Справа № 813/1179/17
Суддя: Кедик Марія Василівна
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2017 року № 813/1179/17

Львівський окружний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючий-суддя Кедик М.В.,

суддя Брильовський Р.М.,

суддя Сакалош В.М.,

секретар судового засідання Іванес Х.О.,

за участю:

позивач ОСОБА_1,

представник позивача ОСОБА_2,

представник відповідача- 1 ОСОБА_3,

представник відповідача- 2 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання неправомірними і скасування наказу та рішення, зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1С.) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач-1, ДМС України), Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі відповідач 2, ГУ ДМС України у Львівській області), в якому просить суд:

- визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області від 16.11.2016 № 255 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 01.03.2017 № 14-17 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вперше позивач звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в 2014 році. Але тоді працівники ГУ ДМС України у Львівській області переконали припинити процедуру за власним бажанням оскільки ОСОБА_1 одружений з громадянкою України та мав підстави для отримання посвідки на тимчасове перебування. Цієї осені термін довідки збіг та орган, що видав цей документ відмовився його продовжити, повідомивши, що позивач повинен залишити територію України. ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою-анкетою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Однак, рішенням Держаної міграційної служби України від 01.03.2017 № 14-17 позивачу відмовлено у визнанні його особою, яка потребує додаткового захисту. Вважає, що дане рішення прийнято без врахування інформації, що стосується країни походження позивача та без врахування небезпеки, яка може загрожувати ОСОБА_1 у разі повернення до ОСОБА_5 Федерації. Позивач вказує, що через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань був змушений покинути країну походження - ОСОБА_5 Федерацію. Підставою для звернення до Державної міграційної служби України з відповідною заявою було те, що у разі повернення до країни походження на нього чекає увязнення та тортури через сфабриковані звинувачення, які стали наслідком політичної діяльності.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали повністю, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити.

Представник відповідача, Державної міграційної служби України подав заперечення, в яких зазначає, що 25.10.2016 гр. ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивач був документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні від 25.10.2016 № 007380. У процесі розгляду заяви та матеріалів особових справ позивача ОСОБА_1 не довів, що він піддавався позасудовим переслідуванням та тортурам у країні походження та громадянської приналежності ОСОБА_5 Федерації. Також зазначає, що упродовж 2015 року ОСОБА_1 двічі відвідував ОСОБА_6 Болгарія та в 2016 році перебував у ОСОБА_6 тобто фактично перебував у третіх безпечних країнах. Як наслідок, позивач підпадає під дію ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача - 1 у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Представник відповідача - 2 у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача -1, представника відповідача - 2, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та пояснення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Громадянин ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, 23.06.2014 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду заяви про надання захисту в Україні та в ході проведених консультацій з працівниками міграційної служби, ОСОБА_1 вирішив припинити розгляд своєї заяви, оскільки вважав, що йому простіше буде отримати посвідку на тимчасове проживання в Україні, ніж статус біженця, оскільки він 02.09.2014 зареєстрував шлюб з громадянкою України.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 08.10.2014 № 149 розгляд заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, припинено за його клопотанням від 08.10.2014.

Громадянин ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_1 25.10.2016 повторно звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач був документований довідкою ГУ ДМС України у Львівській області про звернення за захистом в Україні від 25.10.2016 № 007380.

У процесі розгляду заяви та матеріалів особових справ позивача (№ 2014 LV 0016, № 2016 LV 0028) для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ГУ ДМС України у Львівській області з'ясовано наступне.

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, народився у місті Москва, ОСОБА_5 Федерація, за національністю росіянин, за релігійними переконаннями атеїст, освіта вища: у 2006 році закінчив Московський інститут радіотехніки, електроніки і автоматики за спеціальністю «Програмне забезпечення обчислювальної техніки і автоматизованих систем». Професія інженер.

За сімейним станом одружений: 02.09.2014 уклав шлюб з громадянкою України Костромітіною Дарєю Федорівною, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_3 (свідоцтво про шлюб серії І-СГ №240643, видане 02.09.2014 міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції). Діти відсутні.

Рідна мова російська, вільно володіє англійською, читає і спілкується українською; Французька, японська мови зі словником.

Дані про особу встановлено на підставі паспорта громадянина ОСОБА_5 Федерації для виїзду за кордон № 642957467, виданого 17.05.2011 УФМС-657; паспорта громадянина ОСОБА_5 Федерації для виїзду за кордон № 531061037, виданого 01.03.2016 МЗС ОСОБА_7 38002 (рос. ОСОБА_7 38002); паспорта громадянина ОСОБА_5 Федерації № НОМЕР_1, виданого 21.06.2011 відділом УФМС ОСОБА_7 у м. Москві в районі Теплий стан; посвідки на тимчасове проживання в Україні №TP123933, виданої 18.11.2014 4601 (ГУ ДМС України у Львівській області).

Упродовж останніх 10 років ОСОБА_1 працював інженером у ВАТ «Науково-виробничий комплекс «Науково-дослідний інститут дальнього радіозвязку» (Москва, 2006-2008 роки) та в «Apple Service» (Москва, 2009-2010 роки). Викладав східні єдиноборства (айкідо) в Москві та Сімферополі (2010-2014 роки). У країні походження у нього залишилися матір ОСОБА_8, бабуся ОСОБА_9, дідусь ОСОБА_10, та громадянський чоловік матері ОСОБА_11.

Як стверджує ОСОБА_1, він покинув ОСОБА_7 на початку жовтня 2011 року. З Москви до Києва подорожував автостопом транзитом через територію ОСОБА_6 Білорусь (м. Гомель). 07.10.2011 вїхав на територію України через пункт пропуску «Нові Яриловичі» (Чернігівська область, Ріпкинський район). Далі, за словами позивача, він придбав квиток на поїзд з Києва до АР Крим.

На території Автономної ОСОБА_6 Крим ОСОБА_1 проживав з жовтня 2011 року до 16.03.2014. При цьому, з січня 2012 року до червня 2014 року нелегально. На життя заробляв наступними видами діяльності: розробкою веб-сайтів, здійсненням перекладів та наданням уроків східних єдиноборств (айкідо).

Як стверджує позивач, 23.02.2014 у м. Сімферополі він приймав участь у акції протесту на підтримку Майдану. 26.02.2014 був учасником акції під Парламентом АР Крим. З 27.02.2014 надавав допомогу військовослужбовцям Збройних Сил України, які опинилися у блокаді.

16.03.2014 позивач покинув АР Крим та переїхав на територію материкової України. Свій вибір зупинив на Львівській області та місті Львові, де є гориста місцевість та можливість відкрити бізнес, пов'язаний зі східними єдиноборствами.

На початку вересня 2014 року, ще будучи в процедурі визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 покинув територію України та попрямував до міста Мінська, де планував зустрітися зі своєю мамою та вітчимом. Пробувши у ОСОБА_6 Білорусь близько 5-6 днів, він 14.09.2014 повернувся до України через пункт пропуску «Доманове» (Волинська область, Ратнівський район).

18.11.2014 Головним управлінням ДМС України у Львівській області позивача було документовано посвідкою на тимчасове проживання в Україні № ТР123933 (дата закінчення терміну дії 17.11.2015). У вересні 2015 року строк дії даного документа продовжено до 20.09.2016. Завчасне продовження посвідки позивач мотивує тим, що восени 2015 року йому необхідно було їхати у Софію (Болгарія) на семінар з айкідо, а для отримання болгарської візи, термін дії посвідки повинен бути не менше 3 місяців.

У вересні цього ж року ОСОБА_1 не зміг вчасно продовжити термін дії посвідки на тимчасове проживання в Україні і повторно звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У своїй заяві про надання притулку в Україні позивач просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з наступним: «…на своїй батьківщині я піддавався позасудовим переслідуванням, тортурам, був двічі викрадений людьми, котрі представилися співробітниками ФСБ і МВС РФ. Причина мого переслідування моя політична позиція і опозиційна діяльність в ОСОБА_7 в рядах антипутінської опозиції в період 2005-2011 рр.».

У п. 4.1 розділу 4 анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (причини виїзду з останньої країни постійного місця проживання), ОСОБА_1 вказав наступне: «Політичні репресії, викрадення, тортури з метою самообмови».

У п. 4.4 анкети (причетність до випадків із застосуванням фізичного насилля, котрі повязані з расовою, національною, релігійною приналежністю, політичними поглядами заявника і т.п.) ОСОБА_1 вказав, що «захищав від розбійного нападу вірменських біженців, котрі проживали у наданому владою РФ гуртожитку на території Москви».

У розділі 5 анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_1 вказав наступне: «Подробиці мого особистого і політичного життя в РФ в період до 2011 року включно містяться в матеріалах справи ДМС № 2016LV0016. У разі необхідності готовий викласти повторно».

За результатами розгляду особової справи заявника, проведених співбесід (протоколи від 25.06.2014, 11.11.2016), ГУ ДМС України у Львівській області дійшло висновку, що звернення громадянина РФ Зоріна ОСОБА_12 за захистом в Україні є очевидно необґрунтованим та носить характер зловживання процедурою визначення статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту відповідно до умов, передбачених пунктами 1 або 13 частини 1, статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та він підпадає під дію статті 6 вказаного Закону і не може бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у звязку з тим, що до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував у третій безпечній країні, що оформлено Висновком щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.11.2016.

У висновку головний спеціаліст сектору з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України у Львівській області вказав наступні причини, за яких позивачу необхідно відмовити в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту:

1. У своїх заявах-анкетах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 23.06.2014 та від 25.10.2015, а також у протоколі співбесіди від 25.06.2014 р. та заяві від 20.06.2014 (вх. №10751), ОСОБА_1 зазначає, що займався в ОСОБА_7 опозиційною діяльністю в рядах антипутінської опозиції в період з 2005 до 2011 року. За словами ЗАЯВНИКА, з 2005 року він приймав участь в конференціях «Комітету-2008» (опозиційна організація, яка перетворилася у громадську організацію «Другая Россия»), кінопоказах і дискусіях, присвячених діяльності КДБ СРСР (Вища школа економіки, фільм «Катинь» ОСОБА_13; ОСОБА_14, документальний фільм про польську «Солідарність»), маршах незгодних, акціях громадянського протесту. Займався волонтерською діяльністю з надання допомоги біженцям і малозабезпеченим людям. Приймав участь у мітингах проти поліцейської жорстокості. У 2008 році перешкоджав невідомим бандитам з палками бити жінок і дітей під час рейдерського захоплення гуртожитку в районі Ясного проїзду. При цьому, незважаючи на таку активну опозиційну та активістську діяльність, ОСОБА_1 в підтвердження своїх слів зміг надати лише усні пояснення та копії заяв-показів третіх осіб, які не можуть вважатися належними доказами діяльності заявника, оскільки написані невідомими людьми, особу котрих неможливо встановити, як і неможливо перевірити достовірність їхніх тверджень та автентичність написаних ними текстів.

2. Необхідно також зазначити, що відповідно до основоположного «принципу конфіденційності», що існує у праві притулку, органам державної влади країни до компетенції яких входить реалізація державної політики у сфері міжнародного захисту і до яких особа звернулася за притулком, забороняється встановлювати будь-які контакти із країною походження шукача притулку, окрім випадків, коли така особа уже вичерпала усі можливі способи отримання міжнародного захисту у «країні звернення» або, коли вона становить загрозу національній безпеці та обороні.

3. Відсутність будь-яких конкретних доказів опозиційної діяльності, а саме публікацій в мережі інтернет, в друкованих виданнях, фото- та відеоматеріалів, ОСОБА_1 пояснює наступним чином: «Я просто не хотів зявлятися на відео оперативної відеозйомки і афішувати десь своє імя, фамілію і по батькові. Кожен вибирає свій шлях. У мене є знайомі, котрі отримали статус біженця в інших країнах і вони можуть підтвердити, що приймали зі мною участь в різного роду акціях, пікетах і т.п.».

4. Що стосується наданого 14.11.2016 заявником відеозапису (https://www.youtube.com/watch?v=w47oD9JSI4c), де, як він стверджує, з 02 хв. 20 сек. його можна побачити у синій футболці, синій хустці та штанах пісочного кольору під час участі у пікеті проти поліцейського свавілля, необхідно зазначити, що обличчя зазначеної особи закрито, а відповідно здійснити ідентифікацію неможливо.

5. Беручи до уваги вищенаведене, а також відсутність у загальнодоступних джерелах якої-небудь інформації щодо опозиційної діяльності ОСОБА_1, факти викладені ним про те, що в ОСОБА_7 в період з 2005 до 2011 року він займався опозиційною діяльністю в рядах антипутінської опозиції, не підтверджуються інформацією по країні походження, а відповідно не можуть вважатися достовірними та правдоподібними.

6. У своїх заявах-анкетах про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 23.06.2014 та від 25.10.2015, а також у протоколі співбесіди від 25.06.2014 та заяві від 20.06.2014 (вх. №10751), ОСОБА_1 зазначає, що в країні походження піддавався позасудовим переслідування та тортурам. Окрім цього, як стверджує заявник, його двічі викрадали особи, котрі представлялися співробітниками ФСБ і МВС РФ. Зазначені події детально описані ОСОБА_1 у заяві від 20.06.2014 (вх.№10751) та протоколі співбесіди від 25.06.2014. В той же час, в підтвердження своїх слів заявник надав лише копію, як він стверджує, заяви своєї матері до органів внутрішніх справ РФ про його викрадення, та копію талону-повідомлення від 01.10.2011 № 1098 про прийняття даної заяви.

За результатами візуального огляду копій даних документів неможливо встановити чи вони взаємоповязані між собою чи ні. Аналіз зразків зображень талонів-повідомлень у пошуковій системі «Google» вказує на те, що наявність на них печаток чи штампів не є обовязковою. Дане припущення випливає також з відсутності на бланку талону-повідомлення буквосполучення «МП»/»М.П.». Враховуючи те, що в мережі інтернет можна знайти та завантажити як уже заповнені фото-/сканкопії бланків вищевказаного документа, так і чисті (незаповнені), існує висока ймовірність поданням заявником недостовірного або ж підробленого бланка талону-повідомлення або його копії з метою підтвердження своїх висловлювань.

7. Як вбачається з аналізу інформації по країні походження, у ОСОБА_5 Федерації справді мають місце факти позасудового переслідування та застосування тортур відносно правозахисників, опозиціонерів і різного роду активістів. Так, відповідно до «Доповіді Amnesty International 2015/16: Права людини у сучасному світі» від 01.02.2016, на декількох гучних процесах оголилися глибоко вкорінені і обширні вади російської системи кримінального правосуддя, зокрема недотримання принципу рівноправності сторін; застосування тортур і жорстокого поводження в ході слідства і готовність судів приймати докази, отримані під тортурами; участь таємних свідків і використання інших таємних доказів, які не міг оскаржити захист; відмова в праві користуватися послугами адвоката на власний вибір. Виправдувальні вироки виносилися менше ніж в 0,5% випадків.

Згідно статті «Політичні репресії в ОСОБА_7 в 2011-2014 роках: позасудові переслідування», опублікованої 10.04.2015 року на веб-сайті незалежного правозахисного медіа-проекту «ОВД-Инфо», позасудові політичні переслідування активістів невідємна складова російського політичного ландшафту 2011-2014 років. Їх умовно можна розділити на кримінальні та відомчі. Кримінальні це протизаконні способи перешкоджання діяльності активістів: погрози, знищення майна, напади, вбивства. Відомчі це використання в тих же цілях повноважень як правоохоронних органів, так і самих різних чиновників. Наприклад, погрози відняти дітей з боку опіки, висилка неугодних іноземців за допомогою ФМС і ФСБ, тиск на бізнес, звільнення і т.д.

Попередня класифікація практик дозволяє говорити про те, що позасудові переслідування в ОСОБА_7 складаються переважно з нападів різного ступеня жорстокості; підпалів і знищення майна; пов'язаних з тиском «профілактичних бесід»; погроз; звільнень; атак на бізнес; тиску з використанням ЗМІ; позбавлення посвідки на проживання; погроз позбавлення батьківських прав; зривів концертів; кібератак; блокувань контенту в інтернеті; обмеження свободи пересування; специфічних передвиборних махінацій.

Проаналізувавши зібраний матеріал і виокремивши особливості подібних репресій, «ОВД-Инфо» приходить до висновку, що в силу відсутності задокументованих показів факти позасудових переслідувань практично не піддаються верифікації і підрахунку.

Тим не менше, ОСОБА_1 міг у встановленому порядку звернутися до медичних закладів, як приватних, так і державних, міста Москви чи будь-якого іншого міста на території ОСОБА_5 Федерації та задокументувати факт застосування відносно нього тортур. Також про вищезазначену подію заявник міг повідомити правозахисні організації, однак, за його словами, він не переймався тим, щоб спробувати знайти правду у судових інстанціях ОСОБА_5 Федерації: «Після того як мене відпустили після другого викрадення, я через 2 дні покинув територію РФ».

Враховуючи вищенаведене, заявником не доведено, що він піддавався позасудовим переслідуванням та тортурам у країні походження та громадянської приналежності ОСОБА_5 Федерації.

8. ОСОБА_1 перетнув державний кордон України законно 07.10.2011, а вперше звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до ГУ ДМС України у Львівській області 23.06.2014 , тобто, через 2 роки і 8 місяців після вїзду на територію України, перебуваючи 2 роки і 5 місяців нелегально. Вдруге заявник звернувся із аналогічною заявою 25.10.2016, знову ж таки будучи у статусі нелегального мігранта, оскільки через власну безвідповідальність не продовжив у визначені законодавством України строки посвідку на тимчасове проживання № ТР123933, видану 18.11.2014 ГУ ДМС України у Львівській області. Таким чином, ОСОБА_1 двічі не дотримано порядку звернення особи за захистом в Україні, встановленого статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

9. Серед тверджень, які надав заявник, він не навів фактів свого особистого переслідування у країні походження та громадянської приналежності ОСОБА_5 Федерації за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства) та приналежності до певної соціальної групи.

За словами ОСОБА_1, в країні походження він піддавався позасудовим переслідуванням, тортурам та двічі був викрадений людьми, котрі представилися співробітниками ФСБ та МВС РФ, через свою політичну позицію і опозиційну діяльність в ОСОБА_7 в рядах антипутінської опозиції.

Водночас заявник не зміг надати переконливі докази, які б підтверджували вищевказану діяльність ОСОБА_1, а також факти викрадень та застосування відносно нього тортур.

10. Після документування 18.11.2014 посвідкою на тимчасове проживання в Україні, заявник неодноразово відвідував дружню ОСОБА_5 Федерації ОСОБА_6 Білорусь, що підтверджується відповідними штампами про перетин кордону у паспортних документах.

11. Окрім цього, ОСОБА_1 під час співбесіди від 11.11.2016 вказав, що у 2015 році вимушений був вїхати на територію РФ, щоб отримати водійське посвідчення. Також, за словами заявника, взимку 2015-2016 року він звертався до Генерального Консульства РФ у Львові за виготовленням закордонного паспорта, який отримав 01.03.2016 без жодних проблем.

Вищенаведене ставить під сумнів наявність у ОСОБА_1 обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознакою політичних переконань у ОСОБА_5 Федерації, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу біженця у відповідності до умов передбачених пунктом 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

12. ОСОБА_1 не повідомляє про ризик застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару, проте через свою опозиційну діяльність в ОСОБА_5 Федерації побоюється застосування відносно себе тортур, а також нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання. При цьому, заявник не зміг надати переконливі докази, які б підтверджували вищевказану діяльність ОСОБА_1, а також факти викрадень та застосування відносно нього тортур.

13. Як випливає з матеріалів особової справи, заявник вбачає у зверненні за захистом в Україні надійний спосіб легалізації на території України та, таким чином, зловживає процедурою визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту, а відповідно у нього немає підстав для набуття статусу особи, яка потребує додаткового захисту, у відповідності до умов передбачених пунктом 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

14. Окрім того, ОСОБА_5 Федерація на даний момент не залучена до повномасштабних внутрішньодержавних або міжнародних збройних конфліктів, а лише приймає у них участь опосередковано. Активні бойові дії на території РФ відсутні.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно пункту 22 частини першої статті 1 вказаного Закону, третя безпечна країна це країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, крім випадків транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки така країна:

- дотримується міжнародних стандартів з прав людини у сфері притулку, встановлених міжнародно-правовими актами універсального та регіонального характеру, включаючи норми про заборону тортур, нелюдського чи такого, що принижує гідність, поводження чи покарання;

- дотримується міжнародних принципів стосовно захисту біженців, передбачених Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженців 1967 року, та стосовно осіб, які потребують додаткового захисту;

- має національне законодавство у сфері притулку та біженців і її відповідні державні органи визначають статус біженця та надають притулок;

- забезпечить особі ефективний захист проти вислання і можливість звертатися за притулком та користуватися ним;

- погоджується прийняти особу і забезпечити їй доступ до процедури визначення статусу біженця чи надання додаткового захисту.

Як слідує з відміток у паспортних документах заявника, упродовж 2015 року він двічі відвідував ОСОБА_6 Болгарія та цього року один раз побував у ОСОБА_6.

За словами ОСОБА_1, у ОСОБА_6 із заявою про визнання біженцем він не звертався.

Оскільки країни-члени ЄС за своєю суттю вважаються безпечними країнами походження (http://www.asylumineurope.org/reports/country/Germany/asylum-procedure/safe-country-concepts), заявник підпадає під дію статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тому що до прибуття в Україну з наміром бути визнаним біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебував в третій безпечній країні.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 15.11.2016 № 255, гр. РФ ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Про прийняте рішення позивач був поінформований відповідним повідомленням ГУ ДМС України у Львівській області від 16.11.2016 № 77.

Не погодившись із вказаним рішенням ГУ ДМС України у Львівській області, позивач звернувся 18.11.2016 до ДМС із скаргою, у якій просив скасувати наказ Головного управління від 15.11.2016 № 255 та зобов'язати Головне управління повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За результатами розгляду скарги, ДМС рішенням від 01.03.2017 № 14-17 було відхилено скаргу ОСОБА_1 на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та пп. "б" п. 8.3 розділу VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, протягом п'яти робочих днів з дня отримання повідомлення про відмову можуть бути оскаржені в установленому законом порядку до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а також до суду у строки, встановлені цим Законом.

Частиною 5 вказаної статті Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Порядок розгляду ДМС скарг визначений розділом VIII Правил розгляду заяв та оформлення документів необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за № 1146/19884 (далі - Правила № 649)

Відповідно до п. 8.1 Правил № 649, ДМС, відповідно до статті 12 Закону, здійснює розгляд скарг на рішення територіальних органів ДМС, зокрема, про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (підпункт "б" п. 8.1 Правил № 649).

У разі надходження до ДМС скарги на рішення територіального органу ДМС структурний підрозділ з питань біженців ДМС (п. 8.2 Правил № 649):

а) реєструє скаргу в журналі реєстрації скарг на рішення територіального органу ДМС (додаток 35);

б) витребовує особову справу заявника від територіального органу ДМС, що ухвалив оскаржене рішення;

в) після отримання матеріалів особової справи заявника розглядає скаргу із дотриманням вимог, встановлених частинами шостою та сьомою статті 12 Закону;

г) готує висновок за результатами розгляду скарги, в якому обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

За результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень (п. 8.3 Правил № 649):

а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

Пунктом 8.5 Правил № 649 визначено, що рішення, передбачені пунктом 8.3 цього розділу, оформлюються рішенням ДМС (додаток 36), реєструються в журналі реєстрації рішень про розгляд скарг (додаток 37) та надсилаються разом з особовою справою заявника у встановленому порядку до відповідного територіального органу ДМС.

Рішення ДМС від 01.03.2017 № 14-17 про відхилення скарги ОСОБА_1 було скеровано до ГУ ДМС України у Львівській області супровідним листом ДМС від 02.03.2017 № 8.5/1417-17.

15.03.2017 Головним управлінням було підготовлено повідомлення № 82 про відхилення ДМС скарги ОСОБА_1

Отже, ДМС було в повній мірі дотримано вимоги розділу 8 Правил № 649 при розгляді скарги позивача. Скаргу розглянуто ДМС у строки, визначені ч. 5 ст. 12 Закону № 3671.

Наведене спростовує викладені у позові твердження позивача про протиправність та необґрунтованість рішення ГУ ДМС України у Львівській області про відмову в оформленні документів та рішення ДМС про відхилення скарги.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка потребує додаткового захисту особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу "Щодо мінімальних стандартів кваліфікації громадян третіх країни та осіб без громадянства, біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається", які використовуються у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови:

- заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву;

- усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів;

- твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою;

- заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви;

- встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців (далі Керівництва) особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Суд звертає увагу, що обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Згідно із Позицією Управління Верховного комісару ООН у справах біженців "Про обов'язки та стандарти доказів у заявах біженців" від 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно зі ст. 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справах біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Однак, ні до ГУ ДМС України у Львівській області, ні до ДМС України жодних переконливих доказів, що свідчили б про переслідування та погрози переслідування позивачем на своїй батьківщині надано не було.

Частиною 6 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені у пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Також, судом встановлено, що у продовж 2015 року ОСОБА_1 двічі відвідував ОСОБА_6 Болгарія та в 2016 році перебував у ОСОБА_6 тобто фактично перебував у третіх безпечних країнах. Як наслідок, позивач підпадає під дію ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, не вказують на наявність у нього об'єктивних причин для побоювання стати жертвою переслідувань у країні походження, така інформація носить загальний характер і не містить конкретних відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині його особисто або членів його сім'ї за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

На думку суду звернення позивача з заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту насправді були зумовлені не побоюваннями стати жертвою переслідувань, а не бажанням повернення до країни походження.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку, що наказ ГУ ДМС України у Львівській області від 15.11.2016 № 255 про відмову ОСОБА_1 в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та рішення ДМС від 01.03.2017 № 14-17 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є законними і обґрунтованими та прийнятими відповідно до вимог чинного законодавства України.

За правилами, встановленими ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем доведено правомірність прийнятого рішення.

Таке рішення повністю відповідає зібраним матеріалам особової справи, прийняте в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, та обґрунтовано.

З урахуванням викладеного суд зазначає, що підстави, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», для визнання позивача біженцем чи особою, що потребує додаткового захисту, відсутні.

Тому, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до положень пункту 23 статті 5 Закону України Про судовий збір позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову у порядку, визначеному статтею 12 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, позивачем не надано доказів на підтвердження судових витрат, тому підстав для відшкодування таких відповідно до положень статті 94 КАС України немає.

Керуючись статтями 7-14, 69-71, 86, 94, 159, 160-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд-

постановив :

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Згідно ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього ж Кодексу апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Постанова суду першої інстанції, набирає законної сили у порядку та строки згідно ст. 254 КАС України.

Головуючий суддя Кедик М.В.

Суддя Брильовський Р.М.

Суддя Сакалош В.М.

Повний текст постанови складено 16.05.2017.