Справа № 2а/2470/1276/12
Суддя: Гриців М.І.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Гриціва М.І.,
суддів:Волкова О.Ф., Кривенди О.В., Прокопенка О.Б., -
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом прокурора Кіцманського району Чернівецької області (далі - Прокурор) в інтересах держави в особі державної інспекції сільського господарства у Чернівецькій області до Кіцманської районної державної адміністрації Чернівецької області (далі - РДА), треті особи - садове товариство «Наладчик» (далі - Садове товариство), ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання незаконним та скасування розпорядження,

встановила:

У квітні 2015 року Прокурор звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати незаконним та скасувати розпорядження РДА від 30 вересня 2009 року № 512 «Про затвердження технічної документації та надання у власність земельної ділянки громадянину ОСОБА_6 для ведення садівництва в адміністративних межах Білянської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області» (далі - Сільська рада, Спірне розпорядження відповідно).

Вимоги мотивував тим, що РДА видала Спірне розпорядження із порушенням встановленого законом порядку, оскільки затвердила технічну документацію із землеустрою для складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку для ведення садівництва на території Сільської ради в Садовому товаристві ОСОБА_6 за умов, які не давали для цього підстав. Зокрема, до цього розпорядження не були додані документи та рішення, які мали передувати його виданню, як-от зміни у розпорядження голови РДА від 5 травня 2009 року № 253 «Про надання дозволу на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на земельну ділянку для ведення садівництва в адміністративних межах Білянської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області» про збільшення розміру площі земельної ділянки з 0,08 га до 0,12 га (далі - розпорядження № 253). Його видання порушило вимоги генерального плану Садового товариства в частині розміру площ земельних ділянок. Цим розпорядженням у власність ОСОБА_6 була передана земельна ділянка, що не була вільною. Раніше на неї було видано Державний акт на право власності ОСОБА_5, який не скасований і не визнаний недійсним у встановленому законом порядку.

Посилався також і на те, що на час видання Спірного розпорядження ОСОБА_6 не був членом Садового товариства і не користувався земельного ділянкою у цьому товаристві.

Суди встановили, що голова РДА розпорядженням № 253 надав ОСОБА_6 дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання державного акта на право власності на земельну ділянку № 1 орієнтовною площею 0,08 га в Садовому товаристві для ведення садівництва, що знаходиться за межами населеного пункту в адміністративних межах Сільської ради.

Сільська рада рішенням від 23 липня 2009 року № 35/25-09 внесла зміни в рішення XXIV сесії цієї ж ради V скликання від 7 квітня 2009 року № 24/24-09 «Про погодження передачі земельної ділянки безоплатно у приватну власність ОСОБА_6.» про збільшення розміру земельної ділянки, що передавалась у приватну власність в Садовому товаристві, з орієнтовної площі 0,08 га до 0,12 га.

На підставі договору від 22 травня 2009 року приватне підприємство «Захід-Зем» розробило для ОСОБА_6 технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акта на право приватної власності на земельну ділянку для ведення садівництва площею 0,12 га на території Сільської ради.

За висновком відділу Державного комітету із земельних ресурсів у Кіцманському районі Чернівецької області від 17 липня 2009 року

№ 04-10/584 прав третіх осіб на використання вказаної земельної ділянки немає.

На час здійснення і прийняття зазначених вище дій і рішень існували відомості про те, що на земельну ділянку, яка за Спірним рішенням передана ОСОБА_6, раніше ОСОБА_5 було видано державний акт від

30 грудня 1997 року серії НОМЕР_1 про право приватної власності на землю площею 0,07 га, що зареєстрований за № 134 в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю.

Чернівецький окружний адміністративний суд постановою від

11 червня 2013 року, яку Вінницький апеляційний адміністративний суд ухвалою від 23 жовтня 2013 року та Вищий адміністративний суд України ухвалою від 25 червня 2015 року залишили без змін, позов задовольнив.

У своєму рішенні суди зазначили, що за наявності у ОСОБА_5 правовстановлюючих документів на земельну ділянку РДА неправомірно своїм розпорядженням надала цю саму земельну ділянку у власність ОСОБА_6

Не погоджуючись із ухвалою суду касаційної інстанції, ОСОБА_6 звернувся із заявою про її перегляд Верховним Судом України з підстави, встановленої пунктом 2 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), у якій просить скасувати всі постановлені у справі рішення та закрити провадження у справі.

Як на приклад неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних й тих самих норм процесуального права послався на ухвалу Вищого адміністративного суду України від 2 лютого 2016 року (справа № К/800/10750/15), в якій суд за аналогічних обставин вказав, що спори з приводу визнання неправомірними рішень про надання у власність земельної ділянки є приватно-правовими і не підлягають розгляду в адміністративних судах, тому провадження у справі закрив.

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України перевірила наведені у заяві доводи і дійшла висновку про таке.

Із наведеного вище неповного переліку обставин убачається, що предметом спору у цій справі були розпорядчі дії районного органу державної влади з надання земельної ділянки у власність ОСОБА_6, до складу якої входить земельна ділянка, що у часі раніше була передана у власність ОСОБА_5

Цей спір сторони та суди визнали таким, що належить до юрисдикції адміністративних судів.

Однак у контексті конкретних обставин цієї справи та зумовленого ними нормативного регулювання правовідносин, що склалися між його суб'єктами, такий висновок не можна визнати правильним.

Спірна земельна ділянка неодноразово була предметом спору щодо права користування нею.

У провадженні Кіцманського районного суду Чернівецької області перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до Сільської ради, ОСОБА_5 про визнання державного акта на право власності на земельну ділянку недійсним та скасування реєстрації державного акта, який рішенням від 18 квітня 2013 року у задоволенні позову відмовив. Апеляційний суд Чернівецької області та Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалами від 29 травня та 13 листопада 2013 року відповідно рішення суду першої інстанції залишили без змін. Одним із аргументів відмови у задоволенні позову було визнано те, що до складу земельної ділянки, переданої у власність ОСОБА_6, входить земельна ділянка, яка в 1997 році на підставі членства в Садовому товаристві надана у власність ОСОБА_7

Відомо також, що Кіцманський районний суд Чернівецької області рішенням від 23 грудня 2013 року за наслідками розгляду позову Прокурора в інтересах РДА до ОСОБА_6 визнав недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку від 26 листопада 2009 року серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,12 га для ведення садівництва на території Садового товариства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Рішення суду касаційної інстанції, яке переглядається, про законність розпорядчих дій, ґрунтується на юридичних фактах, стосовно яких існує спір про право на земельну ділянку, до вирішення якого і поза зв'язком з яким не можуть бути розв'язані питання, пов'язані з безоплатною передачею землі у власність. Позаяк це рішення, як і рішення судів попередніх інстанцій, помилково було розглянуте в порядку адміністративного судочинства, відповідно до підпункту «б» пункту 1 частини другої статті 243 КАС вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації захисту свого права на земельну ділянку у порядку цивільного судочинства.

Отже, заява підлягає задоволенню.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241-243 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

постановила:

Заяву ОСОБА_6 задовольнити.

Постанову Чернівецького окружного адміністративного суду від

11 червня 2013 року, ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 23 жовтня 2013 року та ухвалу Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2015 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий М.І. Гриців

Судді: О.Ф. Волков

О.В. Кривенда

О.Б. Прокопенко