Справа № 808/989/17
Суддя: Семененко Марина Олександрівна
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року о 10 год. 20 хв.Справа № 808/989/17 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі

головуючого судді Семененко М.О.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

19 квітня 2017 року до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі - відповідач), в якому позивач просить суд:

- визнати протиправними дії відповідача щодо відмови у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля), розташованої на території Володимирівської сільської ради (за межами населеного пункту), орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва, викладеної у листі від 15.02.2017 №К-288-976/6-17;

- зобов'язати відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 11.01.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля), розташованої на території Володимирівської сільської ради (за межами населеного пункту), орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва та видати відповідний наказ.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідачем необґрунтовано та безпідставно прийнято рішення про відмову у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля), розташованої на території Володимирівської сільської ради (за межами населеного пункту), орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва, оскільки позивачем до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області було надано повний пакет документів, який в повній мірі відповідав вимогам чинного земельного законодавства України.

В судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач в поданих до суду письмових поясненнях проти позову заперечує. В обґрунтування заперечень зазначає, що надані позивачем документи містили суттєві недоліки, що перешкоджало прийняттю рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а саме позивачем у клопотанні зазначено цільове призначення, яке не відповідало вимогам чинного законодавства. Крім того, поданий позивачем графічний матеріал, який був долучений до клопотання, не відповідав вимогам статті 118 Земельного кодексу України. Вказує на те, що враховуючи наявні недоліки у поданих позивачем документах, відповідачем правомірно було прийнято рішення про відмову у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою.

11 травня 2017 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання, в якому представник відповідача просив розглядати справу в порядку письмового провадження та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких обставин та керуючись приписами ч.4 ст.122, ч.2,4 ст.128 КАС України суд вважає за можливе розглянути справу по суті без участі представників сторін в порядку письмового провадження. На підставі приписів ч.6 ст.12 та ч.1 ст.41 КАС України у зв'язку із неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що 17 січня 2017 року позивач звернувся до ГУ Держгеокадастру з клопотанням, в якому просив надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля), розташованої на території Володимирівської сільської ради за межами населених пунктів, орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва.

Листом від 15.02.2017 №К-288-976/6-17 відповідач зазначив, що цільове призначення, зазначене у клопотанні позивача, не відповідає вимогам чинного законодавства; графічний матеріал, долучений до клопотання позивача, не відповідає вимогам ст.118 Земельного кодексу України, у зв'язку із чим відповідач не вбачає підстав для задоволення поданого клопотання.

Не погодившись з рішенням відповідача про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, позивач звернувся до суду з позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд виходить з приписів ч.3 ст.2 КАС України, відповідно до яких, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд зазначає, що відповідно до ч.ч.6, 7 ст.118 Земельного кодексу України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Суд зазначає, що з наданої до матеріалів справи довідки від 08.09.2016 №2992 з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями (форма 6-зем) по Запорізькому району станом на 01.01.2016, встановлено, що земельна ділянка щодо якої позивачем подано клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою розташована на території Володимирівської сільської ради Запорізького району (за межами населеного пункту), має орієнтовну площу 0,1500 га, не має кадастрового номеру, номер графи форми №6-зем - грф.5-рілля.

У поданому до ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області клопотанні позивач просив видати дозвіл на розробку землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля, розташована на території Володимирівської сільської ради Запорізького району (за межами населеного пункту), має орієнтовну площу 0,12 га, для ведення садівництва, тобто у клопотанні використано відомості надані Управлінням Держгеокадастру у Запорізькому районі Запорізької області.

Відмовляючи у задоволенні клопотання відповідачем вказано на те, що цільове призначення зазначене у клопотанні не відповідає вимогам чинного законодавства, а доданий графічний матеріал не відповідає вимогам статті 118 Земельного кодексу України.

Суд зазначає, що частина 7 статті 118 Земельного кодексу України містить припис, який не підлягає розширеному тлумаченню, та зобов'язує відповідача розглянути клопотання у місячний строк і надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

При цьому, законодавець чітко визначив, що відмова у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки має бути належним чином мотивована, тобто відмова повинна містити зміст виявленого порушення та підстави відмови (ч.7 ст.118 Земельного кодексу України).

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що частиною 7 статті 118 Земельного кодексу України визначено, що підставою для відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

В оскаржуваній відповіді відповідачем не встановлено невідповідності місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку, що зумовлює відсутність підстав для відмови у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Крім того, зі змісту рішення про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не можливо встановити, в чому саме полягає невідповідність вимогам чинного законодавства цільового призначення, зазначеного позивачем.

В поданих до суду письмових заперечення відповідач вказує на те, що позивачем під час звернення до відповідача з клопотанням не дотримано вимог Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548 (далі - Класифікація), а саме не чітко вказано цільове призначення бажаної земельної ділянки, оскільки Класифікація за цільовим призначенням розрізняє земельні ділянки сільськогосподарського призначення на ділянки для індивідуального садівництва (01.05) та для колективного садівництва (01.06). Оскільки позивачем не було вказано яке садівництво буде здійснюватись індивідуальне чи колективне, відповідач вважає відмову у наданні дозволу обґрунтованою та правомірною.

Разом з тим, суд не може погодитись з таким висновком відповідача, оскільки оскаржувана відповідь взагалі не містить жодних посилань на Класифікацію видів цільового призначення земель, затверджену наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 №548.

Також, суд звертає увагу на те, що відповідно до ч.1 ст.19 Земельного кодексу України Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

За приписами пункту «а» частини 2 статті 22 Земельного кодексу України до земель сільськогосподарського призначення належать сільськогосподарські угіддя (рілля, багаторічні насадження, сіножаті, пасовища та перелоги).

Позивачем у поданому клопотання вказано на те, що бажана земельна ділянка є земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля, що в повній мірі відповідача приписам статей 19, 22 Земельного кодексу України.

Також, суд вважає безпідставними доводи відповідача на те, що Класифікація видів цільового призначення земель є спеціальним нормативно - правовим актом по відношенню до Земельного кодексу України, а тому саме положення Класифікації видів цільового призначення земель повинні застосовуватись до спірних правовідносин, оскільки по-перше вказана класифікація застосовується для використання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, організаціями, підприємствами, установами для ведення обліку земель та формування звітності із земельних ресурсів (п.1.3 Класифікації), а не фізичними особами як на те стверджує відповідач.

По-друге, вказана класифікація лише надає більш широке визначення видів земель сільськогосподарського призначення, проте, жодним чином не встановлює та не може встановлювати додаткових вимог до клопотання, яке подається громадянами зацікавленими в одержанні земельної ділянки.

Крім того, суд зазначає, що частиною 6 статті 118 Земельного кодексу України органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 Земельного кодексу України, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Отже, посилання відповідача не ґрунтуються на приписах чинного законодавства України.

Доводи відповідача на те, що поданий позивачем графічний матеріал не відповідав вимогам статті 118 Земельного кодексу України, оскільки містив дві стрілки, які вказують на дві різні земельні ділянки, суд не приймає, оскільки оскаржуване рішення суб'єкта владних повноважень не містило таких посилань, що не давало змогу позивачу сформувати свою правову поведінку з урахуванням сформульованих відповідачем вимог.

При розгляді справи встановлено, що при прийнятті оскаржуваної відмови у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відповідач прийняв необґрунтоване та безпідставне рішення про відмову в наданні дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки, всупереч вимог Конституції України та законів України, а також без урахування всіх обставин, які мають значення при прийнятті рішення, що зумовлює наявність підстав для визнання такої відмови протиправної та зобов'язання відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 11.01.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля), розташованої на території Володимирівської сільської ради (за межами населеного пункту), орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача видати відповідний наказ,суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.4 ст.122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.

Наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 29.09.2016 №333 затверджено Положення про Головне управління Держгеокадастру в області (далі-Положення №333), відповідно до пункту 1 якого Головне управління Держгеокадастру в області (далі - Головне управління) є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане.

Відповідно до пункту 3 Положення №333 завданням Головного управління є реалізація повноважень Держгеокадастру на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Згідно підпункту 13 пункту 4 Положення №333 Головне управління відповідно до покладених на нього завдань розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в порядку, визначеному чинним законодавством.

Отже, відповідно до вищевикладених приписів чинного законодавства України відповідач, здійснюючи владно-управлінські функції з розпорядження землями державної власності сільськогосподарського призначення приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Натомість, завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог чинного законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, задоволення таких позовних вимог виходить за межі завдань адміністративного судочинства, а тому в задоволенні позовних вимог в даній частині необхідно відмовити.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Керуючись ст.ст. 2, 4, 7-12, 14, 71, 86, 94, 158-163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області щодо відмови у наданні ОСОБА_1 дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля), розташованої на території Володимирівської сільської ради (за межами населеного пункту), орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва, викладеної у листі від 15.02.2017 №К-288-976/6-17.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області повторно розглянути клопотання ОСОБА_1 від 11.01.2017 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки (сільськогосподарського призначення, вид угідь - рілля), розташованої на території Володимирівської сільської ради (за межами населеного пункту), орієнтовною площею 0,12 га для ведення садівництва.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1280,00 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень 00 коп.) присудити на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України - з дня отримання такої постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя М.О. Семененко