Справа № 820/5407/13-а
Суддя: Усенко Є.А.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2017 р. м. Київ К/800/6316/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача:Усенко Є.А.,
суддів: Веденяпіна О.А., Юрченко В.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження

касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2013

та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014

у справі № 820/5407/13-а Харківського окружного адміністративного суду

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІТЕР»

до Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області

про визнання податкових повідомлень-рішень недійсними,

ВСТАНОВИВ:

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2009, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2010, позов задоволено: скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Харкова від 09.06.2009 №№ /0, /0, від 11.06.2009 № /0; від 09.07.2009 №№ /1, /1, /1, від 13.08.2009 №№ /2, /2, /2.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 30.05.2013 касаційну скаргу ДПІ у Київському районі м. Харкова задоволено частково, скасовано ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.10.2010 та постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.11.2009, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2013, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014, позов задоволено: скасовані податкові повідомлення-рішення ДПІ у Київському районі м. Харкова від 09.06.2009 №№ /0 та /0; від 11.06.2009 № /0; від 09.07.2009 №№ /1, /1 та /1, від 13.08.2009 №№ /2, /2, /2.

У касаційній скарзі ДПІ просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Позивач не реалізував процесуальне право подання заперечення проти касаційної скарги.

Перевіривши правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Фактичною підставою для донарахування ТОВ «ІТЕР» податкових зобов`язань з податку на прибуток, ПДВ, податку з доходів фізичних осіб та застосування штрафних (фінансових) санкцій згідно з податковими повідомленнями-рішеннями, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки від 27.05.2009 № 3609/23-5/33122033, про порушення позивачем норм підпункту 5.3.9 пункту 5.3 ст.5 Закону «Про оподаткування прибутку підприємств» (Закон № 334/94-ВР), підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» (Закон № 168/97-ВР), а саме: завищення валових витрат на загальну суму 1896067,00 грн. за ІІ, ІІІ, ІV квартали 2008 року, у результаті чого занижено податкові зобов'язання з податку на прибуток на 474017,00 грн. та завищено податковий кредит за 2008 рік на загальну суму 380880,00 грн. за господарськими операціями з придбання промислового обладнання у ПП «Різнороб 2006». Крім того, за висновками ДПІ, позивачем порушено норми пункту «г» підпункту 4.2.9 пункту 4.2 ст.4 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» (Закон № 889-IV) щодо виплати доходу працівнику ОСОБА_4 у загальній сумі 405105,44 грн. у 2008 році, які були проведені як компенсація понесених витрат на придбання товару у ПП «Різнороб 2006», внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб у сумі 60765,82 грн.

За результатами перевірки та адміністративного оскарження ДПІ прийняті податкові повідомлення-рішення від 09.06.2009 № /0, від 09.07.2009 № /1, від 13.08.2009 № /2 про визначення податкового зобов`язання з податку на прибуток у сумі 596740,40 грн.( у т.ч. 474017,00 грн. - основний платіж, 122723,40 грн. - штрафні (фінансові) санкції); від 09.06.2009 № /0, від 09.07.2009 № /1, від 13.08.2009 № /2 про визначення податкового зобов`язання із ПДВ у сумі 571320,00 грн.( у т.ч. 380880,00 грн. - основний платіж, 190440,00 грн. - штрафні (фінансові) санкції); від 11.06.2009 № /0; від 09.07.2009 № /1, від 13.08.2009 № /2 про визначення податкового зобов`язання з податку з доходів фізичних осіб у сумі 182297,00 грн.( у т.ч. 60765,00 грн. - основний платіж, 121531,64 грн. - штрафні (фінансові) санкції).

У судовому процесі встановлено, що з посиланням на поставку позивачу від ПП «Різнороб 2006» товару (промислове обладнання) на загальну суму 2275280,17 грн., останній виписав позивачу податкові накладні, а позивач здійснив оплату вартості такого обладнання шляхом: взаємозаліку зустрічних однорідних вимог на загальну суму 198557,95 грн., про що складені акти заліку зустрічних однорідних вимог від 30.05.2008 та від 30.12.2008; емісії та передачі простих векселів від 30.12.2008 серії АА 1302166 на суму 630000,00 грн. та АА 1302167 на суму 680363,61 грн., про що складено акти передачі приймання векселів від 30.12.2008 та від 31.12.2008; передачі готівкових коштів 776565,50 грн. На підставі вказаних документів суму витрат позивач відніс до складу валових витрат, а ПДВ у ціні товару - до складу податкового кредиту відповідного податкового періоду. Разом з тим, перевіркою встановлено, що готівкові кошти, згідно квитанцій до прибуткових касових ордерів, сплачені особистими коштами директора позивача та на підставі авансових звітів були повернуті останньому у сумі 405105,44 грн.

Відповідно до пункту 5.1 ст.5 Закону № 334/94-ВР валові витрати виробництва та обігу (далі - валові витрати) - сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних як компенсація вартості товарів (робіт, послуг), які придбаваються (виготовляються) таким платником податку для їх подальшого використання у власній господарській діяльності.

До складу валових витрат, згідно підпункту 5.2.1 вказаної статті, включаються: суми будь-яких витрат, сплачених (нарахованих) протягом звітного періоду у зв'язку з підготовкою, організацією, веденням виробництва, продажем продукції (робіт, послуг) і охороною праці, у тому числі витрати з придбання електричної енергії (включаючи реактивну), з урахуванням обмежень, установлених пунктами 5.3 - 5.7 цієї статті.

Підпунктом 5.3.9 пункту 5.3 ст.5 цього Закону визначено. що не належать до складу валових витрат будь-які витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення податкового обліку.

Абзацами першим, другим підпункту 7.4.1 пункту 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР (втратив чинність з 1 січня 2011 року) встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи із договірної (контрактної) вартості товарів (послуг), але не вище рівня звичайних цін, у разі якщо договірна ціна на такі товари (послуги) відрізняється більше ніж на 20 відсотків від звичайної ціни на такі товари (послуги), та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 6.1 статті 6 та статтею 8-1 цього Закону, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв'язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР) (абзац перший підпункту 7.4.5 пункту 7.4 цієї статті).

При цьому законодавцем, безумовно, презумується реальність оподатковуваних операцій та витрат платника податку, достовірність документів податкового обліку.

За змістом наведених норм право платника податків на збільшення валових витрат та на включення сум ПДВ до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів, призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами, зокрема податковою накладною, виписаною постачальником - платником ПДВ, митною декларацією (іншими подібними документами, перелік яких встановлений підпунктом 7.2.6 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР) суми витрат на придбання товару (послуг) та ПДВ, нарахованого (сплаченого) податку в ціні придбання товару (послуг).

Задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій виходили з реальності поставок позивачу від ПП «Різнороб 2006» товару; достовірності вище зазначених документів первинного бухгалтерського обліку та податкового обліку, складених з посиланням на виконання господарських операцій із поставки товарів. Такий висновок суди зробили на підставі оцінки приєднаних до справи копій: видаткових та податкових накладних, товарно-транспортних накладних, доказів розрахунку позивача за це обладнання (акти заліку зустрічних вимог, акти приймання-передачі простих векселів, квитанції до прибуткових касових ордерів), доказів подальшої реалізації цього товару на користь КП «Промхіммонтаж», ДП НВК «Прогрес», ТОВ «ТРІЗ ЛТД».

Заперечуючи проти позову та доводячи правомірність зменшення в податковому обліку позивача сум валових витрат, податкового кредиту та донарахування податкових зобов`язань з податку з доходів фізичних осіб, ДПІ у судовому процесі звертала увагу на пояснення громадянина ОСОБА_5, який значився засновником та директором ПП «Різнороб 2006», щодо його непричетності до діяльності та реєстрації вказаного товариства.

На підтвердження цих обставин ДПІ надала суду письмові пояснення ОСОБА_5 від 20.05.2009, які приєднані до справи, в яких він свідчить про відсутність відношення до господарської діяльності ПП «Різнороб 2006» та реєстрацію вказаного товариства за винагороду (а.с. 121-123, т. 1).

Даючи оцінку цим пояснення ОСОБА_5, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, відхилили їх як неналежний доказ, з огляду на відсутність інформації в межах яких процесуальних дій були відібрані ці пояснення, у матеріалах справи відсутні докази порушення кримінального провадження або наявності вироку суду.

Однак, із такими висновками судів не можна погодитись, оскільки вони зроблені із порушенням норм матеріального та процесуального права.

Частиною 1 ст. 70 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Відповідно до статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції (частина 2 цієї статті).

Згідно з підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 статті 7 Закону № 168/97-ВР платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити зазначені окремими рядками: а) порядковий номер податкової накладної; б) дату виписування податкової накладної; в) назву юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); д) місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; є) опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); є) повну назву отримувача; ж) ціну поставки без врахування податку; з) ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; и) загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Відповідно до пункту 18 Порядку заповнення податкової накладної, затвердженої наказом Державної податкової адміністрації України від 30.05.1997р. № 165, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 23.06.1997р. за № 233/2037, усі складені примірники податкової накладної підписуються особою, уповноваженою платником податку здійснювати поставку товарів (послуг), та скріплюються печаткою такого платника податку - продавця.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 21.01.2011 у справі за позовом ТОВ «СІБ» до ДПІ у Жовтневому районі м. Луганська про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, неналежним чином оформлена (підписана не уповноваженою особою) податкова накладна не може бути підставою для нарахування податкового кредиту за наявності фактів, що ставлять під сумнів реальність наданої послуги.

У постанові Верховного Суду України від 05.03.2012 у справі позовом ТОВ «Нафта» до Шосткинської МДПІ про визнання висновків перевірки неправомірними, визнання чинним договору, скасування податкових повідомлень-рішень (справа № 21-421а11) міститься правовий висновок, відповідно до якого податкові накладні, які стали підставою для формування податкового кредиту, виписані від імені осіб, які заперечують свою участь у створенні та діяльності контрагентів платника податків, зокрема й у підписанні будь-яких первинних документів, не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг, а тому віднесення відображених у них сум ПДВ до податкового кредиту є безпідставним.

При оцінці податкових накладних, видаткових накладних, виписаних від імені ПП «Різнороб 2006», як документів, які не мають дефекту форми та містять достовірну інформацію, суди першої та апеляційної інстанцій не звернули увагу, що в них відсутній особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Це при тому, що приєднані до справи видаткові накладні і податкові накладні, які позивач виписав на поставку цього ж обладнання на користь КП «Промхіммонтаж», ДП НВК «Прогрес», ТОВ «ТРІЗ ЛТД» оформлені відповідно до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та підпункту 7.2.1 пункту 7.2 ст. 7 Закону № 168/97-ВР, що, з врахуванням кількості виписаних від імені ПП «Різнороб 2006» видаткових накладних та податкових накладних на адресу позивача, виключає просту необачність позивача чи його помилку при прийманні цих документів від ПП «Різнороб 2006» як належних та відтворенні їх в податковому обліку.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.01.2016 у справі за позовом ПАТ «МТС Україна» до Міжрегіонального головного управління Міністерства доходів і зборів України - Центрального офісу з обслуговування великих платників про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень. Згідно з цією правовою позицією надання податковому органу належним чином оформлених документів, передбачених законодавством про податки та збори, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо податковий орган не встановив та не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, є наслідком укладення нікчемних правочинів або коли відомості ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.

Про необґрунтованість податкової вигоди можуть також свідчити підтверджені доказами доводи податкового органу, зокрема про наявність таких обставин:

- неможливість реального здійснення платником податків зазначених операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна або обсягу матеріальних ресурсів, економічно необхідних для виробництва товарів, виконання робіт або послуг, нездійснення особою, яка значиться виробником товару, підприємницької діяльності;

- відсутність необхідних умов для досягнення результатів відповідної підприємницької, економічної діяльності у зв'язку з відсутністю управлінського або технічного персоналу, основних коштів, виробничих активів, складських приміщень, транспортних засобів;

- облік для цілей оподаткування тільки тих господарських операцій, які безпосередньо пов'язані з виникненням податкової вигоди, якщо для такого виду діяльності також потрібне здійснення й облік інших господарських операцій;

- здійснення операцій з товаром, що не вироблявся або не міг бути вироблений в обсязі, зазначеному платником податків у документах обліку;

- відсутність первинних документів обліку.

При цьому, висловлюючи свою позицію щодо оцінки доданих до матеріалів справи пояснень посадових осіб платника податків - постачальника товарів (послуг), Верховний Суд України вказав, що сам факт того, що на момент розгляду справи щодо офіційних осіб контрагентів не було постановлено вироків, не може спростовувати достовірність їх пояснень відносно характеру укладених угод і фактичного здійснення за цими угодами операцій.

Згідно зі статтею 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів..

Суди попередніх інстанцій, однак, при вирішенні спору не врахували вищевказані позиції Верховного Суду України та не звернули увагу на такий зміст правового регулювання, встановлений вищенаведеними правовими нормами, внаслідок чого зробили помилковий висновок про задоволення позову.

Відповідно до ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, якщо обставини справи встановлені повно і правильно, але суди першої та апеляційної інстанцій порушили норми матеріального чи процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення.

Керуючись ст.ст. 220, 222, 223, 229, 230, 232 Кодексу адміністративного судочинства України, Вищий адміністративний суд України

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Київському районі м. Харкова Головного управління Міндоходів у Харківській області задовольнити, скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 30.09.2013 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 16.01.2014, у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути переглянута Верховним Судом України з підстав та в порядку, передбачених статтями 236-238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: підписЄ.А. Усенко
Судді: підписО.А. Веденяпін
підписВ.П. Юрченко