Справа № 816/25/17
Суддя: Мінаєва О.М.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 р. Справа № 816/25/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Мінаєвої О.М.

Суддів: Донець Л.О. , Макаренко Я.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2017р. по справі № 816/25/17

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України

третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Полтавській області

про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, в якому просив суд:

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 30.11.2016 року №595-16;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2017р. по справі № 816/25/17 зазначений позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 листопада 2016 року № 595-16.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач, Державна міграційна служба України, не погодившись з постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме ст.ст. 1, 6, 9 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", та зазначає, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідач правомірно відмовив йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, просить постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2017р. по справі № 816/25/17 скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні адміністративного позову у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду першої інстанції, прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечував, просив суд залишити без змін постанову суду першої інстанції.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сирійської Арабської Республіки, народився в Сирії, в місті Хомс, одружений з 2010 року на громадянці України, має сина, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-алавіт.

13 липня 2016 року позивач звернувся до УДМС України в Полтавській області із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності, Сирійській Арабській Республіці, відбувається громадянська війна, жителі країни піддаються тортурам та знущанням, також існує вірогідність бути призваним на військову службу за умови повернення до Сирійської Арабської Республіки. Участь у збройному конфлікті, а саме вбивство своїх співгромадян, суперечить переконанням позивача. Вказане, за його судженням, є підставою для отримання ним в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

13 грудня 2016 року позивач отримав повідомлення від УДМС України в Полтавській області № 10 від 13 грудня 2016 року про те, що відповідно до статті 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 30 листопада 2016 року № 595-16 (зворотній бік а.с. 136).

Не погоджуючись із рішенням ДМС України від 30 листопада 2016 року № 595-16, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", який набув чинності 04.08.2011 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до частини 1 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За приписами ст. 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до матеріалів справи, з позивачем було проведено співбесіди, результати яких викладено в протоколах, долучених до матеріалів справи.

З матеріалів справи та протоколів співбесід встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Сирійської Арабської Республіки, народився в Сирії, в місті Хомс, одружений з 2010 року на громадянці України, має сина, за національністю - араб, за віросповіданням - мусульманин-алавіт. За словами позивача, останній раз він прибув до України літаком в аеропорт м. Одеси в серпні 2008 по гостьовій візі типу П на запрошення приватної особи. З того часу до Сирії не виїжджав. На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до УДМС звернувся вперше. До міграційних служб інших країн не звертався.

У своїй заяві до УДМС про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 13.07.2016 р. позивач повідомив, що не може повернутись на територію Сирії через війну, тому що його чи когось із членів його сім'ї може бути вбито чи поранено, а також через гуманітарну кризу в країні та відсутність засобів до існування. Також позивач зазначив, що його можуть повторно призвати до урядової армії і змусити приймати участь у бойових діях.

Колегія суддів встановила, що позивач виїхав із Сирії в Україну, коли воєнні дії в його країні були відсутні. Але на сьогодні він має побоювання щодо свого повернення до Сирії, а саме має побоювання зазнати шкоди з боку будь-якої із сторін учасниць конфлікту. Водночас позивач ніколи не приймав участь у політичній чи релігійній діяльності, не був членом жодних організацій чи політичних партій. Він не приймав участь у демонстраціях проти уряду Сирії. Серед тверджень, які надав позивач, він не навів фактів свого особистого переслідування в країні походження. До виїзду з країни він не зазнавав переслідувань з боку державних чи недержавних агентів.

Інформація по країні походження позивача свідчить про факт збройного конфлікту в Сирії, але заявник не надав інформації, яка б підтверджувала, що в разі повернення його до країни він може бути підданий ризику у формі вбивства, поранення або іншої серйозної шкоди.

Проте, зважаючи на значну нестабільність ситуації в Сирії, внутрішній збройний конфлікт та намагання усунення уряду країни, необхідно зазначити, що згідно з п. 164, А, гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, особи, які змушені покинути країну походження, або не можуть повернутись в результаті внутрішніх та міжнародних збройних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відповідає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці та свободі внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем.

На момент звернення із заявою про отримання притулку в Україні, місто Хомс не належало до території, де ведуться бойові дії. Крім того, на співбесіді позивач повідомив, що його місто уже понад рік перебуває під контролем уряду. З того часу в ньому відбуваються позитивні зрушення у відбудові та налагодженні інфраструктури. Батьки позивача мають змогу проживати у власному житлі, їх будинок, який був частково зруйнований три роки тому під час військових дій, зараз повністю відновлено.

Безпечне проживання для позивача у своєму місті Хомс підтверджується також його інформацією про умови проживання близьких в цьому місті на день звернення позивача із відповідною заявою. Зокрема, Всесвітня продовольча програма ООН при впровадженні проекту ShareTheMeal вказує, що зараз в місті Хомс вогонь припинився - дата публікації 15.01.2016 р.

Аналізуючи інформацію по країні походження, слід зазначити, що територія провінції Хомс і самого міста знаходилась під контролем влади Сирії. Те ж саме стверджував і позивач на співбесіді. Тобто, на день звернення, батьки позивача проживали в регіоні, який не знаходився під контролем опозиції, інших антиурядових озброєних груп та терористичних організацій.

Враховуючи, що позивач та його батьки належать до мусульман-алавітів, ставлення до них з боку влади має бути лояльним, оскільки представники даної релігійної течії в Сирії підтримують владу президента ОСОБА_4, це підтверджується протоколом співбесіди.

Таким чином, хоча позивач і висловлює побоювання зазнати шкоду у разі повернення до Сирії через збройний конфлікт, проте ризик застосування цієї шкоди не пов'язаний із жодною із ознак, перерахованих у визначенні біженця. Тобто немає підстав вважати, що позивач має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Хоча матеріали по країні походження підтверджують наявність збройного конфлікту в країні, ризик загрози життю та безпеці позивача і його рідним доведеним не був. Позивач не надав правдоподібних свідчень, щоб довести, що небезпека загрожує безпосередньо йому та його близьким.

З матеріалів справи встановлено, що до Головного управління Державної міграційної служби України в Полтавській області позивач звернувся з метою у будь-який спосіб легалізуватися на території України, оскільки він нелегально перебуває на території України. У співбесіді від 20 липня 2016 року позивач пояснює свої звернення до ГУ ДМС України в Полтавській області тим, що «він думав отримати посвідку на проживання в Україні, так як у нього є дружина - українка і дитина, що народилася в Україні. І ще він думав, що війна в Сирії втихне і він зможе поїхати додому і побачитися з батьками».

В матеріалах справи міститься свідоцтво про народження ОСОБА_1, серії НОМЕР_1, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Олександрія Олександрійського міськрайонного управління юстиції у Кіровоградській області.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію надається в межах квоти імміграції. Дозвіл на імміграцію поза квотою імміграції надається, зокрема, одному з подружжя, якщо другий з подружжя, з яким він перебуває у шлюбі понад два роки, є громадянином України, дітям і батькам громадян України.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач перебуває в шлюбі з громадянкою України з 2010 року і є батьком дитини, яка є громадянином України.

Порядок формування квоти імміграції, Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень визначений постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2002 року № 1983.

Заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивач не має жодних перешкод для отримання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, але, натомість, використовує процедуру отримання захисту на території України для легалізації на території України.

Крім того, колегія суддів вважає помилковим твердження суду першої інстанції про те, що УДМС України в Полтавській області не було вжито заходів щодо отримання об'єктивної, повноцінної та всебічної інформації про ситуацію, яка склалася в країні походження позивача, оскільки з матеріалів справи встановлено, що інформація про ситуацію, яка склалася в країні походження позивача, зібрана всебічно як з офіційних, так і з незалежних джерел.

Суд першої інстанції посилається на той факт, що міграційною службою не реалізоване право звертатися з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади та місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів, не врахував положення ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» де визначено, що міграційна служба реалізовує зазначене право у випадку, коли виникає необхідність у встановленні справжності і дійсності документів, а також виникненні сумнівів щодо достовірності інформації. В даному випадку в реалізації зазначених повноважень не виникало потреби, оскільки особа заявника була встановлена та міграційна служба при підготовці висновку і прийнятті рішення за заявою керувалася офіційними джерелами інформації.

Таким чином, позивач не відповідає критеріям, визначеним Конвенцією про статус біженців від 28.06.1951 р. та Протоколу щодо статусу біженців від 31.01.1967 р. та не має підстав для визнання його біженцем, або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, відповідно до умов, передбачених частиною 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Також колегія суддів вважає, що Головним управлінням Державної міграційної служби України в Полтавській області зроблено обґрунтований висновок про те, що несвоєчасне звернення заявника за захистом в Україні свідчить про відсутність у нього реальних побоювань зазнати переслідування на батьківщині.

Так, заявник, прибувши в Україну 2008 році, звернувся до Управління міграційної служби у Полтавської області вперше лише у липне 2016 року.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009р. № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що у разі повернення до країни свого походження, життю, безпеці чи свободі позивача не буде загрожувати смертна кара або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдське або таке, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширене насильство в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини, а тому позивач не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, враховуючи відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", колегія суддів вважає, що Державною міграційною службою України обґрунтовано відмовлено громадянину Сирії ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також колегія суддів не приймає посилання позивача на Рекомендації УВКБ ООН з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку в редакції від 01.11.2015 року, оскільки зазначений документ стосується осіб, що залишають територію Сирії в зв'язку з ситуацією збройного конфлікту, проте позивач прибув в Україну в 2008 році за приватним запрошенням.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає необґрунтованим висновок суду першої інстанції, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з якими Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" пов'язує надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів не приймає посилання представника позивача на рішення Європейського суду з прав людини по справі за позовом «Л.М. та інші проти Росії» від 15.10.2015 року, оскільки стосовно позивача питання щодо його видворення в країну походження відповідачем не вирішувалось.

Згідно частини 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Колегія суддів, перевіривши оспорюване рішення суб'єкта владних повноважень на відповідність його вимогам ч. 3 ст. 2 КАС України, дійшла висновку, що Державна міграційна служба України при прийнятті рішення діяла на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, на підставі повного і всебічного вивчення обставин особової справи позивача, а тому підстави для задоволення позовних вимог та скасування оспорюваного рішення відсутні.

Враховуючи викладене, переглянувши рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова через невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2017р. по справі № 816/25/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в позові ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Полтавській області про скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Мінаєва О.М.
Судді(підпис) (підпис) Донець Л.О. Макаренко Я.М.
Повний текст постанови виготовлений 15.05.2017 р.