Справа № 425/904/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.05.2017 Провадження №2-а/425/51/17

Справа №425/904/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Гайворонська І.В., за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №3 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Романюка Олександра Олександровича про визнання дій незаконними, визнання постанови протиправною та її скасування, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції роти №3 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Романюка Олександра Олександровича, яким просив визнати дії цього інспектора щодо складання постанови серії АР №661602 від 31 березня 2017 року про притягнення його до адміністративної відповідальності та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 225 гривень незаконними, визнати названу постанову протиправною та скасувати, а провадження у справі про адміністративне правопорушення - закрити.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті, з'явився позивач. Відповідач не з'явився, але подав заперечення якими, серед іншого, просив розглянути справу без його участі.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що 31 березня 2017 року він керуючи автомобілем марки „Skoda", моделі „Fabia", здійснив зупинку навпроти будівлі Рубіжанської міської лікарні, що розташована у місті Рубіжне по вулиці Студентська. При цьому у той момент, він зупинився для того аби здійснити посадку пасажира, оскільки керував автомобілем у режимі таксі, на що він має ліцензію. А тому він мав право здійснити зупинку, у тому числі й у місці зупинки для маршрутних транспортних засобів. Однак, все одно, місце де він зупинився для посадки пасажира, місцем зупинки маршрутних транспортних засобів не являється, а тому він не міг порушити підпункт е) пункту 15.9. Правил дорожнього руху якими передбачено, що зупинка забороняється ближче 30 м від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 м від дорожнього знака такої зупинки з обох боків. Як наслідок, правила зупинки він не порушував, а тому і відповідач не мав права вчиняти дії щодо складання постанови про накладення на нього адміністративного стягнення за правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, тобто за порушення правил зупинки. Тож вказані дії є незаконними, постанова є протиправною і підлягає скасуванню.

Позиція ж відповідача, з огляду на зміст поданих ним заперечень, полягала у тому, що 31 березня 2017 року позивач, керуючи автомобілем марки „Skoda", моделі „Fabia", приблизно о 9 годині 10 хвилин здійснив зупинку ближче 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів, розташованого навпроти Рубіжанської міської лікарні, оскільки зупинився на самій зупинці. Цим, позивач порушив правила зупинки транспортних засобів, оскільки така зупинка забороняється положеннями підпункту е) пункту 15.9. Правил дорожнього руху. Як наслідок, позивач вчинив дію, що являється складом адміністративного правопорушення передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і тому його було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу.

А суд, з урахуванням пояснень сторін та на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності (письмові та речові докази), встановив наступні обставини:

ОСОБА_1, 05 лютого 2015 року отримав нове посвідчення водія на право керування транспортними засобами категорії В (автомобілі) серії НОМЕР_2 (а.с.8,6,7).

На підставі рішення Державної служби України з безпеки на транспорті №454 від 21 липня 2016 року, ОСОБА_1, як фізична особа - підприємець, отримав ліцензію на здійснення внутрішніх перевезень пасажирів на таксі (а.с.11,6,7).

Вранці 31 березня 2017 року, у проміжку часу між 09 годиною та 09 годиною 10 хвилин, ОСОБА_1, керуючи транспортним засобом у вигляді автомобіля марки „Skoda", моделі „Fabia", державний номерний знак НОМЕР_1, використовуючи його з метою здійснення перевезення пасажирів на таксі, здійснив зупинку навпроти одного з корпусів „Рубіжанської центральної міської лікарні", що розташований у місті Рубіжне по вулиці Студентська, 19, для посадки пасажира (а.с.9,5,15-16,17,32).

При цьому, автомобіль яким керував ОСОБА_3 був обладнаний ліхтарем оранжевого кольору, що знаходився на даху автомобіля (а.с.15,16,32).

Романюк Олександр Олександрович, під час несення служби з нагляду за дотриманням учасниками дорожнього руху однойменних правил, перебуваючи в статусі інспектора патрульної поліції роти №3 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному, тобто під час безпосереднього виконання своїх службових обов'язків, підійшов до ОСОБА_1 та повідомив його про порушення ним правил дорожнього руху, зокрема підпункту е) пункту 15.9. Правил дорожнього руху, у зв'язку із стоянкою на зупинці для громадського транспорту (а.с.29-31,32,15-16,17).

ОСОБА_1 не погодився із тим, що місце, де він зупинився для посадки пасажира є посадковим майданчиком для зупинки маршрутних транспортних засобів, але на вимогу інспектора пред'явив посвідчення водія, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, а також страховий поліс (а.с.32,8,9,10).

Перевіривши надані йому документи, інспектор повідомив ОСОБА_3 про те, що у зв'язку із порушенням ним заборони зупинки на зупинці громадського транспорту або ближче 30 метрів від неї в одну чи іншу сторону, буде розглянута справа про адміністративне правопорушення, та ознайомив ОСОБА_3 з його правами, передбаченими статтею 63 Конституції України та статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.32).

Вважаючи, що ОСОБА_3 порушив правила дорожнього руху, передбачені підпунктом е) пункту 15.9, тобто правила зупинки, інспектор склав постанову (серія АР №661602), якою визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та наклав на нього адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень (а.с.15-16,29-31,32).

ОСОБА_3 ознайомився з постановою, отримав її копію, але не погодившись із тим, що в його діях має місце склад адміністративного правопорушення, оскаржив вказану постанову до Рубіжанського міського суду Луганської області (а.с.3-4,15-16).

Отже, із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини, в межах яких виник спір, у якому позивач як учасник дорожнього руху не погодився із рішенням суб'єкта владних повноважень в особі інспектора патрульної поліції, відповідача, про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху.

Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору, суд застосував наступні норми матеріального і процесуального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

В силу положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України.

У справах щодо оскарження дій та рішень суб'єкта владних повноважень адміністративні суди перевіряють, серед іншого, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (пункт перший частина третя статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України).

Перевіряючи чи прийнята постанова в справі про адміністративне правопорушення (серія АР №661602) від 31 березня 2017 року про застосування до ОСОБА_1 такого адміністративного стягнення як штраф, у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, а також чи були законними дії щодо її складання, суд виходить з такого:

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності із законом.

При цьому, в силу положень частини 1 статті 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадській порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і, що головне, за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Тобто, серед іншого, адміністративним правопорушенням являється тільки така дія (чи бездіяльність) особи, за яку законом передбачена адміністративна відповідальність.

Наведені положення, як і висновок суду, повністю узгоджуються з положеннями пункту 22 частини 1 статті 92 Конституції України, відповідно до яких, виключно законами України визначаються діяння, які є адміністративними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, якщо громадянин вчинив будь-яке діяння, то він підлягає адміністративній відповідальності, виключно якщо вчинене ним діяння визначено законом як адміністративне правопорушення, і адміністративне стягнення за нього теж передбачено законом.

В силу положень пункту 5 частини 1 статті 213 та статті 222 КУпАП від імені органів Національної поліції, розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення, дійсно мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень, але виключно щодо тих адміністративних правопорушень, вичерпний перелік яких, передбачений частиною 1 статті 222 КУпАП та, як вже вказувалось вище, на основі суворого додержання законності під час розгляду таких справ.

Зокрема, під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, положення частини 1 статті 280 КУпАП зобов'язують будь-яких осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення з'ясувати чи було вчинено адміністративне правопорушення.

Що, у взаємозв'язку із положеннями частин перших статей 23,27 та 9 КУпАП, зобов'язує осіб, які розглядають справу про адміністративне правопорушення, спочатку встановити яке саме діяння мало місце, а потім здійснити правову кваліфікацію вчиненого громадянином діяння.

Тобто, закон зобов'язує осіб, які розглядають вказані справи, спочатку встановити обставини вчиненого діяння (у чому конкретно воно полягало), і тільки потім встановити чи визначено законом вчинене громадянином діяння, як адміністративне правопорушення, і тільки тоді, якому адміністративному стягненню у такому разі підлягає порушник, якщо він не звільняється від адміністративної відповідальності.

Судом з'ясовано, що відповідач, як особа, яка розглядала справу про адміністративне правопорушення вважав встановленим, що позивач вчинив дію у вигляді зупинки на зупинці громадського транспорту, тобто дію, яка визначена законом як адміністративне правопорушення, про що власне і повідомив позивача на початку розгляду справи (а.с.32).

Відповідно останній, мав законні очікування сподіватись на те, що його справа буде розглядатись у названих йому межах, і його діяння, на предмет правової кваліфікації (тобто чи є воно адміністративним правопорушенням чи ні) буде оцінюватись інспектором саме за діянням оголошеного ним змісту.

І суд переконаний, що виходячи із цих же міркувань позивач, як і будь-яка інша людина, яка підозрювалась би у вчиненні адміністративного правопорушення, могла реалізувати своє право на захист у всіх його проявах (надання пояснень чи їх не надання, подання чи не подання доказів, тощо), тільки з огляду на зміст саме оголошеного йому діяння.

Отже, справу про адміністративне правопорушення відносно позивача відповідач повинен був розглядати у межах такого діяння як зупинка на зупинці громадського транспорту, а відповідно і встановлювати те чи є саме така дія адміністративним правопорушенням чи ні.

Але справа про адміністративне правопорушення щодо позивача розглядалась з приводу іншого діяння, про що позивач не був повідомлений, зокрема з приводу здійснення ним зупинки безпосередньо на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, що підтверджується змістом складеної відповідачем постанови.

А це є грубим порушенням порядку розгляду справ про адміністративне правопорушення, який унормовано главою 22 Кодексу України про адміністративне правопорушення та являється істотним обмеженням права фізичної особи на захист, яке гарантовано статтею 63 Конституції України та частиною 1 статті 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Позаяк не знаючи у якій дії її підозрюють у дійсності, людина не може реалізувати своє право на захист ефективно і відповідно до цієї підозри, якщо вона не була доведена до відома людини попередньо.

А суд констатує, що оголошене відповідачем діяння у вчиненні якого підозрювався позивач, про що останнього відповідач і повідомив, та діяння за яке відповідач наклав адміністративне стягнення є неоднаковими. Тому розгляд справи відповідачем на підставі не оголошеного позивачу діяння, яке у дійсності було предметом розгляду справи про адміністративне правопорушення та дії відповідача щодо складання постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності, на цій підставі, істотно обмежували право позивача на захист, а тому дійсно були незаконними.

Відповідач вважав встановленим те, що позивач вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

З огляду на зміст вказаної норми права, порушення правил зупинки являється адміністративним правопорушенням за яке передбачено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

І, в силу положень підпункту е) пункту 15.9. Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306, порушенням правил зупинки являється зупинка ближче 30 метрів від посадкових майданчиків для зупинки маршрутних транспортних засобів, а коли їх немає - ближче 30 метрів від дорожнього знака такої зупинки з обох боків.

Отже, визначальним для застосування вказаної норми права є не сам факт наявності посадкового майданчика, а наявність власне зупинки для маршрутних транспортних засобів, оскільки тільки реальна необхідність здійснення зупинки такими засобами для посадки і висадки пасажирів може викликати необхідність існування заборони для інших учасників дорожнього руху здійснити зупинку свого транспортного засобу ближче ніж 30 метрів до неї (зокрема або ближче ніж до посадкового майданчика, або ближче ніж до знака такої зупинки з обох сторін).

Тож перше, що повинен був встановити інспектор поліції, перш ніж складати постанову за порушення правил зупинки згідно підпункту е) пункту 15.9 Правил дорожнього руху це те, чи мала місце у діях позивача зупинка, у її розумінні Правилами дорожнього руху, оскільки визначення такої дефініції Кодекс України про адміністративні правопорушення, не містить.

Тут суд констатує, що в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху, зупинка - припинення руху транспортного засобу на час до 5 хвилин або більше, якщо це необхідно для посадки (висадки) пасажирів чи завантаження (розвантаження) вантажу, виконання вимог цих Правил (надання переваги в русі, виконання вимог регулювальника, сигналів світлофора тощо).

Інспектор правильно встановив, що підтверджується наданими ним суду доказами, що позивач здійснив зупинку навпроти будівлі „Рубіжанської міської лікарні", оскільки припинив рух транспортного засобу, яким він керував на час до 5 хвилин з метою посадки пасажира.

Проте друге, що інспектор повинен був встановити, до того як складати постанову, це те, що місце де здійснив зупинку позивач дійсно являється зупинкою для маршрутних транспортних засобів або ж, що місце зупинки позивача знаходиться або ближче ніж 30 метрів від посадкового майданчика для зупинки маршрутних транспортних засобів (якщо такий є на зупинці) або ближче 30 метрів від дорожнього знака такої зупинки з обох боків, якщо на зупинці посадкового майданчика не має.

При цьому наявність чи відсутність зупинки для маршрутних транспортних засобів, інспектор повинен був встановити на основі огляду місцевості на предмет наявності дорожніх знаків, дорожньої розмітки та дорожнього обладнання, користуючись положеннями Правил дорожнього руху, які стосуються дорожніх знаків (зокрема, підпункт 3.34 Розділу 33 - інформаційно-вказівні знаки; підпункт 5.41.-5.44. Розділу 33 - інформаційно-вказівні знаки) та особливостей їх застосування (інші положення Розділу 33), з урахуванням Додатку 1 до Правил дорожнього руху (де зображені знаки), а також положеннями підпункту 1.4. та 1.17. Розділу 34 - дорожня розмітка, з урахуванням Додатку 2 до Правил дорожнього руху (де зображена застосовувана дорожня розмітка).

Оскільки пунктом 8.1. Розділу 8 Правил дорожнього руху прямо передбачено, що регулювання дорожнього руху здійснюється за допомогою дорожніх знаків, дорожньої розмітки, дорожнього обладнання, світлофорів, а також регулювальниками.

А от визначення „посадковий майданчик" для зупинки маршрутних транспортних засобів, інспектор повинен використовувати у його розумінні наданому розділом 3 та пунктом 4.3. розділу 4 (де вказані елементи зупинок для маршрутних транспортних засобів) Галузевих будівельних норм України В.2.3.-218-550:2010 „Споруди транспорту. Автомобільні дороги. Зупинки маршрутного транспорту. Загальні вимоги проектування", затверджених Наказом Укравтодору від 24 грудня 2010 року №499, оскільки ні Кодекс України про адміністративні правопорушення, ні Правила дорожнього руху, ні Закони України „Про дорожній рух", „Про транспорт", „Про автомобільний транспорт", визначення такого поняття не дають.

Тож з урахуванням змісту саме вказаних норм права у їх сукупності та наданих відповідачем доказів суд змушений констатувати, що висновку про зупинку позивачем на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, відповідач дійшов помилково.

Позаяк місце зупинки позивача, посадковим майданчиком для зупинки маршрутних транспортних засобів, у дійсності не являється.

Докази надані самим відповідачем свідчать про те, що будь-яких дорожніх знаків, які призначені для інформування учасників дорожнього руху про наявність пункту зупинки маршрутного транспортного засобу та початок посадкового майданчика автобуса (5.41.1.), трамвая (5.42.1), тролейбуса (5.43.1.) чи таксі (5.44.), у місці зупинки позивача не має (а.с.32). Те саме підтверджують і докази надані позивачем (а.с.17).

Як не має і доказів того, що у місці зупинки позивача була хоча б відповідна дорожня розмітка (1.17.), яка б вказувала позивачу на наявність позначеного місця зупинки маршрутних транспортних засобів і таксі.

Тому і розглядати місце зупинки позивача як зупинку безпосередньо на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів не можна.

А за таких обставин, відповідач не мав права складати постанову про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 122 КУпАП і накладати штраф у розмірі 255 гривень у зв'язку із тим, що позивач правил зупинки не порушив, оскільки припинення руху з метою посадки пасажира на посадковому майданчику для зупинки маршрутних транспортних засобів, позивач не здійснював.

Як наслідок, суд вважає, що позовні вимоги позивача щодо визнання дій відповідача по складанню постанови (серія АР №661602) від 31 березня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень, а також щодо визнання протиправною та скасування цієї постанови - підлягають задоволенню.

В цій частині вимог, аргументи позивача суд поділяє.

Але суд хоче відзначити, оскільки сторони посилались на такий аргумент у поданих ними суду документах (хоча для розгляду саме цієї справи він визначального значення і не має), що наявність у позивача статусу перевізника, який надає йому право надавати послуги з внутрішнього перевезення пасажирів на таксі, не дає йому права відходити від необхідності дотримання правил підпункту е) пункту 15.9. Правил дорожнього руху. І тут суд згоден із позицією відповідача.

Позаяк, положення вказаного підпункту дають право зупинки тільки маршрутним транспортним засобам, до яких в силу положень пункту 1.10. Правил дорожнього руху, відносять не будь-які таксі, а тільки ті, що рухаються за встановленими маршрутами.

А позивач, за його ж поясненнями, послуги з таксі у такому режимі не надає.

Що стосується вимог позивача про закриття провадження у справі, то тут суд виходить з такого.

Державна влада, в силу приписів частини 1 статті 6 Конституції України, здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

При цьому, з огляду на положення частини 1 статті 124 Основного закону, суди здійснюють виключно одну функцію - правосуддя. І розгляд справ про адміністративні правопорушення щодо частини 1 статті 122 КУпАП, згідно з положеннями статті 222 КУпАП віднесено до компетенції органів виконавчої влади, зокрема працівників органів і підрозділів Національної поліції України, які мають спеціальні звання, а не до компетенції суду.

А тому вирішити судом питання щодо закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, означало б втручання суду у компетенції іншого органу державної влади.

Тож у закритті провадження у справі про адміністративне правопорушення слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат судом не встановлені.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №3 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Романюка Олександра Олександровича про визнання дій незаконними, визнання постанови протиправною та її скасування, а також про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення - задовольнити частково.

Визнати незаконними дії інспектора патрульної поліції роти №3 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Романюка Олександра Олександровича щодо складання постанови (серія АР №661602) від 31 березня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень.

Визнати протиправною та скасувати постанову (серія АР №661602) від 31 березня 2017 року у справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, що передбачена частиною 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень.

У закритті провадження у справі про адміністративне правопорушення - відмовити.

Розподіл судових витрат - не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко