).

30 квітня 2015 року відповідачем прийняте податкове повідомлення-рішення № 171-17, яким відповідно до підпункту 54.3.3 пункту 54.3 статті 54, пункту 286.5 статті 286 Податкового кодексу України було визначено позивачу суму податкового зобов'язання за платежем: земельний податок з фізичних осіб в розмірі 10887,93 грн.

ОСОБА_3, не погоджуючись з податковим повідомленням-рішенням від 30.04.2015 року № 171-17, вважаючи його протиправним та таким, що підлягає скасуванню, звернувся з відповідним позовом до суду.

Враховуючи вищенаведене позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд зазначає про таке.

За змістом пп. 9.1.10 п. 9.1 ст. 9 Податкового кодексу України (далі - ПК) плата за землю належить до загальнодержавних податків і зборів, яка в силу вимог пп. 14.1.147 п. 4.1 ст. 14 цього ж Кодексу є податком і справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до пп. 16.1.4 п. 16.1 ст. 16 ПК платник податків зобов'язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, установлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Справляння плати за землю здійснюється відповідно до положень розділу XIII ПК.

Відповідно до пп. 269.1.1 п. 269.1 ст. 269 ПК платниками податку є власники земельних ділянок, земельних часток (паїв). А згідно з пп. 270.1.1 п. 270.1 ст. 270 ПК об'єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні.

Таким чином, обов'язок платника податку сплачувати плату за землю виникає у власників та землекористувачів з дня виникнення права власності або користування земельною ділянкою.

Згідно зі ст. 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Право власності та користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV).

Питання переходу права власності на земельну ділянку у разі набуття права на житловий будинок, будівлю, споруду, що розміщені на ній, регулюються ст. 120 ЗК і ст. 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК).

Цими нормами чітко встановлено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені.

За правилами п. 286.1 ст. 286 ПК підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.

При цьому власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку сплачує до бюджету податок за площі під такими приміщеннями (їх частинами) з урахуванням пропорційної частки прибудинкової території з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (п. 287.8 ст. 287 ПК).

Тобто, фізична особа - власник нежилого приміщення (його частини) у багатоквартирному жилому будинку є платником земельного податку з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

Вказана правова позиція відповідає позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 07 липня 2015 року у справі № 21-775а15 (№ 826/12388/13-а) та у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 21-3517а15 (№ 826/3130/15).

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 з 31.03.2010 року по 24.09.2013 року являвся власником нежилих приміщень з №1 по №15 (групи приміщень №93), загальною площею 247,10 кв.м. по АДРЕСА_2 (в літ.А) (договір від 31.03.2010 року зареєстрований у реєстрі за №370).

25 вересня 2013 року ОСОБА_3 продав гр. Індії ОСОБА_5 (Покупець) нежилі приміщення групи приміщень №93, а саме: №№ 1, 2, 4, 5, 6, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 14, 15, загальною площею 234,20 кв.м. по АДРЕСА_2 (в літ.А) (договір від 25.09.2013 зареєстрований у реєстрі за №1666).

Отже, з 25.09.2013 року ОСОБА_3 являється власником нежилих приміщень групи приміщень №93, загальною площею 12,9 кв.м. (247,10 кв.м. - 234,20 кв.м.) по АДРЕСА_2 (в літ.А).

З наведеного вбачається, що позивач повинен сплатити до бюджету суму земельного податку за земельну ділянку під належним йому на праві власності нежитловим приміщенням загальною площею 12,9 кв.м. (247,10 кв.м. - 234,20 кв.м.) по АДРЕСА_2.

У пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» Європейський Суд з прав людини визначив, що «…адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції вірно вказав, що податковий орган нарахував позивачу вищенаведене зобов'язання виходячи виключно із того, що ОСОБА_3 являється власником нежилих приміщень з №1 по №15 (групи приміщень №93), загальною площею 247,10 кв.м. по АДРЕСА_2 (в літ.А) (договір від 31.03.2010 зареєстрований у реєстрі за №370) та без урахування договору купівлі-продажу нежилих приміщень від 25.09.2013, зареєстрованого у реєстрі за №1666.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи, що ухвалою суду від 26 квітня 2017 року відстрочено сплату судового збору до вирішення справи по суті, судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 535,92 грн. підлягає стягненню з апелянта на користь Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС України у м. Києві залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Стягнути з Державної податкової інспекції у Солом'янському районі Головного управління ДФС України у м. Києві (адреса: 03151, м.Київ, вул. Смілянська, буд.6 ) до Державного бюджету України (стягувач: Державна судова адміністрація України (отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м.Київ/22030106; (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві; код банку отримувача: 820019; рахунок отримувача: 0001; код класифікації доходів до бюджету: 22030106) судовий збір за подання апеляційної скарги до Київського апеляційного адміністративного суду у розмірі 535 (п'ятсот тридцять п'ять) грн. 92 коп.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: О.М. Кузьмишина

Судді: Я.Б.Глущенко

С.Б.Шелест

Повний текст ухвали виготовлено 17.05.2017 року.

Головуючий суддя Кузьмишина О.М.

Судді: Шелест С.Б.