Справа № 208/517/16-а(2а/208/52/16)
Суддя: Бишевська Н.А.
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

13 квітня 2017 рокусправа № 208/517/16-а(2а/208/52/16)
Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Бишевської Н.А.

суддів: Добродняк І.Ю Семененка Я.В.

за участю секретаря судового засідання: Кязимової Д.В.,

без представників сторін;

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

на постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06 травня 2016 р. у справі № 208/517/16-а(2а/208/52/16)

за позовом ОСОБА_2

до Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

"01" лютого 2016 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області в якому просив визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не взяття на облік та не поновлення виплати пенсії ОСОБА_2, зобов'язати відповідача взяти на облік та поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_2 з 07.10.2009 року.

Позовні вимоги обґрунтовані наявністю у позивача гарантованого Конституцією права отримувати пенсію на території України.

Постановою Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06 травня 2016 р. у справі № 208/517/16-а(2а/208/52/16) адміністративний позов ОСОБА_2 до Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено.

Постанову суду мотивовано тим, що право на пенсію є беззаперечним та гарантується Конституцією України та іншими законодавчими актами. Судом зазначено, що норми законодавства, які припиняють виплату пенсії на окупованих територіях, не повинні розповсюджуватись на осіб, що проживають за межами України.

Не погодившись з постановою суду, Дніпродзержинським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Дніпропетровської області подано апеляційну скаргу, згідно якої особа, яка подає апеляційну скаргу просить скасувати постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06 травня 2016 р. у справі № 208/517/16-а(2а/208/52/16), як таку що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що суд не врахував, що відповідно до чинного порядку заяву про призначення пенсії пенсіонер повинен подати особисто,подання заяви через представника не допускається.

Сторони по справі про час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення.

До судового засідання не з'явились представники сторін. Жодних клопотань, повідомлень про причини неявки до суду не надходило, підстави відсутності представників сторін суду не повідомлені.

З урахуванням наявних в справі матеріалів, нез'явлення в судове засідання представників сторін не перешкоджає розгляду скарги.

Перевіривши законність та обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, внаслідок наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_2 проживав у Донецьку та отримував пенсію за віком, надалі виїхав на постійне місце проживання до Ізраїлю.

22 вересня 2015 року представник позивача, у зв'язку з відсутністю Управління Пенсійного фонду України в Пролетарському районі м.Донецька, звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Дніпродзержинська та просив витребувати або відновити пенсійну справу позивача, взяти його на облік та поновити виплату пенсії.

Листом Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м.Дніпродзержинська 29 вересня 2015 року відмовило позивачу, та 27.10.2015 року представник позивача звернувся до Пенсійного Фонду України та просив визначити територіальний орган ПФУ для вирішення питання взяття на облік та поновлення виплати пенсії за місцем знаходження представника, але листом від 12.11.2015 року питання визначення територіального органу не вирішено та повідомлено, що особа повинна пред'явити паспорт, що підтверджує її місце проживання.

Питання правомірності відмови Пенсійного фонду у поновленні виплати пенсії покладено в основу спору, що передано на вирішення до суду.

Дослідивши обставини по справі, колегія суддів вважає за можливе погодитись з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог адміністративного позову з огляду на наступне.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Право на отримання пенсії є конституційним правом громадянина України.

Згідно із статтею 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального положення, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Частиною 3 статті 2 Протоколу№ 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами, що закріплено у частині 3 статті 25 Конституції України.

Враховуючи наведені норми, позивачі як громадяни України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися конституційними правами, в тому числі і правом на пенсійне забезпечення.

Статтею 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» передбачено, що громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Пенсії, призначені в Україні до виїзду на постійне проживання за кордон, виплачуються за 6 місяців наперед перед від'їздом за кордон. За час перебування цих громадян за кордоном виплачуються тільки пенсії, призначені внаслідок трудового каліцтва або професійного захворювання.

З 1 квітня 2004 року набув чинності Закон України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009 року №25-рп/2009 положення пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України, визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Як зазначено в Рішенні №25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

У відповідності до частини 2 статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Отже, з 7 жовтня 2009 року порядок виплати пенсій громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного суду України № 25-рп/2009, тобто виплата пенсії повинна проводитися незалежно від місця проживання пенсіонера.

Згідно з пунктом 1.5 «Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року (надалі - Порядок, в редакції чинній на час виникнення спірних відносин), заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім'ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

Із відповідей управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області вбачається, що єдиною перешкодою для реалізації права на поновлення пенсійної виплати позивачам є подання відповідних заяв не особисто пенсіонерами, а їх представником.

Проте, ОСОБА_5, звертаючись із заявами до управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в інтересах ОСОБА_2, діяв на підставі довіреності посвідченої нотаріально, якою зокрема, наділявся повноваженнями вчиняти дії, пов'язані з поновленням виплати пенсії.

Враховуючи викладене, управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області безпідставно не взяло на облік ОСОБА_2. як пенсіонера, за поданням документів представником позивача, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині також є обґрунтованими.

Таким чином, судова колегія вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з'ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності прийнятого судом першої інстанції судового рішення.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Дніпродзержинського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06 травня 2016 р. у справі № 208/517/16-а(2а/208/52/16) - залишити без задоволення.

Постанову Заводського районного суду м.Дніпродзержинська від 06 травня 2016 р. у справі № 208/517/16-а(2а/208/52/16) - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили відповідно до ст. 254 КАС України та може бути оскаржена відповідно до ст. 212 КАС України.

Головуючий: Н.А. Бишевська

Суддя: І.Ю. Добродняк

Суддя: Я.В. Семененко