Справа № 750/11144/16-а
Суддя: Мойсюк М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

15 травня 2017 року м. Київ К/800/11108/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Мойсюк М.І., розглянувши касаційну скаргу Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и в:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України (далі - УПФУ) в якому просив: визнати неправомірними дії відповідача щодо призначення йому довічного грошового утримання судді у відставці у розмірі 80% суддівської винагороди і перерахунку такого у зв'язку з підвищенням суддівської винагороди з 1 грудня 2016 року; зобов'язати УПФУ виплачувати йому з 16 вересня 2016 року довічне грошове утримання у розмірі 90% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді без обмежень граничного розміру довічного грошового утримання з виплатою різниці між належною до сплати сумою довічного грошового утримання судді у відставці та фактично виплаченою; зобов'язати відповідача провести починаючи з 1 грудня 2016 року перерахунок щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці на підставі довідки апеляційного суду Чернігівської області від 1 грудня 2016 року про суддівську винагороду для обчислення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці з виплатою різниці між належною до сплати сумою довічного грошового утримання судді у відставці та фактично виплаченою (далі - спірний перерахунок довічного грошового утримання).

В обґрунтування своїх вимог зазначав, що має право на спірний перерахунок довічного грошового утримання, однак відповідач, всупереч вимог чинних положень законодавства, відмовив йому у здісненні такого, а відтак ОСОБА_1 просив про задоволення позову.

Постановою Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року, позов задоволено повністю, визнано неправомірними дії відповідача та зобов'язано останнього здійснити позивачу спірний перерахунок пенсії.

Відповідач подав касаційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить ухвалені ними судові рішення скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою судді Вищого адміністративного суду України від 10 квітня 2017 року зазначену касаційну скаргу залишено без руху, з підстав її невідповідності вимогам статті 213 Кодексу адміністративного судочинства України.

Скаржнику, у строк до 12 травня 2017 року запропоновано усунути зазначені в ухвалі недоліки та роз'яснено, що у випадку їх невиконання касаційну скаргу буде повернуто.

У встановлений судом процесуальний строк скаржником виконано вимоги ухвали у повному обсязі, однак у відкритті касаційного провадження у цій справі необхідно відмовити враховуючи наступне.

За правилами частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 211 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами касаційного оскарження є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, на підставі наявних у справі даних встановив і правильно виходив з того, що позивач має право на спірний перерахунок довічного грошового утримання, що передбачено нормами законодавства чинного у період спірних правовідносин, а тому у відповідача не було правових підстав для відмови у здійсненні такого.

Як встановлено судами, Указом Президента України від 27 грудня 2001 року № 1271/2001 «Про призначення суддів» позивача було призначено суддею Чернігівського районного суду.

Постановою Верховної Ради України «Про обрання суддів» від 7 червня 2007 року № 1143-І позивач був обраний суддею апеляційного суду Чернігівської області безстроково.

Постановою Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 8 вересня 2016 року № 1515-VIII позивач був звільнений із посади судді у зв'язку із поданням заяви про відставку.

Відповідно до наказу виконуючого обов'язки голови апеляційного суду Чернігівської області від 14 вересня 2016 року № 112-ос було звільнено та відраховано зі штату апеляційного суду Чернігівської області суддю ОСОБА_1. з займаної посади з 15 вересня 2016 року.

До моменту призначення суддею, позивач з грудня 1989 року по вересень 1997 року працював на посадах помічника, старшого помічника прокурора прокуратури міста Ніжина Чернігівської області, з вересня 1997 року по квітень 1999 року першого заступника прокурора м. Чернігова, з квітня 1999 року по листопад 2001 року начальника відділу прокуратури Чернігівської області, з 15 листопада 1979 року по 22 січня 1982 року календарного періоду строкової військової служби, з серпня 1984 року по червень 1989 року навчання у Київському державному університеті ім.. Т.Г. Шевченка.

Відповідно до розрахунку стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, усього стаж роботи позивача становить 31 рік 02 місяці та 25 днів.

З 16 вересня 2016 року позивач перебуває на обліку в Управлінні, отримуючи довічне грошове утримання судді у відставці у розмірі 80% заробітної плати судді, працюючого на відповідній посаді відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

30 вересня 2016 року та 25 жовтня 2016 року позивач звернувся до Управління із заявою про перерахунок довічного грошового утримання з 80% до 90% заробітної плати.

Листом УПФУ від 9 листопада 2016 року № 873/02/Л-7 позивачу було повідомлено про визначення управлінням довічного грошового утримання судді у відставці з урахуванням відрахувань - 19556,36 гривень, оскільки до стажу роботи на посаді судді не зараховано вищевказані періоди трудової діяльності позивача, здійснюваної ним до моменту його обрання на посаду судді (далі - спірний стаж роботи).

Так, у відповідності до частини 3 статті 138 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 2453-VI, в редакції, чинній на момент виникнення у позивача права на призначення йому довічного грошового утримання судді у відставці, з урахуванням відповідних Рішень Конституційного Суду України) щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80 відсотків грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більше ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання.

В свою чергу, згідно статті 135 Закону № 2453-VI до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: 1) судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражів України; 2) члена Вищої ради юстиції, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; 3) судді у судах та арбітрів у державному і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу. До стажу роботи, що дає судді Конституційного Суду України право на відставку і виплату вихідної допомоги, зараховується також стаж іншої практичної, наукової, педагогічної роботи за фахом та стаж державної служби.

При цьому, пунктом 11 Розділу XIII. Перехідні положення Закону № 2453-VI визначено, що судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

Абзацом 2 частини 4 статті 43 Закону України від 15 грудня 1992 року № 2862-XII «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-XII, в редакції, яка діяла на день набрання чинності Законом № 2453-VI) було передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

За визначенням статті 56 Закону України від 5 жовтня 1991 року № 1789-XII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1789-XII, в редакції, чинній станом на день набрання чинності Законом № 2453-VI) під поняттям «прокурор» у статті 8, частині четвертій статті 9, частинах першій, другій, третій статті 12, частині першій статті 20, статтях 34, 35, 36, 44, 45, частинах першій, четвертій і шостій статті 46, частині першій статті 46-1, частині першій статті 47, статтях 48, 49, 50, 50-1, частині п'ятій статті 52 і статті 55 цього Закону слід розуміти: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори і прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції.

Водночас, спірні правовідносини врегульовані також постановою Кабінету Міністрів України від 3 вересня 2005 року № 865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» (далі - постанова КМУ № 865, чинна станом на день набрання чинності Законом № 2453-VI у відповідній цьому періоду редакції), абзацом 2 пункту 3-1 якої було передбачено зарахування до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Таким чином, законодавством, що діяло на день набрання чинності Законом № 2453-VI було передбачено зарахування спірних періодів роботи позивача до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, оскільки він був обраний на посаду до набрання чинності цим Законом.

Аналіз наведених положень законодавства в контексті встановлених судами обставин справи дає підстави для висновку, що у даному випадку до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання підлягають зарахуванню спірні періоди роботи позивача, про що правильно зазначили і суди попередніх інстанцій.

Ураховуючи наведене, висновки судів про відсутність підстав для задоволення позову узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, такі ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм, а тому касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми касаційна скарга повинна містити посилання на неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні справи або порушення норм процесуального права.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або порушили норми процесуального права.

Керуючись пунктом 5 частини 5 статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, -

у х в а л и в :

У відкритті касаційного провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою Чернігівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України на постанову Деснянського районного суду м. Чернігова від 25 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2017 року, відмовити.

Копію цієї ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого адміністративного

суду України М.І. Мойсюк