Справа № 754/1992/17
Суддя: Галась І. А.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Номер провадження 2-а/754/267/17
Справа №754/1992/17
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 травня 2017 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Галась І.А.

при секретарі Ленській Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача - Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення та зобов"язання вчинити певні дії, мотивуючи свої вимоги тим, що вона є громадянкою Соціалістичної Республіки В"єнам, звернулася до УГІРФО ГУ МВС України в м. Києві з заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст.4 ЗУ «Про імміграцію», як особа, яка є матір"ю неповнолітньої доньки іммігрантки, та 29.09.2010 року отримала дозвіл на імміграцію в Україну, а 05.10.2010 р. була документована посвідкою та постійне проживання в Україні НОМЕР_1 яку в подальшому 22.08.2011 р. обміняла на посвідку НОМЕР_2 27.10.2015р. позивачка звернулася до ГУ ДМС України в м. Києві з заявою про обмін посвідки на постійне проживання. Однак відповідачем в ході перевірки матеріалів законності надання дозволу на імміграцію встановлено, що рішення про надання дозволу на імміграцію позивачці суперечить вимогам імміграційного законодавства і тому 16.12.2015р. рішенням відповідача скасовано дозвіл на імміграцію на підставі пункту 6 частини 1 статті 12 ЗУ «Про імміграцію».

Позивач вважає, що правових підстав для скасування дозволу на імміграцію немає, враховуючи, що 29.09.2010р. позивачка отримала дозвіл на імміграцію в Україну на підставі п.6 ч.2 ст. 4 Закону, а саме у зв'язку з тим, що її син - ОСОБА_3 народився в м. Києві. Тобто сина позивачка - ОСОБА_3 на законних підставах можна вважати іммігрантом в Україну, що підтверджується також дозволом на імміграцію виданому позивачці ГІРФО ГУМВС України в м. Києві.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просить скасувати рішення ГУ ДМС України в м. Києві від 16.12.2015р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1; зобов'язати ГУ ДВС в м. Києві здійснити обмін посвідки громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1; зобов'язати ГУДМС України в м. Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1.

Позивач та його представник у судове засідання не з"явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, у заяві представник просить розглядати справу в його відсутність, у письмовому провадженні.

Представник відповідача надав суду письмові заперечення, в яких просили відмовити в задоволенні позовних вимог посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Щодо розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечували.

Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін та їх представників на підставі наявних доказів.

Вивчивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок по доказуванню правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на положення наведеної процесуальної норми, виходячи із суті позовних вимог, під час розгляду даної справи саме відповідачу належить довести правомірність своїх дій та бездіяльності.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу ОСОБА_1, яка є громадянкою Соціалістичної Республіки В"єнам, 29.09.2010 року було надано дозвіл на імміграцію в Україну та Відділом ГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві, відповідно до п.6 ч.2 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» видана тимчасова посвідка на постійне місце проживання в Україні.

Як встановлено в рішенні ВГІРФО Деснянського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо розгляду матеріалів громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, в Україні в м. Київ постійно проживає та постійно зареєстрована дочка громадянки Вєтнаму ОСОБА_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянка Вєтнаму, яка отримала дозвіл на імміграцію в Україну.

Рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 7 від 16.12.2015 року позивачці ОСОБА_1 на підставі пункту 6 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію було скасовано.

Позивач просить задовольнити його вимоги, вважаючи, що оскаржуване рішення прийнято незаконно, а тому підлягає скасуванню.

Правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України "Про правовий статус іноземців" № 3929-ХІІ від 04.12.1994 року (із змінами, внесеними Законами України від 08.06.2000 року та від 18.01.2001 року), а також Законом України "Про імміграцію" № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року.

Відповідно до вимог ч.2-4 ст. 3 Закону України "Про правовий статус іноземців" у редакції, чинній на момент звернення позивача до міграційних органів та прийняття останніми рішення про надання дозволу на імміграцію, іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він має в Україні законне джерело існування; перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України; перебуває на утриманні громадянина України; має на своєму утриманні громадянина України; в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України про імміграцію.

Згідно ст.1 Закону України "Про імміграцію" (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняття відповідного рішення відповідачем), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Судом встановлено, що у Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві зазначено, що відповідно до вимог п.6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію" вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну позивачу.

Згідно ст.12 Закону України "Про імміграцію" дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо:

1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність;

2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили;

3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні;

4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України;

5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

6) в інших випадках, передбачених законами України.

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що, обґрунтовуючи наявність підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та вилучення у останньої посвідки на постійне проживання в Україні відповідач послався саме на п.6 ст. 12 Закону України "Про імміграцію".

Зміст п.6 ст. 12 Закону є відсильним та вказує про можливість звернення до інших нормативно-правових актів України, якими регулюються дані правовідносини.

Відповідачем до суду не надано жодних належних доказів, що свідчили б про наявність обставин, передбачених п.6 ст. 12 вказаного Закону, та були б підставою для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію, та вилучення у останнього посвідку на постійне проживання в Україні, а саме наявність Закону України, що передбачав би такі наслідки при даних умовах.

Судом також встановлено, що з боку позивача при зверненні до ВГІРФО ГУМВС України в м. Києві не було допущено жодних порушень, фактично порушення були допущенні фахівцями ВГІРФО ГУМВС України в м. Києві, що складали висновок на підставі якого позивачу надано дозвіл на імміграцію в Україну.

З письмових матеріалів справи вбачається, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, не підробленими та чинними.

Також відповідачем не надано суду доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачу дозволу на імміграцію та вилучення у нього посвідки на постійне проживання в України, що передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", а саме: відповідачем не надано суду вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; відповідачем, також, не надано суду жодного доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, суд звертає увагу на те, що станом на момент прийняття рішення про надання дозволу на імміграцію, ВГІРФО ГУМВС України в м. Києві, як уповноважений державний орган, перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання ним недостовірних даних, у зв'язку із чим його було документовано посвідкою на постійне проживання.

При цьому суд враховує, що з моменту надання позивачу дозволу на постійне проживання минуло 6 років, у позивача сформувався певний уклад життя в цій країні, виникли зв'язки з оточенням.

Будь-яке рішення чи дії суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до п. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд вважає, що оскаржуване рішення (висновок), прийнято відповідачем з порушенням вимог ст. 2 КАС України, а саме з порушенням принципу пропорційності, зокрема без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно із ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем під час розгляду справи не було доказів в обґрунтування правомірності прийнятого ним рішення, а тому суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 10, 11, 17, 71, 158, 159, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві про скасування рішення, зобов'язання вчинити дії - задовольнити.

Скасувати рішення Головного управління державної міграційної служби України в м. Києві від 16.12.2015 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в м. Києві здійснити обмін посвідки громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Зобов'язати Головне управління державної міграційної служби України в м. Києві повідомити Адміністрацію Державної прикордонної служби України про скасування рішення щодо скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянці Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Деснянський районний суд м. Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: