Справа № 804/958/17
Суддя: Степаненко Вячеслав Віталійович
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 березня 2017 р. Справа № 804/958/17
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого суддіСтепаненко В.В.
при секретаріЗоідзе Т.А.
представників позивача представників відповідача представника прокуратури Гончарова Д.І., Малоног І.А., Павлюк О.В. Коваль В.В., Птахіної А.О., Шаблій Н.М. Трубіцина Д.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,-
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач не погоджується з результатами перевірки, вважає, що податковий орган дійшов до помилкових висновків про допущення платником податків порушень законодавства, оскільки господарські операції позивача є реальними, що підтверджується первинними документами, оформленими у відповідності до вимог чинного законодавства України, а тому податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях.
У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі.
Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові заперечення, зазначивши, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесено правомірно, в межах повноважень та на підставі законодавства України.
У судовому засіданні представники відповідача та представник прокуратури підтримали доводи, викладені у запереченнях на позов, та просили відмовити у задоволенні позовних вимог.
Заслухавши пояснення сторін, розглянувши наявні документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.
Спеціалізованою державною податковою інспекцією з обслуговування платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС проведено документальну планову виїзну приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2015 року.
За результатами перевірки складено акт від 05.08.2016 року №15/28-01-51-03/00190905, у висновках якого встановлено порушення позивачем:
- пп.134.1.1 п.134.1 ст.134; пп.135.5.4 п.135.5 ст.135; п.137.10 ст.137; п.138.2, п.138.8 ст.138; пп.139.1.1, пп.139.1.9 п.139.1 ст.139; пп.153.1.3 п.153.1, пп.153.2.6 п.153.2 ст.153 Податкового кодексу України; ст. 1, 3, 9, 11, 12 Закону України від 16.07.1999 №996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; п.1, 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, в результаті чого завищено від'ємне значення об'єкту оподаткування у загальній сумі 3 381 351 629 грн., занижено податок на прибуток всього у розмірі 998 580 441 грн.; п.57.1 ст.57 Податкового кодексу з урахуванням пп.153.3.4 п.153.3 ст.153 Податкового кодексу, в результаті чого завищено від'ємне значення податкового зобов'язання в податковій декларації з податку на прибуток за період рік 2014 (рядок 13 Декларації), що призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток на 429 334 027 грн.;
- п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.193.1 ст.193, ст.194, п.195.1 ст.195 Податкового кодексу, в результаті чого встановлено заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість, які підлягають нарахуванню та сплаті в бюджет в сумі 101 428 839 грн.,
- п.198.1, п.198.3 ст.198, п.200.1, п.200.4 ст.200 Податкового кодексу, в результаті чого встановлено завищення суми заявленого бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 27 744 878 грн.
Керуючись пунктом 56.3 статті 56 Податкового кодексу України, позивач подав скаргу від 29.08.2016 року за вих. №10/8739 до Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби.
Суд звертає увагу, що ухвалами від 29.03.2016 року відмовив у заміні відповідача - Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування платників у м.Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС - на належного відповідача та на правонаступника з підстав того, що сторонами не надано підтвердження стосовно реорганізації відповідача та доказів того, що Дніпропетровське управління Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби є правонаступником Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС. Крім того, за відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо юридичної особи - Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування великих платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального Головного управління ДФС - вищевказана установа перебуває у стані припинення з 19.05.2016 року, запис щодо припинення юридичної особи відсутній. Більш того суд враховує, що заперечення по справі було подано саме від імені Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС, а представники податкового органу та прокуратури у судовому засіданні категорично заперечували проти заміни відповідача.
За таких обставин предметом спору у даній справі є:
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.
У підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу.
Пунктом 22.1 статті 22 Податкового кодексу України закріплено, що об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.
Згідно із підпунктом 135.5.4 пункту 135.5 статті 135 Податкового кодексу України до складу інших доходів включається вартість товарів, робіт, послуг, безоплатно отриманих платником податку у звітному періоді, визначена на рівні не нижче звичайної ціни, суми безповоротної фінансової допомоги, отриманої платником податку у звітному податковому періоді, безнадійної кредиторської заборгованості.
Відповідно до пункту 137.10 статті 137 Податкового кодексу України суми безповоротної фінансової допомоги та безоплатно отримані товари (роботи, послуги) вважаються доходами на дату фактичного отримання платником податку товарів (робіт, послуг) або за датою надходження коштів на банківський рахунок чи в касу платника податку.
Безоплатно надані товари, роботи, послуги, це: а) товари, що надаються згідно з договорами дарування, іншими договорами, за якими не передбачається грошова або інша компенсація вартості таких товарів чи їх повернення, або без укладання таких договорів; б) роботи (послуги), що виконуються (надаються) без висування вимоги щодо компенсації їх вартості; в) товари, передані юридичній або фізичній особі на відповідальне зберігання і використані нею (підпункт 14.1.3 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України).
Як встановлено в ході судового розгляду, товари (роботи, послуги), отримані позивачем від контрагентів-постачальників, були отримані на підставі договорів поставки/купівлі-продажу, які передбачають компенсацію вартості товарів.
В силу підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України безповоротна фінансова допомога - це: сума коштів, передана платнику податків згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами або без укладення таких договорів; сума безнадійної заборгованості, відшкодована кредитору позичальником після списання такої безнадійної заборгованості; сума заборгованості одного платника податків перед іншим платником податків, що не стягнута після закінчення строку позовної давності; основна сума кредиту або депозиту, що надані платнику податків без встановлення строків повернення такої основної суми, за винятком кредитів, наданих під безстрокові облігації, та депозитів до запитання у банківських установах, а також сума процентів, нарахованих на таку основну суму, але не сплачених (списаних); сума процентів, умовно нарахованих на суму поворотної фінансової допомоги, що залишається неповерненою на кінець звітного періоду, у розмірі облікової ставки Національного банку України, розрахованої за кожний день фактичного використання такої поворотної фінансової допомоги.
Таким чином, товари (роботи, послуги), отримані приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» від контрагентів-постачальників, не відповідають жодному визначенню безоплатно наданих товарів та безповоротної фінансової допомоги, яке надається Податковим кодексом України.
У відповідності до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України (в редакції, що діяла протягом 2013-2014 років) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України.
Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).
Суд не погоджується з твердженнями податкового органу з приводу порушень позивачем пп.135.5.4 п.135.5 ст.135, п.137.10 ст.137 Податкового кодексу України та порушення п.138.2, п.138.8 ст.138, п.139.1.1 ст.139 Податкового кодексу України з огляду на наступне.
Так, відповідачем по справі неодноразово проводились позапланові виїзні документальні перевірки позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства при формуванні податкового кредиту з податку на додану вартість при здійсненні фінансово-господарських операцій із контрагентами-постачальниками, за результатами яких були складені акти перевірок: від 13.07.2015 року №9/28-01-51-03/00190905, від 02.09.2015 року №19/28-01-51-03/00190905 з урахуванням акту від 04.12.2015 року №28/28-01-51-03/00190905, від 22.10.2015 року №22/28-01-51-03/00190905, від 28.03.2016 року №6/28-01-51-03/00190905.
В перелічених актах перевірки контролюючим встановлено порушення п.185.1 ст.185, п.198.1, п.198.2, п.198.3, п.198.6 ст198, п.201.1, п.201.2, п.201.4 ст.201 Податкового кодексу України, неналежне виконання умов укладених договорів між позивачем та контрагентами-постачальниками в частині дефектності первинних документів, які було надано до перевірки; відсутності первинних документів, що призвело до завищення податкового кредиту за перевіряємі періоди. При цьому перевірка правомірності визначення витрат та доходів, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування за 2013-2014 роки та фінансового результату до оподаткування, визначеного у фінансовій звітності позивача за період 2015 року по взаємовідносинам з контрагентами-постачальниками не проводилась.
Отже, роблячи висновки про заниження позивачем доходів, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, та завищення витрат, контролюючий орган по даному питанню не врахував той факт, що результати вищенаведених перевірок оскаржуються, тобто висновки відповідача стосовно неналежного виконання умов укладених договорів між приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» та контрагентами-постачальниками в частині дефектності первинних документів, які було надано до перевірки, відсутності первинних документів не знайшли свого підтвердження та скасовані.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.07.2016 року по справі №804/2084/16 податкове повідомлення-рішення, прийняте на підставі акту від 22.10.2015 року №22/28-01-51-03/00190905, визнано протиправним та скасовано. Ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.11.2016 року постанову суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 02.08.2016 року по справі №804/1208/16, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 07.12.2016 року, податкове повідомлення-рішення, яке прийнято на підставі акту від 04.12.2015 року №19/28-01-51-03/00190905, визнано протиправним та скасовано.
Суд критично ставиться до доводів відповідача відносно того, що оскільки вищеописані судові рішення не були розглянуті по суті в судових органах апеляційних та касаційних інстанцій, сторони по справі мають право подавати апеляційні та касаційні скарги в порядок та строки, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, а якщо відповідач не скористався цим правом, то таки дії є добровільним та самостійним вибором відповідача.
За змістом статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України. Обставини, які були встановлені постановою, що набрала законної сили, в одній адміністративній справі не можуть оспорюватися в іншій судовій справі за участю тих самих сторін.
Проаналізувавши норми Податкового кодексу України, суд дійшов висновку, що товари (роботи, послуги), отримані позивачем від контрагентів-постачальників не є безоплатно наданими або безповоротною фінансовою допомогою в розумінні норм податкового законодавства, а тому, відповідно, у позивача не було законодавчих підстав вартість отриманого товару включати до доходів.
Досліджуючи питання правомірності формування позивачем витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування та правомірності формування податкового кредиту по податку на додану вартість по операціям із контрагентами-постачальниками, суд входить з наступного.
Як вже було зазначено вище, відповідно до пункту 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II Податкового кодексу України.
Не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку (підпункт 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України).
За змістом пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України собівартість виготовлених та реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг складається з витрат, прямо пов'язаних з виробництвом таких товарів, виконанням робіт, наданням послуг, а саме: прямих матеріальних витрат; прямих витрат на оплату праці.
Відповідно до підпункту 138.8.1 пункту 138.8 статті 138 Податкового кодексу України до складу прямих матеріальних витрат включається вартість сировини та основних матеріалів, що утворюють основу виготовленого товару, виконаної роботи, наданої послуги, придбаних напівфабрикатів та комплектувальних виробів, допоміжних та інших матеріалів, які можуть бути безпосередньо віднесені до конкретного об'єкта витрат. Прямі матеріальні витрати зменшуються на вартість зворотних відходів, отриманих у процесі виробництва, які оцінюються у порядку, визначеному в положеннях (стандартах) бухгалтерського обліку.
Згідно пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в)отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.
В силу пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.
Пунктом 198.3 статті 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.
При цьому за приписами пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У відповідності до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту (абзац другий пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України).
Частинами 1, 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Системний аналіз вказаних норм свідчить, що податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість та дохід, який враховується для визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, мають бути підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Суд зазначає, що необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість до податкового кредиту є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності, який має бути фактично здійсненим і підтвердженим належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.
Водночас, за відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.
Судом встановлено, що приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» протягом 2013-2015 років укладав договори поставки, підряду, надання послуг із контрагентами-постачальниками, які наведені та детально описані у додатку 14 до акту перевірки від 05.08.2016 року №15/28-01-51-03/00190905.
Матеріалами справи підтверджується, що в ході проведення перевірки позивач надав контролюючому органу всі первинні та інші документи, які свідчать про реальний характер взаємовідносин та належне виконання укладених договорів, про що свідчать реєстри переданих документів для перевірки, опис документів в додатку 14 до акту перевірки. Крім того позивачем надано документи в повному обсязі також до матеріалів справи.
Належне виконання умов укладених договорів та реальності взаємовідносин, правомірності формування сум податкового кредиту з податку на додану вартість та витрат підтверджується наданими позивачем первинними документами, а саме: податкові накладні; договори із додатками; специфікації; рахунки-фактури; акти наданих послуг (виконаних робіт); акти на передачу основних та допоміжних матеріалів, конструкцій запасних частин і деталей підрядних організацій; акти на використані матеріали замовника; акти на оприбуткування матеріалів, конструкцій, деталей, отриманих при демонтажу основних фондів; накладні на переміщення, акти витрат на послуги; докази оплати; дозвільні документи (ліцензії та дозволи) підрядних організацій; акти приймання виконаних робіт форми КБ-в; розрахунки вартості механізмів; розрахунки матеріалів, виробів та конструкцій; сертифікати якості; акти здачі-прийомки виконаних робіт з надання охоронних послуг; перелік перепусків на територію позивача підрядників; акти наданих послуг (виконаних робіт); акти здачі-приймання науково-технічної продукції; видаткові накладні; прибуткові ордери; акти прийняття (внутрішній документ); акти приймання виконаних підрядних робіт по відновленню матеріальних цінностей; розрахунки вартості відновлення обладнання; накладні-вимоги на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів; акти приймання виконаних підрядних робіт по ремонту системи аспірації; акти на витрачені при ремонті матеріали та повернення залишків підрядній організації; розрахунки вартості механізмів підрядників; відомості ресурсів; товарно-транспорті-накладні; залізничні накладні, оборотно-сальдові відомості та інші.
Суд не погоджується з твердженнями відповідача з приводу неможливості постачання контрагентами-постачальниками товару, робіт, послуг, оскільки вони не ґрунтуються на фактичних даних та жодним чином не відображають неможливості виконання договорів на момент здійснення господарських операцій, оскільки під час укладання договорів та їх виконання всі контрагенти-постачальники були зареєстровані як юридичні особи та як платники податку на додану вартість, мали працівників, належним чином подавали звітність та здійснювали види економічної діяльності, передбачені їх статутами та даними з ЄДРПОУ.
Як вбачається з акту перевірки, підставою для висновків про неправомірне віднесення позивачем до складу свого податкового кредиту сум податку на додану вартість з контрагентами-постачальниками, стали доводи посадових осіб відповідача про дефектність первинних документів і відсутність певних інших документів, які б давали право позивачу на формування податкового кредиту за такими операціями. Зокрема, відповідач посилається на те, що до перевірки не надано документів щодо документального підтвердження транспортування (автомобільним або будь-яким іншим транспортом) на територію позивача матеріалів чи обладнання, відомостей щодо наявності чи відсутності ліцензій, сертифікатів якості і дозволів у контрагентів позивача на виконання робіт та якості обладнання.
За відсутності таких документів посадові особи відповідача стверджують про неможливість підтвердити фізичне переміщення обладнання у просторі, відповідність придбаного обладнання нормам ДСТУ, ТУ, як це викладено в умовах укладених договорів, що свідчить, на думку відповідача, про формальне складання первинних документів по вказаним операціям, та, відповідно, про їх юридичну дефектність.
Проте суд зазначає, що усі викладені в акті перевірки недоліки в оформленні документів мають виключно формальний характер. Так, відповідач акцентує увагу на відсутності в окремих документах печаток того чи іншого підрозділу позивача, недостатньо повному зазначенні реквізитів сторін в окремих актах, відсутності повної розшифровки окремих підписів із зазначенням повного ПІБ, посади підписанта тощо. В той час як під час проведення перевірки позивач надав податковому органу усі передбачені законом первинні документи та пояснення щодо своїх господарських операцій з контрагентами, про що перевіряючими особами описано у самому акті перевірки.
Суд не погоджується з вимогою відповідача про надання документів, що підтверджують переміщення на території позивача робітників підприємств-підрядників чи механізмів для виконання робіт, оскільки чинне законодавство України не передбачає обов'язкове встановлення пропускного режиму на такого роду підприємствах, яким є підприємство позивача.
Також суд зауважує, що відомості з приводу наявності чи відсутності ліцензій і дозволів у контрагентів-підрядників не є документами бухгалтерського обліку, такі ліцензії є документами державного зразка, які засвідчують право ліцензіата на провадження зазначеного в них виду господарської діяльності протягом визначеного строку за умови виконання ліцензійних умов.
Щодо ненадання позивачем до перевірки товарно-транспортних накладних, обов'язкова наявність яких передбачена умовами договору, суд зазначає, що відповідно до розділу 1 Правил перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затверджених Наказом Міністерства транспорту України №363 від 14.10.1997 року, товарно-транспортна документація - комплект юридичних документів, на підставі яких здійснюють облік, приймання, передавання, перевезення, здавання вантажу та взаємні розрахунки між учасниками транспортного процесу; товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу юридичний документ, що призначений для списання товарно-матеріальних цінностей, обліку на шляху їх переміщення, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, а також для розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи.
Разом з тим вказані правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат платників податку, а лише встановлюють права, обов'язки та відповідальність власників автомобільного транспорту (перевізників). При цьому документи, обумовлені вказаними правилами, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей.
Хибними є доводи відповідача про відсутність у позивача документів, які підтверджують надання контрагентами результатів виконаних робіт, а саме: актів приймання товарів, звітів, технічних завдань, які визначають зміст, обсяги, трудові витрати, кошторисну вартість, основні технічні умови, строки і організацію виконання робіт, оскільки ані договорами з контрагентами, ані нормативно-правовими актами не встановлено обов'язковості підтвердження факту виконання робіт чи надання послуг вищезазначеними документами, у тому числі журналами реєстрації інструктажів, нарядами-допусками на проведення робіт, звітами, технічними завданнями, які визначають зміст, обсяги, трудові витрати, кошторисну вартість, основні технічні умови, строки і організацію виконання робіт. Дані документи стосуються забезпечення продуктивності та якості роботи, планування й звітності в галузі будівництва, та не є бухгалтерськими документами, на підставі яких формуються дані бухгалтерського і податкового обліку. Факт виконання робіт/послуг підтверджується підписаним сторонами актом приймання-передачі робіт/послуг.
Також суд зауважує, що неправомірна діяльність контрагентів, їх фіктивні відносини з іншими контрагентами, якщо вони мали місце, не впливають на результати діяльності позивача і не можуть бути підставою для притягнення до відповідальності платника податку, оскільки згідно частини 2 статті 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.
Діюче законодавство України, так само як Податковий кодекс України, не передбачає відповідальності у виді донарахування податкових зобов'язань, застосування штрафних санкцій або не підтвердження права на податковий кредит на господарюючого суб'єкта за можливі неправомірні дії свого контрагента; окрім того не передбачає обов'язку або права одного платника податку контролювати показники податкової звітності з податку на додану вартість іншого платника податку, або на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції. Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку, який несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.
Отже, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.
Таким чином, надані позивачем первинні документи, в тому числі податкові накладні, які складені по взаємовідносинам позивача з його контрагентами, в своїй сукупності підтверджують факт виконання контрагентами робіт та надання послуг, постачання товарів, та спростовують сумніви щодо їх реальності.
Враховуючи викладене, висновки відповідача про відсутність реального здійснення господарських операцій є безпідставними і необґрунтованими, оскільки реальність господарських операцій по укладених правочинах підтверджена відповідними первинними документами, які були надані до перевірки, про що безпосередньо зазначено в акті перевірки. Всі первинні документи наявні та відповідають вимогам законодавства щодо їх оформлення.
Також суд зауважує, що оскільки правомірність формування податкового обліку по взаємовідносинам позивача з ТОВ «ГАЗУКРАЇНА-2020» доводяться позивачем в іншій адміністративній справі та податкові повідомлення-рішення, якими визначені податкові зобов'язання, оскаржуються окремо, суд в рамках даної справи не досліджує це питання.
Відносно реалізації приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» товарів (металопродукції) за договорами комісії відповідачем в акті перевірки зазначено про порушення п.п.153.2.6 п.153.2 ст.153 Податкового кодексу Україна, що призвело до завищення собівартості реалізованих товарів (металопродукції) по договорам комісії на суму перевищення витрат, які обліковані у складі витрат у зв`язку із реалізацією товарів пов'язаним особам, над доходами від такого продажу та п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, що мало наслідком заниження суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість.
За змістом підпункту 153.2.6 пункту 153.2 статті 153 Податкового кодексу (у редакції, що діяла до 01.09.2013 року) витрати, понесені у зв'язку з продажем/обміном товарів, виконанням робіт, наданням послуг пов'язаним з таким платником податку особам або за операціями з давальницькою сировиною, визнаються у розмірі, що не перевищує доходи, отримані від такого продажу/обміну.
Відповідно до підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, якщо товари/послуги, необоротні активи починають використовуються в операціях, які не є господарською діяльністю платника податку, то платник податків зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п.189.1 ст.189 цього Кодексу, за такими товарами, послугами, необоротними активами, якщо під час їх придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту.
З метою застосування цього пункту податкові зобов'язання і податковий кредит визначаються на дату початку фактичного використання товарів/послуг, необоротних активів, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Таким чином суд погоджується, що об'єктом оподаткування від усіх видів діяльності за період січень-серпень 2013 року не може бути від'ємне значення. Збиток, отриманий як перевищення собівартості продукції над доходами від її реалізації, не є витратами в розумінні норм Податкового кодексу, а тому відповідно податок на додану вартість, нарахований при їх придбанні, не може використовуватись в операціях, що не відносяться до господарської діяльності платника податку.
Згідно підпункту 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність - діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
У судовому засіданні представники позивача пояснили, що операції з купівлі-продажу товару (а саме металопродукції за договорами комісії) є господарською діяльністю приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат», в результаті здійснення якої отримано доходи.
Відповідач зазначив, що визначення фінансового результату за наданими позивачем розрахунками здійснено шляхом вирахування з доходу від реалізації продукції по операціях з пов'язаною особою всіх витрат, понесених у зв'язку з такими операціями продажу продукції пов'язаній особі. Перевіряючими зроблено висновок щодо завищення собівартості реалізованих товарів (металопродукції) за договорами комісії лише на підставі розрахованої різниці згідно бухгалтерських рахунків, а саме між бухгалтерським рахунком 70210000 «Дохід від реалізації товарів по договорам комісії» та рахунком 90210000 «Собівартість товарів на комісії».
Позивач наполягав на тому, що контролюючим органом при визначенні доходу по даним операціям не взято до уваги первинні документи, згідно яких відображені операції в регістрах бухгалтерського обліку. Також перевіряючими не було проведено аналіз кореспонденції рахунків бухгалтерського обліку.
Таким чином, суд вважає, що відповідачем зроблено хибний висновок щодо завищення собівартості товарів при реалізації за договорами комісії. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що в ході проведення перевірки позивач надавав перевіряючим всі первинні документи, а тому числі й наказ про облікову політику підприємства, плани рахунків, головні книги, обігово-сальдові відомості за перевіряємий період, первинні документи з реалізації/придбання товарів (робіт, послуг).
Згідно облікової політики приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» витрати, які пов`язані з виконанням договорів комісії, а саме комісійна винагорода, яку сплачує Комітент (приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат») Комісіонерам, в бухгалтерському обліку відображається на рахунку 90210000 «Собівартість товарів на комісії». Тобто, на рахунку 90210000 «Собівартість товарів на комісії» обліковується як собівартість реалізованого товару за договорами комісії (металопродукції), так і витрати з комісійної винагороди.
Проте наведені факти залишились поза увагою контролюючого органу.
Суд приймає доводи позивача стосовно того, що операції з реалізації приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» придбаного товару (металопродукції) та його реалізації за договорами комісії є прибутковими, тому не підпадають під дію вищенаведених норм Податкового кодексу України.
На підставі викладеного суд не погоджується із висновком контролюючого органу про порушення позивачем п.п.153.2.6 п.153.2 ст.153 Податкового кодексу Україна, що призвело до завищення собівартості реалізованих товарів (металопродукції) по договорам комісії на суму перевищення витрат, які обліковані у складі витрат у зв`язку із реалізацією товарів пов'язаним особам, над доходами від такого продажу та п.198.5 ст.198 Податкового кодексу України, що мало наслідком заниження суми податкових зобов`язань з податку на додану вартість.
Стосовно зазначення відповідачем про порушення п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.193.1 ст.193, ст.194, п.195.1 ст.195 Податкового кодексу України в частині заниження бази оподаткування податку на додану вартість за ставкою 20% на суму, розраховану виходячи з перевищення собівартості самостійно виготовлених товарів над базою оподаткування з постачання таких товарів, внаслідок чого занижено податкові зобов`язання з податку на додану вартість на 8 442 738 грн., у тому числі в розрізі відповідних звітних періодів: грудень 2015 року - 8 442 738 грн., суд зазначає наступне.
За змістом пункту 185.1 ст.185 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла у 2015 році) об'єктом оподаткування є операції платників податку з: а) постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України, у тому числі операції з передачі права власності на об'єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об'єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; б) постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 Податкового кодексу України; в) ввезення товарів на митну територію України; г) вивезення товарів за межі митної території України; е) постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
З метою оподаткування цим податком до операцій з ввезення товарів на митну територію України та вивезення товарів за межі митної території України прирівнюється поміщення товарів у будь-який митний режим, визначений Митним кодексом України.
Відповідно до пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла у 2015 році) база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).
При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче їх собівартості, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком: товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню; газу, який постачається для потреб населення.
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань.
До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку. Зазначимо, що ставкою податку визнається розмір податкових нарахувань на одиницю (від одиниці) виміру бази оподаткування (п. 25.1 Податкового кодексу України).
Перелік ставок оподаткування податку на додану вартість встановлено пунктом 193.1 статті 193 Податкового кодексу України.
Відповідно до пункту 194.1 статті 194 Податкового кодексу України за основною ставкою 20 % оподатковуються операції, зазначені у ст.185 Податкового кодексу України (тобто операції, які є об'єктом оподаткування податку на додану вартість), крім операцій, що не є об'єктом оподаткування, звільнених від оподаткування, операцій, до яких застосовується нульова ставка або ставка 7 %.
Суд погоджується з доводами позивача, які співпадають із доводами відповідача, що ставка податку на додану вартість визначається залежно від виду здійснюваної операції, яка є об'єктом оподаткування податку на додану вартість, і застосовується до всієї бази оподаткування за такою операцією.
За змістом підпункту «а» 195.1.1 пункту 195.1 статті 195 Податкового кодексу України операції з вивезення товарів за межі митної території України у митному режимі експорту оподатковуються податку на додану вартість за нульовою ставкою. При цьому товари вважаються вивезеними за межі митної території України, якщо таке вивезення підтверджено митною декларацією.
З урахуванням цього, до операцій з вивезення товарів у митному режимі експорту, а саме по таким операціям здійснювалась позивачем реалізація на експорт товарів власного виробництва, нульова ставка податку на додану вартість застосовується до всієї бази оподаткування такої операції, включаючи суму перевищення, передбачену абзацом 2 пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України.
Суд критично оцінює зауваження відповідача, що позивачем не були надані розшифровки операцій по реалізації на експорт товарів власного виробництва, так як в ході проведення перевірки контролюючий орган був забезпечений первинними документами по даним операціям, за яким перевіряючі мали можливість віднести ту чи іншу операцію до експортної.
При цьому застосування до однієї операції двох ставок податку на додану вартість нормами Податкового кодексу України не передбачено.
Таким чином, суд не погоджується із висновком контролюючого органу про порушення позивачем п.185.1 ст.185, п.188.1 ст.188, п.193.1 ст.193, ст.194, п.195.1 ст.195 Податкового кодексу України в частині заниження бази оподаткування податку на додану вартість за ставкою 20% на суму, розраховану виходячи з перевищення собівартості самостійно виготовлених товарів над базою оподаткування з постачання таких товарів в рамках експортних операцій безпідставне та суперечить діючим нормам Податкового кодексу України.
Щодо порушення позивачем пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України по операціям реалізації металопродукції по договорам комісії нижче собівартості за період з 01.09.2013 року по 31.12.2014 року, що призвело заниження податкових зобов'язань за період з 01.09.2013 року по 31.12.2014 року у розмірі 288 533 грн., суд зауважує, що в силу пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Відповідно до підпункту «г» пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України якщо товари/послуги, необоротні активи починають використовуються в операціях, які не є господарською діяльністю платника податку, то платник податків зобов'язаний нарахувати податкові зобов'язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до п.189.1 ст.189 цього Кодексу, за такими товарами, послугами, необоротними активами, якщо під час їх придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту.
З метою застосування цього пункту податкові зобов'язання і податковий кредит визначаються на дату початку фактичного використання товарів/послуг, необоротних активів, визначену в первинних документах, складених відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу (пункт 44.2 статті 44 Податкового кодексу України).
Отже збиток, отриманий як перевищення собівартості продукції над доходами від її реалізації, не є витратами в розумінні норм Податкового кодексу України, то відповідно податок на додану вартість, нарахований при їх придбанні, не може використовуватись в операціях, що не відносяться до господарської діяльності платника податку.
Представник відповідача у судовому засіданні підтримав заперечення контролюючого органу та зазначив, що згідно документів, які були надані у ході проведення перевірки встановлено, що приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» протягом 2013-2014 років реалізовувало металопродукцію невласного виробництва за цінами, нижчими ніж собівартість придбання такої продукції та супутніх до неї послуг, в результаті чого відбувається зменшення такої складової власного капіталу як активи (в розмірі собівартості продукції) та збільшення активів на суму грошових коштів, отриманих від продажу продукції. Проведення такої діяльності призводить не до росту, а до зменшення власного капіталу на різницю між собівартістю продукції та ціною її продажу. Для обрахунку об'єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку щодо доходів та витрат з врахуванням положень цього Кодексу (п.44.2 ст.44).
Відповідач зазначив, що даний висновок зроблений на підставі розрахованої різниці згідно бухгалтерських рахунків, а саме між бухгалтерським рахунком 70210000 «Дохід від реалізації товарів по договорам комісії» та рахунком 90210000 «Собівартість товарів на комісії».
Представником позивача у судовому засіданні зазначено, що контролюючим органом при визначені доходу по даним операціям не взято до уваги первинні документи, згідно яких відображені операції в регістрах бухгалтерського обліку. Також перевіряючими не було проведено аналіз кореспонденції рахунків бухгалтерського обліку. Таким чином, відповідачем зроблено хибний висновок щодо завищення собівартості товарів при реалізації за договорами комісії.
Проте судом встановлено, що в ході проведення перевірки контролюючий орган письмовими запитами від 08.06.2016 року, від 09.06.2016 року, від 15.06.2016 року просив надати щомісячні розшифровки дебетового та кредитового оборотів по технічним рахункам 89999990, 89999999, 89999991, які у подальшому в бухгалтерському обліку без деталізації загальною сумою списуються на 9 клас рахунків (90, 91, 92, 93, 94) для повного та об'єктивного дослідження даного питання, однак згідно реєстрів наданих до перевірки документів дані розшифровки надані не були.
Таким чином, суд погоджується із висновками контролюючого органу про порушення позивачем пункту 198.5 статті 198 Податкового кодексу України, так як до перевірки не було надано документів, з яких неможливо було зробити достовірний висновок про відсутність у діях приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» порушень норм Податкового кодексу України. Викладений факт призвів до заниження податкових зобов'язань за період з 01.09.2013 року по 31.12.2014 року у розмірі 288 533 грн.
При дослідження питання правомірності врахування в податковому та бухгалтерському обліку приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» курсових різниць за дивідендами (нарахованими/сплаченими) на користь акціонерів-нерезидентів в 2013-2015 роках суд виходить з наступного.
Підпунктом 14.1.49 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що дивідендами є платіж, що здійснюється юридичною особою - емітентом корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів чи інших цінних паперів на користь власника таких корпоративних прав, інвестиційних сертифікатів та інших цінних паперів, що засвідчують право власності інвестора на частку (пай) у майні (активах) емітента, у зв'язку з розподілом частини його прибутку, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.
Згідно підпункту 14.1.90 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України корпоративні права - права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.
Тотожне визначення корпоративних прав наведено у частині 1 статті 167 Господарського кодексу України.
Відповідно до частини 5 статті 87 Господарського кодексу України прибуток господарського товариства утворюється з надходжень від його господарської діяльності після покриття матеріальних та прирівняних до них витрат і витрат на оплату праці. З економічного прибутку товариства сплачуються передбачені законом податки та інші обов'язкові платежі, а також відсотки по кредитах банків і по облігаціях. Прибуток, одержаний після зазначених розрахунків, залишається у розпорядженні товариства, яке визначає напрями його використання відповідно до установчих документів товариства.
Також частиною 1 статті 92 Господарського кодексу України визначено, що порядок створення та порядок діяльності окремих видів господарських товариств регулюються Господарським кодексом, Цивільним кодексом України та іншими законами.
За приписами пункту 2 частини першої статті 25 Закону України від 17.09.2008 року №514-VI «Про акціонерні товариства» (в редакції, що діяла у перевіряємому періоді, далі - Закон України від 17.09.2008 року №514-VI) кожною простою акцією акціонерного товариства її власнику - акціонеру надається однакова сукупність прав, включаючи право на отримання дивідендів.
В силу частини 1 статті 30 Закону України від 17.09.2008 року №514-VI дивідендом є частина чистого прибутку акціонерного товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію певного типу та/або класу. За акціями одного типу та класу нараховується однаковий розмір дивідендів.
Як передбачено частиною другою статті 30 Закону України від 17.09.2008 року №514-VI виплата дивідендів за простими акціями здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку на підставі рішення загальних зборів акціонерного товариства у строк, що не перевищує шість місяців з дня прийняття загальними зборами рішення про виплату дивідендів.
При цьому рішення про виплату дивідендів та їх розмір за простими акціями приймається загальними зборами акціонерного товариства. (частина 3 статті 30 Закону України від 17.09.2008 року №514-VI).
Для виплати дивідендів товариство в порядку, встановленому законодавством про депозитарну систему України, перераховує дивіденди Центральному депозитарію цінних паперів на рахунок, відкритий у Розрахунковому центрі з обслуговування договорів на фінансових ринках для зарахування на рахунки депозитарних установ та депозитаріїв-кореспондентів для їх подальшого переказу депозитарними установами на рахунки депонентів або сплати депонентам іншим способом, передбаченим договором, а також для їх подальшого переказу депозитаріями-кореспондентами особам, які мають права на отримання доходів та інших виплат відповідно до законодавства іншої країни (частина 5 статті 30 Закону України від 17.09.2008 року №514-VI).
Пунктами 12, 15 частини 2 статті 33 Закону України від 17.09.2008 року №514-VI до виключної компетенції загальних зборів віднесено розподіл прибутку і збитків товариства з урахуванням вимог, передбачених законом та затвердження розміру річних дивідендів з урахуванням вимог, передбачених законом.
Згідно з розділом 9 «Прибуток і збиток» Статуту приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі - Статут) прибуток Товариства визначається у порядку, встановленому чинним законодавством України.
Відповідно до пункту 9.2 Статуту дивіденд - частина чистого прибутку Товариства, що виплачується акціонеру з розрахунку на одну належну йому акцію. Товариство здійснює виплату дивідендів виключно за рішенням Загальних зборів акціонерів Товариства у порядку, передбаченому цим Статутом та рішеннями Наглядової ради Товариства. Виплата дивідендів здійснюється з чистого прибутку звітного року та/або нерозподіленого прибутку минулих років в розмірі, встановленому рішенням Загальних зборів Товариства. Тобто, згідно чинного законодавства та установчих документів ПРАТ «ІНГЗК» загальними зборами акціонерів встановлюється розмір та порядок виплати дивідендів.
За протоколами загальних зборів акціонерів були прийняті наступні рішення з виплати дивідендів:
- загальними зборами акціонерів ВАТ «ІНГЗК» у березні 2010 (Протокол № 1 від 30.03.2010 року) вирішено прибуток за результатами діяльності Товариства у 2009 році у сумі 933 570 562,62 грн. та нерозподілений прибуток Товариства минулих років у сумі 3 300 655 944,58 грн. направити на виплату дивідендів акціонерам;
- загальними зборами акціонерів ВАТ «ІНГЗК» (Протокол № 1 від 24.03.2011 року) вирішено прибуток за результатами діяльності Товариства у 2010 році у сумі 3 233 698 319,87 грн. та частину нерозподіленого прибутку товариства минулих років в сумі 133 689 895,97 грн. вирішено направити на виплату дивідендів акціонерам;
- загальними зборами акціонерів ПАТ «ІНГЗК» (Протокол № 1 від 16.03.2012 року) затверджено наступний порядок розподілу прибутку, отриманого Товариством у 2011 році в сумі 6 584 382 414,89 грн.: 3 358 083 000,00 грн. направити на виплату дивідендів акціонерам ПАТ «ІНГЗК»; 3 326 299 41 ,89 грн. залишити нерозподіленим;
- позачерговими загальними зборами акціонерів ПАТ «IНГЗК», що відбулися 27.09.2014 року (Протокол № 1 від 27.09.2014 року) прийнято рішення отриманий Товариством за результатами діяльності у 2013 році у розмірі 4 712 643 869,56 грн. та частину нерозподіленого прибутку Товариства минулих років у розмірі 4 338 928 098,34 грн. направити на виплату дивідендів акціонерам ПАТ «ІНГЗК».
Тобто, сума належних до сплати дивідендів затверджена в межах отриманого нерозподіленого прибутку звітного періоду або нерозподіленого прибутку минулих років.
Крім того загальними зборами затверджено наступний порядок виплати дивідендів акціонерам:
- акціонерам - юридичним та фізичним особам, що є резидентами України, дивіденди виплачуються в національній грошовій одиниці - гривні шляхом перерахування на поточні рахунки, відкриті в банках України, пропорційно їх частці у статутному капіталі на дату складення переліку;
- акціонерам - юридичним та фізичним особам, що є нерезидентами України, дивіденди виплачуються або в національній грошовій одиниці - гривні на інвестиційні рахунки в уповноважених банках України або в іноземній валюті (долари США, євро) на інвестиційні рахунки в уповноважених банках України за офіційним курсом Національного банку України на дату прийняття рішення про виплату дивідендів пропорційно їх частці у статутному капіталі на дату складення переліку. Таким чином, зобов'язання з виплати дивідендів акціонерам - нерезидентам обліковуються в бухгалтерському обліку в іноземній валюті.
Відповідно до статті 12 Закону України «Про режим іноземного інвестування» від 19.03.1996 року іноземним інвесторам після сплати податків, зборів та інших обов'язкових платежів гарантується безперешкодний і негайний переказ за кордон їх прибутків, доходів та інших коштів в іноземній валюті, одержаних на законних підставах внаслідок здійснення іноземних інвестицій.
У періоді, який перевірявся, позивач складав фінансову звітність відповідно до Міжнародних стандартів бухгалтерського обліку (далі - МСБО).
Відповідно до пункту 15 МСБО 1 «Фінансова звітність» фінансова звітність має достовірно подавати фінансовий стан, фінансові результати діяльності та грошові потоки суб'єкта господарювання. Достовірне подання вимагає правдивого подання впливу операцій, інших подій та умов відповідно до визначень та критеріїв визнання для активів, зобов'язань, доходу та витрат, наведених у Концептуальній основі.
Згідно із пунктом 20 МСБО 21 операцією в іноземній валюті є операція, яка визначається (чи потребує розрахунків) в іноземній валюті, включаючи операції, що виникають, коли суб'єкт господарювання: а) купує або продає товари чи послуги, ціна на які визначена в іноземній валюті; б) позичає або надає у борг кошти, якщо суми, які підлягають сплаті або отриманню, визначені в іноземній валюті, або в) іншим чином купує або ліквідує активи або бере на себе зобов'язання, визначені в іноземній валюті, чи погашає їх.
Таким чином, обліковуючи зобов'язання з виплати акціонерам-нерезидентам в іноземній валюті, приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» діяло у повній відповідності до законодавства України, чинного на дати прийняття відповідних рішень.
Суд критично ставиться до висновку контролюючого органу відносно того, що оскільки зобов'язання із виплати дивідендів визначено у функціональній валюті (гривні), вони не відносяться до операцій в іноземній валюті, так як даний висновок є суб'єктивним трактуванням мети функціональної валюти. Функціональна валюта, в першу чергу, це валюта презентації фінансової звітності, яка ніяким чином не може визначати валюту окремої операції, вона направлена на відображення результату операцій шляхом переведення цих результатів у функціональну валюту.
Вищенаведене підтверджує позицію позивача про те, що позивач зобов'язаний був переводити зобов'язання в іноземній валюті перед акціонерами-нерезидентами у свою функціональну валюту для цілей складання та презентації фінансової звітності.
В силу підпункту 153.1.3 пункту 153.1 статті 153 Податкового кодексу України визначення курсових різниць від перерахунку операцій, виражених в іноземній валюті, заборгованості та іноземної валюти здійснюється відповідно до положень (стандартів) бухгалтерського обліку.
При цьому прибуток (позитивне значення курсових різниць) ураховується у складі доходів платника податку, а збиток (від'ємне значення курсових різниць) ураховується у складі витрат платника податку.
У відповідності до пункту 17 МСБО 21 «Вплив змін валютних курсів» при складанні фінансової звітності кожен суб'єкт господарювання визначає свою функціональну валюту згідно з параграфами 9 - 14. Суб'єкт господарювання переводить статті в іноземній валюті у функціональну валюту та відображає в звітності вплив такого переведення відповідно до параграфів 20 - 37 та 50.
Згідно пункту 84 МСБО 21 курсова різниця - це різниця, яка є наслідком переведення визначеної кількості одиниць однієї валюти в іншу валюту за різними валютними курсами.
Пунктом 16 МСБО 21 визначено, що основною характеристикою монетарної статті є право отримувати (або зобов'язання надати) фіксовану або визначену кількість одиниць валюти. Приклади охоплюють, в тому числі дивіденди грошовими коштами, які визнаються зобов'язанням.
Відповідно до пункту 21 МСБО 21 операцію в іноземній валюті слід відображати після первісного визнання у функціональній валюті, застосовуючи до суми в іноземній валюті курс обміну «спот» між функціональною валютою та іноземною валютою на дату операції.
За змістом пункту 23 МСБО 21 на кожну дату балансу монетарні статті в іноземній валюті слід переводити, застосовуючи курс при закритті. Відповідні курсові різниці визнаються у прибутку або збитку в тому періоді, в якому вони виникли (п. 28 та п. 29 МСБО 21).
Отже, прибуток або збиток від перерахунку курсових різниць за валютними коштами, які в бухгалтерському обліку відносяться до монетарних статей балансу, включаються у податковому обліку до доходів/витрат платника податку.
На підставі викладеного суд не погоджується із висновком контролюючого органу про порушення позивачем п.153.1.3 п.153.1 ст.153 Податкового кодексу України (в редакції, чинній у відповідному періоді) при врахуванні в податковому та бухгалтерському обліку курсових різниць за дивідендами (нарахованими/сплаченими) на користь акціонерів-нерезидентів у 2013-2015 роках.
При дослідженні описаного в акті перевірки порушення позивачем п.57.1 ст.57 з урахуванням пп.153.3.4 п.153.3 ст.153 Податкового кодексу України, у редакції, що діяла до 01.01.2015 року, що призвело до неправомірного завищення від'ємного значення податкового зобов'язання з податку на прибуток в Декларації з податку на прибуток за 2014 рік, суд виходить з наступного.
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами по справі факт надання позивачем та прийняття відповідачем складеної за результатами господарської діяльності приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» у 2014 році податкової декларації з податку на прибуток за формою, що була актуальною на момент подання.
Судом досліджено, що протягом 2014 року позивач здійснював перерахування грошових коштів у якості авансових внесків з податку на прибуток на підставі п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України та авансових внесків з податку на прибуток, нарахованих на суму дивідендів, на підставі ст.153 Податкового кодексу України, які були відображені у податковій декларації з податку на прибуток за 2014 рік у відповідних рядках - 13.5 та 13.7 Додатку ЗП до Декларації.
Згідно пункту 153.3.3 статті 153 Податкового кодексу України (у редакції до 01.01.2015 року) платник податку - емітент корпоративних прав, державне некорпоратизоване, казенне чи комунальне підприємство зменшує суму нарахованого податку звітного періоду на суму авансового внеску, попередньо сплаченого протягом такого звітного періоду у зв'язку з нарахуванням дивідендів згідно з підпунктом 153.3.2 цього пункту.
Відповідно до абзацу 4 пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України (у редакції до 01.01.2015 року) платники податку на прибуток (крім новостворених, виробників сільськогосподарської продукції, неприбуткових установ (організацій) та платників податків, у яких доходи, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, за останній річний звітний податковий період не перевищують 10 мільйонів гривень) щомісяця сплачують авансовий внесок з податку на прибуток у порядку і в строки, які встановлені для місячного податкового періоду, у розмірі не менше 1/12 нарахованої до сплати суми податку за попередній звітний (податковий) рік без подання податкової декларації.
За змістом абзаців 5 та 6 статті 57 Податкового кодексу України на суму сплачених авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів відповідно до п.153.3 ст.153 Податкового кодексу України (в тому числі за наслідками попередніх звітних (податкових) періодів) зменшується сума авансових внесків з податку на прибуток, визначених цим пунктом.
Якщо сума авансових внесків з податку на прибуток, сплачена при виплаті дивідендів відповідно до пункту 153.3 статті 153 Податкового кодексу України перевищує суму авансових внесків з податку на прибуток, визначених цим пунктом, сума перевищення зараховується у зменшення авансових внесків, визначених цим пунктом, у наступних звітних місяцях до повного її погашення.
В силу підпункту 153.3.4 пункту 153.3 статті 153 Податкового кодексу України у разі якщо сума авансового внеску, попередньо сплаченого протягом звітного періоду, перевищує суму податкових зобов'язань підприємства - емітента корпоративних прав за податком на прибуток такого звітного періоду, сума такого перевищення переноситься у зменшення податкових зобов'язань наступного податкового періоду, а при отриманні від'ємного значення об'єкта оподаткування такого наступного періоду - на зменшення податкових зобов'язань майбутніх податкових періодів.
У відповідності до абзацу 5 підпункту 57.1.1.2 Податкового кодексу України сума сплачених авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів підлягає зарахуванню у зменшення податкового зобов'язання з податку на прибуток, задекларованого у податковій декларації за звітний (податковий) рік.
З огляду на викладене суд погоджується із доводами позивача, що Податковий кодекс України містить пряму норму, яка надає приватному акціонерному товариству «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» право зменшувати податкове зобов'язання з податку на прибуток, задекларованого у декларації за звітний рік на суму сплачених авансових внесків з податку на прибуток при виплаті дивідендів.
Судом досліджено податкову декларації з податку на прибутком позивача за 2014 рік та встановлено, що у рядку 13 декларації з податку на прибуток «зменшення нарахування суми податку» зазначена сума 1 573 647 809,00 грн.
Відповідно до додатка ЗП рядок 13 податкової декларації з податку на прибуток було сформовано за рахунок показників рядків 13.5.1 (сума, що відноситься на зменшення нарахованої суми податку юридичної особи в поточному (звітному) податковому періоді) - 429 334 027 грн. та рядка 13.7 (сума нарахованого авансового внеску з податку на прибуток відповідно до пункту 57.1 статті 57 глави 4 розділу ІІ та абзацу другого пункту 2 підрозділу 4 розділу ХХ Податкового Кодексу України) - 1 144 313 782 грн.
Рядок 13.5 Додатку ЗП містить суму нарахованого авансового внеску у зв'язку із виплатою дивідендів., яка становить 429 334 027 грн.
Отже судом підтверджено, що позивач правомірно скористався правом на зменшення поточного зобов'язання з податку на прибуток за 2014 рік шляхом використання в повному обсязі авансового внеску з податку на прибуток при виплаті дивідендів (429 334 027 грн.).
Суд відхиляє доводи відповідача по справі стосовно того, що платник протиправно скористався нормами пункту 57.1-1 статті 57 Податкового кодексу України та зобов'язаний був в першу чергу використати авансові внески сплачені відповідно до п.57.1 ст.57 Податкового кодексу України, а в другу чергу - авансові внески сплачені відповідно до статті 153 Податкового кодексу України, оскільки Податковий кодекс України чи будь-який інший нормативно-правовий акт, що регулює питання оподаткування, не містить черговості використання сум сплачений авансових внесків.
Отже суд не погоджується з висновком контролюючого органу про порушення позивачем п.57.1 ст.57 з урахуванням пп.153.3.4 п. 153.3 ст. 153 Податкового кодексу України, яке призвело до заниження податкових зобов'язань з податку на прибуток на 429 334 027 грн.
При дослідженні правомірності врахування у складі фінансового результату до оподаткування курсових різниць за дивідендами, сплачених на користь акціонерів-нерезидентів, в податковій декларації з податку на прибуток за 2015 рік судом встановлено наступне.
В силу підпункту 134.1.1 пункту статті 134 Податкового кодексу України (в редакції, діючій з 01.01.2015 року) об'єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього розділу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається зменшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається збільшення від'ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Податковий кодекс України не передбачає коригування об'єкта оподаткування на суму курсових різниць, які виникають при перерахунку заборгованості, визначеній в іноземній валюті.
З матеріалів справи вбачається, що всього за 2015 рік приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» за дивідендами на користь акціонерів-нерезидентів нараховано позитивних курсових різниць (прибуток) на суму 4 384 848 857,00 грн., від'ємних курсових різниць (збиток) на суму 9 675 317 055,00 грн.
Відповідно позивачем правомірно включено до рядка 2220 «Інші фінансові доходи» Звіту про фінансові результати за 2015 рік доходи у вигляді позитивних курсових різниць по дивідендах в сумі 4 384 848 857,00 грн., а також до рядка 2250 «Фінансові витрати» витрати у вигляді від'ємних курсових різниць по дивідендах в сумі 9 675 317 055,00 грн.
Позиція контролюючого органу з даного питання ґрунтується на неправомірних діях позивача при визначенні курсових різниць при виплаті дивідендів на користь акціонерів-нерезидентів, однак після дослідження даного питання суд визнав висновки відповідача протиправними.
На підставі викладеного суд не погоджується із висновком контролюючого органу про порушення позивачем пп.134.1.1 п.134.1 ст.134 Податкового кодексу України (в чинній у відповідному періоді редакції), що призвело до заниження об'єкта оподаткування з податку на прибуток підприємств.
За змістом пунктів 85.2, 85.4, 85.8 статті 85 Податкового кодексу України при проведенні перевірки платник податків зобов'язаний надати посадовим (службовим) особам органів державної податкової служби у повному обсязі всі документи, що належать до предмета перевірки або пов'язані з ним. Такий обов'язок виникає у платника податків після початку перевірки.
При проведенні перевірок посадові особи органу державної податкової служби мають право отримувати у платників податків належним чином завірені копії первинних фінансово-господарських, бухгалтерських та інших документів, що свідчать про приховування (заниження) об'єктів оподаткування, несплату податків, зборів (обов'язкових платежів), порушення вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.
Посадова (службова) особа органу державної податкової служби, яка проводить перевірку, у випадках, передбачених цим Кодексом, має право отримувати від платника податків або його законних представників копії документів, що належать до предмета перевірки. Такі копії повинні бути засвідчені підписом платника податків або його посадової особи та скріплені печаткою (за наявності).
Представник відповідача в ході судового розгляду зазначив, що під час проведення перевірки письмові вимоги контролюючого органу про надання документів, що належать до предмету перевірки, та вимоги про надання пояснень щодо встановлених порушень, а саме - надання регістрів бухгалтерського обліку за 2015 рік, в яких записи здійснено у відповідності із Планом рахунків №291, з боку позивача залишились без відповіді та реагування.
Як пояснив представник позивача, первинні документи, які просив контролюючий орган в ході проведення перевірки, були надані в повному обсязі, про що свідчать реєстри наданих документів, а письмові вимоги, про які наголошує представник відповідача, стосуються документів - регістрів бухгалтерського обліку за 2015 рік, в яких записи здійснено у відповідності із Планом рахунків №291 - не є первинними документами, на яких ґрунтується бухгалтерський та податковий облік, а отже у платника податків відсутній обов'язок їх вести, збирати та зберігати.
Суд встановив, що дійсно письмові вимоги про надання до перевірки регістрів бухгалтерського обліку за 2015 рік, в яких записи здійснено у відповідності із Планом рахунків №291, в ході проведення перевірки контролюючим органом надавались позивачу. Про надання письмових запитів також згадується в акті перевірки.
Відповідно до пункту 44.1 статті 44 Податкового кодексу України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 44.3 статті 44 Податкового кодексу України визначено, що платники податків зобов'язані забезпечити зберігання документів, визначених у пункті 44.1 цієї статті, а також документів, пов'язаних із виконанням вимог законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовуються зазначені документи, а у разі її неподання - з передбаченого цим Кодексом граничного терміну подання такої звітності.
За змістом статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які повинні мати обов'язкові реквізиті. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Згідно пункту 198.6 статті 198 Податкового кодексу України податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
Тобто, підставою для формування показників податкового кредиту в податковій декларації - є податкова накладна (зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних - до 01.01.2015 року та отримані з Єдиного реєстру податкових накладних з 01.01.2015 року).
Всі податкові накладні, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит по податковим деклараціям за перевіряємий період, зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних/отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, наявні та описані в Акті перевірки.
Підставою для ведення бухгалтерського обліку господарських операцій та надання юридичної сили і доказовості є первинні документи, що повинні бути складені відповідно до вимог чинного законодавства та не порушувати публічний порядок, встановлений Законом «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена також у п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88. Так, первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації на їх проведення.
За визначенням підпункту 16.1.5 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов'язаний подавати на належним чином оформлену письмову вимогу контролюючих органів (у випадках, визначених законодавством) документи з обліку доходів, витрат та інших показників, пов'язаних із визначенням об'єктів оподаткування (податкових зобов'язань), первинні документи, регістри бухгалтерського обліку, фінансову звітність, інші документи, пов'язані з обчисленням та сплатою податків та зборів.
Згідно пункту 44.6 ст.44 Податкового кодексу України у разі якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадовим особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин такого ненадання, крім випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складення такої звітності.
Аналіз наведених норм свідчить, що обов'язок платника податків надати документи до перевірки, а також дія пункту 44.6 ст.44 Податкового кодексу України поширюються на первинні документи, що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податковій звітності.
Як пояснив представник позивача, план рахунків підприємством ведеться за міжнародними стандартами, що прямо передбачено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
За змістом пункту 2 статті 12-1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» публічні акціонерні товариства, банки, страховики, а також підприємства, які провадять господарську діяльність за видами, перелік яких визначається Кабінетом Міністрів України, складають фінансову звітність та консолідовану фінансову звітність за міжнародними стандартами.
Враховуючи наведені норми, суд не приймає доводи відповідача щодо ненадання приватним акціонерним товариством «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» до перевірки первинних документів, оскільки регістри бухгалтерського обліку за 2015 рік та План рахунків ведуться відповідно до Міжнародних стандартів, були надані до перевірки та не є первинними в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а мають лише інформаційний характер.
Матеріалами справи підтверджено, що під час проведення перевірки позивач надав податковому органу усі передбачені законом первинні документи та пояснення щодо своїх господарських операцій з контрагентами, про що перевіряючими особами описано в самому акті перевірки.
Також із матеріалів справи вбачається, що у позивача наявні всі необхідні первинні документи, на підставі яких позивачем сформовано податковий кредит з податку на додану вартість та витрати по податку на прибуток (договори, податкові накладні, видаткові накладні, платіжні доручення, тощо).
Суд звертає увагу, що відповідно до статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору. Докази повинні бути належними та допустимими.
Відповідно до пункту 85.6 статті 85 Податкового кодексу України у разі відмови платника податків або його законних представників надати копії документів посадовій (службовій) особі контролюючого органу така особа складає акт у довільній формі, що засвідчує факт відмови, із зазначенням посади, прізвища, імені, по батькові платника податків (його законного представника) та переліку документів, які йому запропоновано подати. Зазначений акт підписується посадовою (службовою) особою контролюючого органу та платником податків або його законним представником. У разі відмови платника податків або його законного представника від підписання зазначеного акта в ньому вчиняється відповідний запис.
Про складення акту, що засвідчує факт відмови платника податків надати копії документів посадовій особі контролюючого органу, робить запит в Акті перевірки.
В той час як в акті перевірки наявний запис про складення перевіряючими акту від 21.06.2016 року №11/28-01-51-03 про відсутність та ненадання до перевірки регістрів бухгалтерського обліку за 2015 рік, в яких записи здійснено у відповідності із Планом рахунків №291. Актів про ненадання будь-яких інших документів контролюючим органом складено не було.
Частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
Відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача підлягають задоволенню частково.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд керується вимогами частини 3 статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якими, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.
Керуючись статтями 11, 70-72, 86, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Адміністративний позов приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» до Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС - задовольнити частково.
У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Спеціалізованої державної податкової інспекції з обслуговування платників у м. Дніпропетровську Міжрегіонального головного управління ДФС на користь приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» судові витрати у розмірі 76 340 289,00 грн. (сімдесят шість мільйонів триста сорок тисяч двісті вісімдесят дев'ять гривень нуль копійок).
Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова суду набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, встановлені статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено 31 березня 2017 року.

Суддя В.В. Степаненко