Справа № 813/4332/16
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/2421/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.,

суддя Матковська З.М.,

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник позивача Клименко А.П.

представник відповідача Юрчак Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові апеляційну скаргу Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.02.2017р. по справі № 813/4332/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Зертранс» до Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень,

В С Т А Н О В И В:

09.12.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Зертранс» звернувся в суд з адміністративним позовом до Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області, в якому просило визнати протиправним і скасувати: податкове повідомлення-рішення (рішення) від 28.09.2016р. № (форма «Р») про сплату 3 852 177 грн. 00 коп. податку на прибуток; податкове повідомлення-рішення від 28.09.2016р. №1 (форма «Р») про сплату 4 280 197 грн. 00 коп. податку на додану вартість та штрафних (фінансових) санкцій 1 070 049 грн. 00 коп.

В обгрунтування адміністративного позову позивач покликався на те, що висновки податкового органу про порушення податкового законодавства не відповідають дійсності та фактичним обставинам справи. Позивач зазначає, що під час перевірки він надав усі, належним чином оформлені, первинні документи та податкові накладні, а саме: договори, акти виконаних робіт, банківські платіжні доручення. Вказують на те, що на момент правовідносин з контрагентами, дані контрагенти були зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, що підтверджується інформацією з бази даних Державної фіскальної служби України.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 02.02.2017р. позов задоволено: визнано протиправним та скасовано податкові повідомлення-рішення Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області від 28.09.2016 року № та № ; стягнуто з Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Зертранс» судовий збір в сумі 138036, 36 грн.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, покликаючись на порушення норм матеріального права, Галицька об'єднана державна податкова інспекція Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену постанову та прийняти нову, кою у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

В обгрунтування вимог апеляційної скарги відповідач покликається на те, що перевірка суб'єкта господарювання була проведена на виконання ухвали Солом'янського районного суду м. Києва «Про призначення позапланової документальної перевірки ТзОВ «Зертранс» від 01.08.2016 року у справі №760/6919/16-к пр. № 1-кс/760/10651/16. ГСУ ФР ДФС України проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000630 від 08.12.2015 року за попередньою правовою кваліфікацією кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст. 28, ч.2 ст. 205, ч.3 ст. 209, ч.3 ст. 28, ч.3 ст. 212, ч.4 ст. 190, ч.3 ст. 28, ч.2 ст 205 КК України. Відповідач зазначає, що, позивачем не підтверджено факту отриманих експедиторських послуг від контрагентів, у зв'язку з відсутністю залізничних накладних на перевезення, які є основним підтверджуючим документом експедиторських послуг пов'язаних з перевезенням вантажів по лініях залізниць, не підтверджено використання їх у господарській діяльності підприємства, відсутнє підтвердження первинними документами факту надання цих послуг контрагентами. Відповідач стверджує, що судом першої інстанції не враховано усіх обставин справи, відтак, просить апеляційну скаргу задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного адміністративного суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржену постанову залишити без змін, виходячи з наступних мотивів та міркувань.

Галицькою об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління ДФС у Львівській області (далі - відповідач) проведено позапланову документальну перевірку ТзОВ «Зертранс» () з питань дотримання вимог податкового законодавства України при здійсненні фінансово - господарських взаємовідносин з ТзОВ «Коралсіті» (), ТОВ «РЗХ Лімітед» (), ТОВ «Шериф Комфорт» (), ТОВ «Нова Перспектива-2015» (), ТОВ «Омелюх груп» (), ТОВ «СТ Мідл» () за період з 01.01.2014 по 29.07.2016. За результатами перевірки складено акт від 16.09.2016 року за №3079/13-04-14-01/36742650.

За результатами проведеної перевірки, оформлених відповідним актом податковим органом, встановлено порушення позивачем: п. 44.1 ст.44, п.п.134.1.1 п.134.1 ст. 134 Податкового кодексу України від 02.02.2010 року за № 2755- VI, із змінами та доповненнями, ТзОВ «Зертранс» завищено витрати на збут за 2015, що призвело до заниження фінансового результату до оподаткування (прибуток або збиток). Визначений у фінансовій звітності відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності (+, -) на загальну суму 21400985 грн., та заниження податку на прибуток на суму 3 852 177 грн.; п.198.1, п.198.3, ст. 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI що призвело до заниження податку на додану вартість на загальну суму 4280197 грн.

На підставі акта перевірки відповідачем винесено податкові повідомлення - рішення форми: від 28.09.2016 року № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість у розмірі 5 350 246, 00 грн., за податковим зобов'язанням у розмірі 4280 197 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1070 049 грн.; від 28.09.2016 року № , яким визначено суму грошового зобов'язання за платежем податок на прибуток у розмірі 3 852 177 грн.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що господарські відносини позивача між ТзОВ «Коралсіті», ТОВ «РЗХ Лімітед», ТОВ «Шериф Комфорт», ТОВ «Нова Перспектива -2015», ТОВ «Омелюх груп», ТОВ «СТ Мідл» документально підтверджені та мали реальний характер.

Колегія суддів апеляційного адміністративного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, врахувавши наступні обставини справи.

Колегією судді встановлено, що між позивачем та ТОВ «Нова Перспектива-2015», ТзОВ «Шериф Комфорт», ТзОВ «Коралсіті», ТзОВ «СТ Мідл», ТзОВ «РЗХ Лімітед», ТзОВ «Омелюх Груп» укладено договори, відповідно до яких контрагенти зобов'язалися за дорученням клієнта, за винагороду і за рахунок клієнта організувати виконання транспортно-експедиційних послуг, пов'язаних з перевезеннями вантажів вказаних клієнтом по лініях залізниць України, СНД і Західної Європи.

На підтвердження виконання умов даних договорів позивач надав суду: рахунок по № 631 за серпень 2013 року, акти наданих послуг про надання транспортно-експедиційних послуг, виписки по рахунку, податкові накладні. Крім, того, в якості доказів використання послуг транспортно-експедиційних послуг подано довідки до актів надання послуг, отриманих від контрагентів, щодо місцезнаходження вагонів, вантажу, шляху прямування.

Згідно ст. ст.134 ПК України об'єктом оподаткування є: прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом зменшення суми доходів звітного періоду, визначених згідно зі ст.ст. 135-137 цього Кодексу, на собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та суму інших витрат звітного податкового періоду, визначених згідно зі ст.ст.138-143 цього Кодексу, з урахуванням правил, встановлених ст. 152 цього Кодексу.

Нормою п. 135.2 ст. 135 ПК України передбачено, що доходи визначаються на підставі первинних документів, що підтверджують отримання платником податку доходів, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів.

Підпунктом 139.1.9. п.139.1 ст.139 ПК України встановлено, що не включаються до складу витрат: витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 ПК України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.(п. 198.3. ст. 198 ПК України).

Згідно з п. 198.6 ст. 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу). У разі якщо на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, які попередньо віднесені до податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до закону.

Податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Правові та організаційні засади транспортно-експедиторської діяльності в Україні її розвиток та вдосконалення. Здійснюється відповідно до Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність»:

транспортно-експедиторська діяльність - підприємницька діяльність із надання транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень експортних, імпортних, транзитних або інших вантажів;

експедитор (транспортний експедитор) - суб'єкт господарювання, який за дорученням клієнта та за його рахунок виконує або організовує виконання транспортно-експедиторських послуг, визначених договором транспортного експедирування.

Відповідно до частини третьої ст. 8 цього Закону експедитори за дорученням клієнтів, зокрема, забезпечують оптимальне транспортне обслуговування, а також організовують перевезення вантажів різними видами транспорту територією України та іноземних держав відповідно до договорів (контрактів), згідно з якими сторони мають право використовувати відомі міжнародні звичаї, рекомендації, правила міжнародних органів та організацій, якщо це не заборонено прямо або у виключній формі цим та іншими законами України; фрахтують національні, іноземні судна та залучають інші транспортні засоби і забезпечують їх подачу в порти, на залізничні станції, склади, термінали або інші об'єкти для своєчасного відправлення вантажів; здійснюють роботи, пов'язані з прийманням, накопиченням, подрібненням, доробкою, сортуванням, складуванням, зберіганням, перевезенням вантажів; ведуть облік надходження та відправлення вантажів з портів, залізничних станцій, складів, терміналів або інших об'єктів; здійснюють оформлення товарно-транспортної документації та її розсилання за належністю; надають в установленому законодавством порядку учасникам транспортно-експедиторської діяльності заявки на відправлення вантажів та наряди на відвантаження; здійснюють розрахунки з портами, транспортними організаціями за перевезення, перевалку, зберігання вантажів; оформляють документи та організовують роботи відповідно до митних, карантинних та санітарних вимог.

Згідно з статтею 9 Закону за договором транспортної експедиції одна сторона (експедитор) зобов'язалася за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Виходячи з аналізу наведених вище норм, транспортно-експедиторські послуги надаються на підставі укладених між експедиторами і клієнтами договорів транспортної експедиції.

Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до ч.1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факт здійснення господарської операції. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно ч.2 ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

З аналізу вказаних норм вбачається, що для встановлення факту здійснення господарської операції, формування витрат для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток або податкового кредиту з податку на додану вартість необхідно дослідити усі первинні документи, які належить складати залежно від певного виду господарської операції, - договори, акти надання послуг.

Чинне податкове законодавство не встановлює конкретного переліку первинних документів, складенням яких має оформлюватися господарська операція, та не визначає ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі, разом з тим, умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити однозначний висновок про те, що витрати фактично понесені та спрямовані на отримання позитивного економічного ефекту.

З матеріалів справи колегією суддів встановлено, що представлені позивачем первинні документи у достатній мірі свідчать про реальність задекларованих господарських операцій. Зокрема, виходячи з наявних у справі матеріалів, позивачем підтверджено обставини щодо належного виконання умов договорів. На момент здійснення позивачем господарських операцій ТзОВ «Коралсіті», ТОВ «РЗХ лімітед», ТОВ «Шериф Комфорт», ТОВ «Нова Перспектива-2015»", ТОВ «Омелюх груп», ТОВ «СТ Мідл» належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, що підтверджується з бази даних Державної фіскальної служби, яка міститься на офіційному сайті Державної фіскальної служби України.

Водночас суд не приймає до уваги посилання відповідача що дана перевірка була проведена на підставі представлених документів позивача та на підставі даних автоматизованого співставлення податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДФС України додатків 5 до податкових декларацій з податку на додану вартість за період з 01.01.2014 року по 29.07.2016 року, оскільки такі не є беззаперечним доказом, щодо не реальності господарських операцій.

Європейський суд з прав людини в пункті 71 рішення у справі "Булвес АД проти Болгарії" висловив свою позицію щодо неприпустимості притягнення до відповідальності однієї компанії, у випадку за неправомірні дії іншої. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.

Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через порушення з боку його контрагентом.

Таким чином, оскільки в судовому порядку встановлено фактичне здійснення господарських операцій між позивачем та контрагентами: ТзОВ «Коралсіті», ТОВ «РЗХ лімітед», ТОВ «Шериф Комфорт», ТОВ «Нова Перспектива -2015» , ТОВ «Омелюх груп», ТОВ «СТ Мідл», що підтверджено належним чином оформленими первинними документами бухгалтерського та податкового обліку. Наявність порушених кримінальних проваджень та ведення досудового розслідування правоохоронними органами стосовно діяльності згаданих суб'єктів господарської діяльності не є підставою для ствердження про нереальність господарської діяльності, оскільки на даний момент відсутні обвинувальні вироки щодо здійснення такими суб'єктами фіктивного підприємництва.

Відповідно до частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Ч. 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що місцевий суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, а також відсутня невідповідність висновків суду обставинам справи.

Разом з тим, суд зазначає, що ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду10.03.2017р. відкрито апеляційне провадження у даній справі та задоволено клопотання Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про відстрочення сплати судового збору в сумі 151 839 грн. 98 коп. до моменту прийняття постанови або ухвали суду апеляційної інстанції по суті вимог апеляційної скарги та/або позовних вимог. Враховуючи те, що 15.05.2017р. Львівським апеляційним адміністративним судом закінчено апеляційний розгляд справи №813/4332/16 судовий збір в сумі 151 839 грн. 98 коп за подання апеляційної скарги підлягає стягненню з апелянта - Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області.

Керуючись ст.ст. 160 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

апеляційну скаргу Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 02.02.2017р. по справі № 813/4332/16 - без змін.

Стягнути з Галицької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 151 839 (сто п'ятдесят одна тисяча вісімсот тридцять дев'ять) грн. 98 копійок (за реквізитами - отримувач коштів - УДКСУ у Галицькому районі м.Львова, код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 38007573, банк отримувача - ГУДКСУ у Львівській області, код банку отримувача (МФО) - 825014, рахунок отримувача - 1004, код класифікації доходів бюджету - 22030101, призначення платежу - судовий збір за подання апеляційної скарги ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), Львівський апеляційний адміністративний суд).

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання ухвалою законної сили, а у разі складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя О. І. Довга
судді З. М. Матковська
І. І. Запотічний