Справа № 285/2663/16-а
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м.Житомир справа № 285/2663/16-а

категорія 10.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участю представників сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації про визнання дій неправомірними та стягнення 70 тисяч карбованців,

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнюючої позовної заяви від 12.04.2017, просив визнати дії Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації щодо невиплати йому компенсації за незаконно конфісковане майно його батька неправомірними; стягнути з відповідача на його користь кошти по рішенню комісії № 20 від 29 січня 1993 року за незаконно конфісковане майно та будівлі у його батька ОСОБА_2, посмертно реабілітованого, в сумі 70 тисяч карбованців. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовував тим, що рішенням № 20 від 29 січня 1993 року встановлено Ємільчинському райфінвідділу виплатити йому за рахунок коштів районного бюджету грошову компенсацію за будівлі - 55000 карбованців, за майно - 15000 карбованців, які були незаконно конфісковані у його батька - ОСОБА_2. Отримавши рішення про відшкодування вартості незаконно вилученого майна він подав документи для отримання компенсації, але компенсації не отримав. Упродовж років звертався до Ємільчинської районної ради, його фінансового органу та у вищі органи влади, Управління праці та соціального захисту населення, Департаменту праці та соціального захисту населення, проте отримував лише відписки. Вважає, що відповідач, діючий орган владних повноважень, відмовляючи йому у виплаті компенсації, діє протиправно, тому гарантоване йому Законом право підлягає захисту в судовому порядку.

У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, посилаючись на доводи наведені в уточнюючій позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, з мотивів указаних у письмових запереченнях проти позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з таких підстав.

Як видно із матеріалів справи 29 січня 1993 року Ємільчинською районною комісією з питань поновлення прав реабілітованих прийнято рішення № 20, за результатами розгляду матеріалів перевірки по заяві ОСОБА_1 та на підставі Положення про порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 жовтня 1992 року № 564.

Зазначеним рішенням районна комісія з питань поновлення прав реабілітованих вирішила виплатити ОСОБА_1, що проживає за адресою: м. Новоград Волинський, вул. Тельмана, 26 б, за рахунок коштів районного бюджету грошову компенсацію за будівлі 55000 крб., за майно 15000 карбованців, які були незаконно вилучені у його батька ОСОБА_2.

Загальна сума компенсації складала 70000 карбованців, її виплата доручена Ємільчинському райфінвідділу.

В подальшому, на неодноразові звернення ОСОБА_1, Ємільчинська районна державна адміністрація Житомирської області повідомила позивача про те, що відповідно до п. 4 ст. 90 Бюджетного кодексу України, видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення для виплати компенсації реабілітованим належать до компетенції Головних управлінь праці та соціального захисту населення області та, відповідно, рекомендовано звернутися до Головного управління праці та соціального захисту населення Житомирської області.

Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, посилаючись на п. 2 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112), у своїх листах, повідомив ОСОБА_1 про те, що йому необхідно подати на розгляд наступні документи:

- документальне підтвердження факту неотримання грошової компенсації відповідно до рішення комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29.01.1993 № 20 протягом періоду з 29 січня 1993 року по 01 січня 2004 року;

- оригінал рішення комісії з поновлення прав реабілітованих від 29.01.1993 № 20;

- оригінал свідоцтва про право на спадщину за законом;

- копію свідоцтва про його народження;

- копію довідки про смерть реабілітованого.

Листи такого змісту направлено на адресу позивача у 2013-2017 роках, зокрема № 03К-1896 від 09.01.2014 та № К-3138, К-166 від 24.01.2017.

Позивач вважаючи, що досі не отримав компенсацію за незаконно конфісковане батьківське майно з вини фінансових органів, звернувся до суду з даним позовом.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує наступне.

Компенсація за незаконні репресії та пільги реабілітованим установлені Законом України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 № 962-XII, який введеною в дію з 8 травня 1991 року.

Відповідно до положень статті 5 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 № 962-XII (зі змінами та доповненнями), вилучені будівлі та інше майно по можливості (якщо будинок незайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям натурою. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель та майна. Заяви про компенсацію та повернення майна подаються не пізніше трьох років з моменту набрання чинності цим Законом або з дня одержання особою довідки про реабілітацію згідно з цим Законом. Порядок виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим регулюється Положенням, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" від 17.04.1991 № 962-XII (зі змінами та доповненнями), вирішення питань, пов'язаних з встановленням факту розкуркулювання, адміністративного виселення, з відшкодуванням матеріальних збитків, поновленням трудових, житлових, пенсійних та інших прав громадян, реабілітованих відповідно до цього Закону, покласти на обласні, міські і районні Ради народних депутатів. З цією метою Радам народних депутатів утворити штатні комісії, положення про які затверджується Кабінетом Міністрів України. За дорученням цих комісій органи внутрішніх справ встановлюють факти безпідставності заслання і вислання, направлення на спецпоселення, а також конфіскації і вилучення майна у зв'язку з необгрунтованими репресіями і матеріали перевірки надсилають комісіям.

Установлено, що на виконання постанови Верховної Ради Української РСР від 17 квітня 1991 р. "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні", постановою Кабінету Міністрів Українською РСР від 24.06.1991 № 48 "Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні"" затверджено Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, а також Положення про комісії місцевих Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих.

У подальшому постановою Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 1992 р. N 564 "Про внесення змін і доповнень до постанови Кабінету Міністрів УРСР "Про заходи щодо реалізації Закону Української РСР "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні" назву і текст Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим, викладено у новій редакції; внесено зміни і доповнення до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих.

Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам визначає порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості громадянам, реабілітованим відповідно до Закону України "Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні".

Відповідно до п. 4 розд. І Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 № 48, зі змінами внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 5 жовтня 1992 р. N 564 (у редакції, чинній на момент прийняття рішення від 29.01.1993 № 20, надалі - Положення), право на грошову компенсацію мають також спадкоємці реабілітованих громадян у тих випадках, коли вона була нарахована, але не отримана реабілітованим. При цьому виплата грошової компенсації, а також повернення майна або відшкодування його вартості провадиться тільки спадкоємцям першої черги.

Розділом ІІ і ІІІ Положення врегульовано порядок звернення за грошовою компенсацією, поверненням майна або відшкодуванням його вартості, а також оформлення, нарахування і виплати компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості.

Згідно зі п.п. 5, 8 розд. ІІ Положення, заяви про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості подаються комісіям Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих за місцем постійного проживання реабілітованого. Підставою для виплати грошової компенсації є довідка органів прокуратури чи суду про реабілітацію і документи, що підтверджують строк відбування покарання у місцях позбавлення волі або примусового поміщення до лікувальних закладів.

Заяви про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості розглядаються комісіями, які приймають відповідне рішення і надсилають його для виконання фінансовому органу (п. 9 розд. ІІІ Положення).

У пункті 13 розд. ІІІ Положення вказано, що комісії визначають склад майна, яке підлягає поверненню реабілітованому, і встановлюють його вартість на підставі документів про вилучення і реалізацію майна, одержуваних з архівів та інших установ. У разі відсутності або неповного збереження таких документів комісія визначає склад майна, що повертається на підставі інших доказів. Спадкоємцям реабілітованих повертається майно або відшкодовується його вартість при поданні свідоцтва про право на спадщину або інших документів, що засвідчують це право.

Відповідно до п. 17 розд. ІІІ Положення, якщо майно не збереглося, його вартість компенсується тими підприємствами й організаціями, які першими одержали це майно, або їхніми правонаступниками. В інших випадках відшкодування вартості майна провадиться за рахунок коштів місцевого бюджету.

Пунктом 29 розд. ІІІ Положення визначено, що рішення комісії про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості підлягає виконанню всіма органами державної виконавчої влади, підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями, колективними сільськогосподарськими підприємствами, об'єднаннями громадян або їхніми правонаступниками, а також громадянами чи їхніми спадкоємцями.

Виплата належних реабілітованому громадянину сум грошової компенсації та вартості вилученого майна провадиться шляхом їх перерахунку на особові рахунки реабілітованих чи їхніх спадкоємців в установах Ощадбанку України або поштових переказів (п. 27 розд. ІІІ Положення).

На момент звернення позивача до відповідача, а також на день розгляду справи судом Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам, затверджене постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 № 48 діє в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 N 112 "Про внесення змін і доповнень до Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих" (зі змінами та доповненнями).

Пунктом 12 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24 червня 1991 р. N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112) визначено, що вилучені будівлі та інше майно (якщо будинок не зайнятий, а майно збереглося) повертаються реабілітованому або його спадкоємцям. При відсутності такої можливості заявнику відшкодовується вартість будівель і майна.

Водночас суд зауважує, що постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112, якою до Положення про порядок виплати компенсацій, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам та до Положення про комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 червня 1991 р. N 48, внесено зміни, окремо не регламентовано, у якому порядку та у які строки належить виконувати рішення комісії Рад народних депутатів з питань поновлення прав реабілітованих, утворених Верховною Радою Республіки Крим, обласними, районними, міськими і районними в місті Радами народних депутатів, про виплату компенсації, які прийняті до винесення постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112.

Також у цій постанові відсутні приписи щодо необхідності повторного звернення реабілітованих громадян та їхніх спадкоємців, щодо яких вже прийнято відповідне рішення, із заявами про виплату грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості в порядку, встановленому цією постановою, та/або подачі такими особами додаткових документів для виконання раніше прийнятого рішення про виплату компенсації.

Більш того пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112 установлено, що заяви реабілітованих громадян та їхніх спадкоємців про виплату грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості розглядаються комісіями, до яких вони надійшли на розгляд до прийняття цієї постанови.

Також суд ураховує, що пунктом 28 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112) визначено, що рішення комісії про виплату компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості підлягають обов'язковому виконанню всіма органами державної виконавчої влади, підприємствами, їх об'єднаннями, установами, організаціями, колективними сільськогосподарськими підприємствами, об'єднаннями громадян або їхніми правонаступниками, а також громадянами чи їхніми спадкоємцями.

Відповідно до п. 22 згаданого Положення, у зв'язку із зміною розміру відшкодувань за будівлі та майно з 5 жовтня 1992 р., а також розміру грошової компенсації реабілітованому за кожний місяць позбавлення волі з 1 листопада 1992 р. не провадиться перерахунок сум цих виплат, щодо яких вже прийнято відповідне рішення, крім випадків, коли указані компенсації не виплачено з поважних причин (з вини комісій, фінансових органів, підприємств, установ, організацій тощо).

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих, утвореної Ємільчинською районною Радою народних депутатів, від 29 січня 1993 року № 20 про виплату позивачу компенсації в загальній сумі 70000 карбованців належить обов'язковому виконанню всіма органами державної виконавчої влади, без надання ОСОБА_3 додаткових документів, шляхом перерахування сум грошової компенсації на особовий рахунок в установах Ощадного банку України або поштових переказів.

Однак доказів отримання позивачем грошової компенсації на підставі рішення від 29.01.1993 № 20 матеріали справи не містять. При цьому твердження позивача щодо невиплати йому коштів у сумі 70 тис. карбованців з вини фінансових органів належними доказами відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, під час судового розгляду справи спростовано не було.

У судовому засіданні з'ясовано, що Ємільчинський райфінвідділ, на який рішенням від 29.01.1993 № 20 покладено обов'язок щодо виплати компенсації ОСОБА_1, на даний час відсутній.

Разом з цим, п. 15 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112), установлено, що виплата передбаченої цим Положенням грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам провадяться незалежно від часу реабілітації. Указана компенсація виплачується за рахунок коштів місцевого бюджету відповідним фінансовим органам за місцем проживання реабілітованого, а якщо реабілітований громадянин проживає за межами України - фінансовим органом за місцем провадження попереднього слідства.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Бюджетного кодексу України, місцевими бюджетами є бюджет Автономної Республіки Крим, обласні, районні бюджети та бюджети місцевого самоврядування.

Згідно зі п. 4 ч. 1 ст. 90 Бюджетного кодексу України, до видатків, що здійснюються з бюджету Автономної Республіки Крим і обласних бюджетів, належать видатки на соціальний захист та соціальне забезпечення, зокрема: державні програми соціального захисту та соціального забезпечення: виплати компенсації реабілітованим; дитячі будинки-інтернати; навчання та трудове влаштування інвалідів; будинки-інтернати для громадян похилого віку та інвалідів; будинки-інтернати для дітей-інвалідів; центри з нарахування та здійснення соціальних виплат; притулки для дітей, центри соціально-психологічної реабілітації дітей та соціальні гуртожитки для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (крім відповідних притулків, центрів і гуртожитків, визначених у підпункті "а" пункту 4 частини першої статті 89 цього Кодексу); пільгове медичне обслуговування громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; компенсаційні виплати інвалідам на бензин (пальне), ремонт, техобслуговування автотранспорту та транспортне обслуговування, а також на встановлення телефонів інвалідам I і II груп; відшкодування витрат на поховання учасників бойових дій та інвалідів війни; центри соціальної реабілітації дітей-інвалідів, центри професійної реабілітації інвалідів.

Розпорядником коштів місцевого бюджету для виплати компенсації реабілітованим за місцем проживання позивача є Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації, що не заперечувалося представником відповідача.

Поряд з цим суд звертає увагу на те, що частиною другою статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 3 Основного Закону України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі "Rysovskyy v. Ukraine" Суд підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб ("Beyeler v. Italy", "Oneryildiz v. Turkey", "Megadat.com S.r.l. v. Moldova", "Moskal v. Poland"). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Lelas v. Croatia" і "Toscuta and Others v. Romania") і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (Oneryildiz v. Turkey", та "Beyeler v. Italy").

Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Lelas v. Croatia").

За наведених обставин, суд приходить до висновку, що на даний час зобов'язання Держави перед ОСОБА_1 як спадкоємцем реабілітованого батька, в якого незаконно вилучено будівлі та майно, щодо виплати грошової компенсації в сумі 70 тис. карбованців не виконано з незалежних від позивача причин, а саме з вини органів державної влади.

На даний час рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20 може бути виконано Департаментом праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації.

При цьому суд констатує, що посилання відповідача на п. 2 Положення та необхідність надання ОСОБА_1 документів на розгляд є помилковими, оскільки рішенням Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих вирішено виплатити компенсацію саме позивачу як спадкоємцю його реабілітованого батька.

Рішення про виплату компенсації реабілітованому не приймалося, грошова компенсація не нараховувалася, відтак необхідності звернення позивача із заявою про повернення будівель та іншого майна або відшкодування їх вартості до комісії для прийняття відповідного рішення немає.

Таким чином, суд вважає, що відповідач не виконуючи рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20 діє протиправно.

З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що ефективним способом захисту забезпечення поновлення прав позивача в даному випадку є зобов'язання відповідача виконати рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20.

Разом з цим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог у частині стягнення з Департаменту праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації на користь позивача коштів у сумі 70 тис. карбованців, оскільки виплата суми повинна бути проведена відповідним фінансовим органом у порядку, визначеному у пункті 22 Положення про порядок виплати грошової компенсації, повернення майна або відшкодування його вартості реабілітованим громадянам або їхнім спадкоємцям, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 24.06.1991 N 48 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18.02.93 р. N 112).

Беручи до уваги все наведене, враховуючи при цьому доводи сторін, а також наявні у справі матеріали, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову ОСОБА_1.

Керуючись статтями 11, 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної державної адміністрації виконати рішення Ємільчинської районної комісії з питань поновлення прав реабілітованих від 29 січня 1993 року № 20.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 04 травня 2017 р.