Справа № 2-а-11109/10/1570
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2011-09-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 вересня 2011 р.Справа № 2-а-11109/10/1570

Категорія: 10.2.1Головуючий в 1 інстанції: Аракелян М.М.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Домусчі С.Д., Шеметенко Л.П.,

за участю секретаря судового засідання Гречаного В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі, Головного управління праці та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

22 листопада 2010 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив зобов'язати Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі та Головне управління праці та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації провести виплату позивачу грошову компенсацію вартості автомобіля.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року у задоволенні позову було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно акту № 1 про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом від 26.12.2008 р. за формою Н-1, 14.09.2006 р. ОСОБА_1 повертався на особистому автомобілі з відрядження з м. Роздільна у м. Одесу, потрапив у дорожньо-транспортну пригоду, у результаті чого одержав тяжкі тілесні ушкодження з стійкою втратою працездатності.

Згідно з висновку виписки № 67 із акта огляду МСЕК від 10.08.2009 р. у ОСОБА_1 є медичні показання для забезпечення автомобілем.

На звернення позивача до відповідачів з відповідними заявами, Головне управління праці та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації надало ОСОБА_1 письмову відповідь від 22.03.2007 р. № 111-10-269/2/996, у якої роз'яснено порядок забезпечення інвалідів автомобілями та рекомендовано пройти медичний огляд на обласній МСЕК для подальшого взяття на облік по забезпеченню автомобілем; Відділенням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі листом № 2448 від 22.09.2009 р. роз'яснено ОСОБА_1 перелік документів, необхідний для отримання автомобіля та листом від 17.12.2009 р. № 121-06-13 наголошено на неможливості компенсації вартості автомобіля потерпілому, тобто на тому, що виплата вартості автомобіля безпосередньо потерпілому замість виділення автомобіля чинним законодавством не передбачена.

Однак судом встановлено, що ОСОБА_1 із відповідною заявою про надання йому автомобіля не звертався та не надав необхідні документи для його постановки в чергу на забезпечення автомобілем.

Натомість, він вимагає грошову компенсацію за належний йому на праві власності з 1995 р. автомобіль «Ауді-80», яким він користується за допомогою родичів, вважаючи, що саме це передбачено ст. 27 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні».

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність позову ОСОБА_1 та про обґрунтованість позицій відповідачів, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав; усунення обмежень життєдіяльності система заходів, спрямованих на створення умов для досягнення або відновлення особою оптимального фізичного, інтелектуального, психічного і соціального рівня життєдіяльності та забезпечення її законодавчо визначених прав; реабілітація інвалідів система медичних, психологічних, педагогічних, фізичних, професійних, трудових заходів, спрямованих на надання особам допомоги у відновленні та компенсації порушених або втрачених функцій організму, усуненні обмежень їх життєдіяльності для досягнення і підтримання соціальної і матеріальної незалежності, трудової адаптації та інтеграції в суспільство; реабілітаційні послуги послуги, спрямовані на відновлення оптимального фізичного, інтелектуального, психічного і соціального рівня життєдіяльності особи з метою сприяння її інтеграції в суспільство; реабілітаційні заходи комплекс заходів, якими здійснюється реабілітація інвалідів.

Відповідно до ст. 26 вказаного Закону Держава забезпечує розробку, виробництво, закупівлю технічних та інших засобів реабілітації, спеціального автотранспорту, виробів медичного призначення для соціальної адаптації, полегшення умов праці і побуту, спілкування інвалідів, дітей-інвалідів, поширює інформацію про таку продукцію. Технічними та іншими засобами реабілітації інвалідів є, зокрема, засоби для пересування. Рішення про забезпечення інвалідів технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення приймається медико-соціальними експертними комісіями (лікарсько-консультативними комісіями лікувально-профілактичних закладів щодо дітей-інвалідів) на підставі медичних показань і протипоказань, а також соціальних критеріїв. За медичними показаннями встановлюється необхідність надання інваліду технічних та інших засобів реабілітації, виробів медичного призначення, що забезпечують компенсацію або усунення стійких обмежень життєдіяльності інваліда.

В обґрунтування своїх позовних вимог ОСОБА_1 посилався на ст. 27 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», згідно якої грошові компенсації інвалідам, на дітей-інвалідів при реалізації індивідуальних програм реабілітації інвалідів виплачуються у випадках, коли передбачений індивідуальною програмою реабілітації інваліда і Державною типовою програмою реабілітації інвалідів засіб або послуга реабілітації, які повинні бути надані інваліду, дитині-інваліду безоплатно, не можуть бути надані чи якщо інвалід (законний представник дитини-інваліда) придбав відповідний засіб або оплатив послугу за власний рахунок. Зазначені грошові компенсації призначають і виплачують органи праці та соціального захисту населення з урахуванням дотримання інвалідом індивідуальної програми реабілітації інваліда. Розміри грошових компенсацій інвалідам, на дітей-інвалідів визначаються відповідно до вартості технічних та інших засобів та/або послуг реабілітації, виробів медичного призначення, які повинні бути надані інваліду, дитині-інваліду безоплатно або на пільгових умовах згідно з Державною типовою програмою реабілітації інвалідів. Порядок виплати і розміри грошових компенсацій на послуги з реконструктивної хірургії та ендопротезування, технічні та інші засоби реабілітації, вироби медичного призначення, послуги з реабілітації, професійної освіти при реалізації індивідуальних програм реабілітації інвалідів визначаються Кабінетом Міністрів України.

В окрему статтю законодавець виділив виплату грошових компенсацій на бензин, ремонт і технічне обслуговування автомобілів та на транспортне обслуговування (ст. 28). Проте у вказаній статті та і взагалі в Законі України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»не передбачена можливість виплати компенсації за сам автомобіль.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що інвалідам, які отримали інвалідність при виконанні трудових обов'язків відшкодування шкоди Фондом соціального страхування проводиться відповідно до Закону Україні «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрат працездатності», який у порівнянні із Законом України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»є спеціальним.

Вказаним спеціальним Законом та іншими нормативне правовими актами, прийнятими на його виконання, надання інвалідам внаслідок нещасного випадку на виробництві грошової компенсації вартості автомобіль не передбачено.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні»інвалідам і дітям-інвалідам надаються безоплатно або на пільгових умовах послуги з соціально-побутового і медичного обслуговування, технічні та інші засоби реабілітації (засоби для пересування, протезні вироби, сурдотехнічні засоби, мобільні телефони для письмового спілкування тощо), вироби медичного призначення (індивідуальні пристрої, протези очей, зубів, щелеп, окуляри, слухові та голосоутворювальні апарати, ендопротези, сечо- та калоприймачі тощо) на підставі індивідуальної програми реабілітації, автомобілі за наявності відповідного медичного висновку. Після смерті інваліда, дитини-інваліда автомобіль, виданий безоплатно чи на пільгових умовах, у тому числі визнаний гуманітарною допомогою, за бажанням членів його сім'ї може бути переданий у їх власність безоплатно у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Технічні та інші засоби реабілітації можуть бути залишені у власності членів сім'ї померлого інваліда, дитини-інваліда в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Із зазначеної норми вбачається, що автомобіль передається інваліду лише у користування, а не у власність, що виключає можливість надання грошової компенсації замість автомобіля.

Також вказаною ст. 38 встановлено, що порядок та умови забезпечення інвалідів і дітей-інвалідів лікарськими, технічними та іншими засобами реабілітації, виробами медичного призначення, санаторно-курортними путівками, автомобілями, а також переліки технічних та інших засобів реабілітації і виробів медичного призначення визначає Кабінет Міністрів України.

З огляду на зазначене та на виконання ст. 26 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»постановою Кабінету Міністрів України від 19.07.2006 р. № 999 затверджено Порядок забезпечення інвалідів автомобілями.

Норми вказаного Порядку не передбачають надання інвалідам внаслідок нещасного випадку на виробництві грошової компенсації вартості автомобіля замість виділення його в натурі.

Відповідно до п. 6 Порядку інвалід, законний представник недієздатного інваліда, дитини-інваліда отримує автомобіль на десятирічний строк без права продажу, дарування, передачі (в тому числі за довіреністю) іншій особі. Після закінчення зазначеного строку інвалід може користуватися таким автомобілем до отримання нового або повернути його головному управлінню соціального захисту чи управлінню виконавчої дирекції на умовах згідно з пунктом 14 цього Порядку.

Тобто вказаним порядком також встановлена заборона на розпорядження вказаним автомобілем, з чого також вбачається соціальна направленість вказаних норм не на відшкодування шкоди, а на реабілітацію інвалідів, усунення перешкод в обмеженні життєдіяльності.

З огляду на викладене колегія суддів дійшла до висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, свою позицію суду довів та обґрунтував.

Колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів дійшла до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 160, 195, 198, 200, 205 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 04 квітня 2011 року за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в Приморському районі, Головного управління праці та соціального захисту населення Одеської обласної державної адміністрації про зобов'язання вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення. Касаційна скарга на судові рішення може бути подана безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення ухвали апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О. Скрипченко

Суддя С.Д. Домусчі

Суддя Л.П. Шеметенко