Справа № 826/14370/14
Суддя: Кобаль М.І.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

10 травня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Кобаля М.І.,

суддів: Карпушової О.В., Кучми А.Ю.

при секретарі: Хмарській К.І.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Черевківської сільської ради Згурівського району Київської області, Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішень, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - Позивач) звернулась до суду із адміністративним позовом до Черевківської сільської ради Згурівського району Київської області, Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області (далі - Відповідачі), третя особа: ОСОБА_3 у якому просила (з урахуванням уточнення позовних вимог):

- визнати протиправними та скасувати рішення Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області №РВ-015 та №РВ-015 від 26.02.2015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру;

- визнати протиправним та скасувати рішення Черевківської сільської ради Згурівського району Київської області №59-15-V від 02.04.2008 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 та передачі останній у власність земельної ділянки площею 0,3829 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року в задоволенні зазначеного адміністративного позову відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов.

Заслухавши сторін, що прибули у судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, оскаржувану постанову - скасувати, а провадження по справі закрити, виходячи з наступного.

Згідно із п.4 ч. 1 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 25.12.2003 на підставі рішення Черевківської сільської ради №53 ОСОБА_2 було передано у приватну власність земельні ділянки розміром 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку та розміром 0,2627 га для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_2.

Згідно акту встановлення на місцевості, погодження зовнішньої межі земельної ділянки та передачу на зберігання межових знаків користувачу ОСОБА_2 від 26.04.2003 із сусіднім землекористувачем земельної ділянки по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 було погоджено спільну межу, даний акт підписано представником Черевківської сільської ради та представником районного відділу земельних ресурсів.

Згідно висновку Згурівського районного відділу земельних ресурсів від 10.04.2004, відділ погодив та дозволив надати у приватну власність вищевказані земельні ділянки.

28.07.2004 позивачу були видані державні акти на право власності на земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,2627 га по АДРЕСА_2 серія НОМЕР_1 та серії НОМЕР_2.

В той же час, в позові зазначено, що 26.02.2015 позивач звернулася до Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області із заявами про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Однак, рішенням Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області №РВ-015 від 26.02.2015 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру відмовлено. Підставою для відмови у внесенні таких відомостей стала невідповідність поданих документів вимогам Закону України «Про державний земельний кадастр» і Порядку ведення земельного кадастру, а саме: перетин з ділянкою НОМЕР_3, площа співпадає на 0,4171%, перетин з ділянкою НОМЕР_4, площа співпадає на 3,476%.

Рішенням №РВ-015 від 26.02.2015 ОСОБА_2 було відмовлено у внесені відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з посиланням на те, що подані документи не відповідають вимогам законодавства і Порядку ведення земельного кадастру, а саме: перетин з земельною ділянкою НОМЕР_5, площа співпадає на 2,403%.

Як зазначає позивач, з вказаними рішеннями Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області вона не погоджується та вважає їх незаконними, оскільки набула право власності на земельні ділянки ще у 2004 році, а ОСОБА_3 набула право власності на земельні ділянки площею 0,2500 га та 0,1329 га, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у 2009 році.

Крім того, позивач у своєму позові зазначила, що Державні акти про право власності на належні їй земельні ділянки зареєстровані у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №101 та №102.

На думку позивача, внесення цих записів до Книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі, яка є складовою частиною державного реєстру земель свідчить про внесення відомостей про зареєстровані державні акти НОМЕР_1 та НОМЕР_2 на право власності ОСОБА_2 із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та внесення даних про такі земельні ділянки до Державного реєстру земель.

Крім того, позивач вказує на те, що у відповідності до вимог законодавства України, технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на належні їй земельні ділянки є складовою Державного фонду документації із землеустрою, а відомості про вказані земельні ділянки підлягали перенесенню до Державного земельного кадастру.

Також, у позові зазначено, що позивач не погоджується з висновками, викладеними у рішенні Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області на рахунок того, що належні їй земельні ділянки перетинаються із суміжними земельними ділянками, які належать ОСОБА_3

Тобто, на думку позивача, вказані обставини зумовили незаконне позбавлення її права власності на власні земельні ділянки, а тому остання позбавлена можливості розпоряджатися земельними ділянками площею 0,2500 га та 0,2627 га по АДРЕСА_2.

Зазначене змусило позивача звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки під час розгляду цивільних справ, за участю позивача та третьої особи, було встановлено невідповідність технічної документації земельних ділянок, що належать на праві власності ОСОБА_2, їх фактичному місце розташуванню, що призвело до перетину з ділянкою НОМЕР_3 та з ділянкою НОМЕР_5, які належать на праві власності ОСОБА_3 та розташування яких відповідає технічній документації; невідповідність технічної документації земельних ділянок, що належать на праві власності позивачу, їх фактичному місце розташуванню, що призвело до перетину з ділянкою НОМЕР_5, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та розташування якої відповідає технічній документації, невідповідність електронного документа, а саме: відсутність відомостей у електронному документі інформації про державний акт, а також знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Вказані обставини стали підставою для відмови у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру.

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такою позицією суду першої інстанції.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Адміністративне судочинство здійснюється у сфері публічних правовідносин. Критерій розмежування публічних і приватних відносин законом чітко не визначений і досі є спірним. Традиційно публічними вважають відносини, в яких реалізуються публічні інтереси. Тобто інтереси суспільства в цілому, які представляє держава та її органи.

Частина 2 зазначеної статті кореспондується із ст. 17 КАС України, яка визначає юрисдикцію адміністративних судів.

Згідно із п. 1 ч. 2 ст.17 КАС України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно - правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно - правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Юрисдикція - це передбачена законом сукупність повноважень судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції.

Критеріями визначення юрисдикції є:

1) характер відносин (публічно-правові, цивільні, земельні, сімейні справи тощо);

2) суб'єкт звернення (за загальним правилом у судах адміністративної юрисдикції розглядаються справи за зверненням фізичних та юридичних осіб);

3) наявність спору про право.

Головними критеріями судової спеціалізації визнається предмет спірних правовідносин і властива для його розгляду процедура.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції, ОСОБА_2 звернулась до суду з вимогами визнати протиправними та скасувати рішення Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області №РВ-015 та №РВ-015 від 26.02.2015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру та визнати протиправним та скасувати рішення Черевківської сільської ради Згурівського району Київської області №59-15-V від 02.04.2008 в частині затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 та передачі останній у власність земельної ділянки площею 0,3829 га по АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування жилого будинку та ведення особистого селянського господарства.

Тобто, в даному випадку, вже виникли правовідносини, пов'язані із реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, а саме: ОСОБА_3

Зокрема, на підставі технічної документації та державних актів на землю, у ОСОБА_3 виникло право приватної власності на зазначене майно, що свідчить про те, що даний спір з приводу цивільного права фізичної особи (права приватної власності на земельну ділянку) знаходиться поза межами адміністративної юрисдикції.

Отже, даний спір стосується захисту цивільних прав, що має приватно-правовий характер, а тому його вирішення не належить до юрисдикції адміністративного суду.

Аналіз вищезазначених правових норм адміністративного судочинства дає підстави для висновку, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин. Тобто, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.

Згідно із ст. 13, 14 Конституції України, ст. 177, 181, 324 і глави 30 Цивільного кодексу України, - земля та земельні ділянки є об'єктами цивільних прав, а держава і територіальні громади через свої органи беруть участь у земельних відносинах із метою реалізації цивільних та інших прав у приватно-правових відносинах, тобто прав власників земельних ділянок.

При цьому, суд, вирішуючи спір, має з'ясувати чи є він приватно-правовим або публічно-правовим; чи виник спір із відносин, урегульованих нормами цивільного права, чи пов'язані ці відносини зі здійсненням сторонами цивільних або інших майнових прав на земельні ділянки на засадах рівності; чи виник спір щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень при реалізації ним управлінських функцій у сфері земельних правовідносин.

Земельні відносини, суб'єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об'єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (ст. 1 Цивільного кодексу України, ст. 2, 5 Земельного кодексу України).

Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 30 Цивільного кодексу України, статтею 152 Земельного кодексу, у тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування.

Як зазначено в постанові Верховного суду України від 24.02.2015 у справі № 21-34а15 у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про передачу земельних ділянок у власність чи оренду (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації), подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірної земельної ділянки має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне.

Як свідчить зміст позовної заяви, спір виник з приводу здійснення позивачем своїх цивільних (господарських) прав на земельну ділянку.

Вказана позиція, також, узгоджується з позицією, викладеною в постанові пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», рішенні Конституційного Суду України №10-рп/2010 від 1 квітня 2010 року, постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ».

Крім того, аналогічна правова позиція міститься в постановах Верховного суду України від 11.11.2014 №21-493а14, від 16.12.2014 №21-544а14, від 09.12.2014 №21-308а14.

Правовими положеннями ч. 1 ст.244-2 КАС України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч.1 ст. 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

При виборі способу захисту права позивача необхідно врахувати специфіку права та характер його порушення. Захист права судом відбувається з урахуванням установлених законом меж здійснення суб'єктивного права на захист і компетенції суду.

В даному випадку, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що дана справа не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і підлягає закриттю відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, зокрема, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз'яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ (ч. 2 ст. 157 КАС України).

Отже, суд апеляційної інстанції роз'яснює позивачу, що даний спір має розглядатись в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Таким чином, судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.

У зв'язку з цим, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, постанову суду першої інстанції - скасувати, постановити нову ухвалу, якою провадження у справі закрити відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Керуючись ст.ст. 157, 159, 160, 196, 198, 203, 206, 212, 254 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 грудня 2016 року -скасувати.

Провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Черевківської сільської ради Згурівського району Київської області, Відділу Держземагенства у Згурівському районі Київської області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання протиправним та скасування рішень - закрити.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.

Касаційну скаргу може бути подано безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, а в разі складення в повному обсязі відповідно до ст. 160 цього Кодексу - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий - суддя М.І. Кобаль

судді: О.В. Карпушова

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Кобаль М.І.

Судді: Карпушова О.В.

Кучма А.Ю.