Справа № 308/11552/16а
Суддя: Іщук Лариса Петрівна
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 року Львів№ 876/2129/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Іщук Л.П.,

суддів Онишкевича Т.В., Хобор Р.Б.,

за участю секретаря судового засідання Джули В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Закарпатської митниці ДФС про скасування постанови у справі про порушення митних правил,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до до Закарпатської митниці ДФС про скасування постанови у справі про порушення митних правил № 1259/20909/16 від 29.04.2016 року за вчинення правопорушень, передбачених ст. 485 та ч. 3 ст. 470 МК України.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20.01.2017 року позов задоволений: скасовано постанову в справі про порушення митних правил №1523/30517/16 від 26 жовтня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.485 та ч.3 ст.470 МК України і закрито провадження у справі про порушення митних правил.

Відповідач - Закарпатська митниця ДФС оскаржила постанову суду першої інстанції. Вважає, що оскаржувана постанова винесена без належного з'ясування обставин справи і з порушенням норм матеріального права. Просить її скасувати і прийняти нову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі зазначає, що твердження позивача про постійне місце проживання в Республіці Чехія не відповідають дійсності, оскільки місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване на території України, а тому він є резидентом України і його дії спрямовані на ухилення від сплати митних платежів. Крім того, з відомостей, що наявні у відповідача, ОСОБА_1 не звертався до посольства України в Республіці Чехія і на обліку, як такий, що постійно проживає у даній країні, не перебуває.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлені про дату, місце та час розгляду справи, а тому суд ухвалив провести розгляд справи відповідно до ст.ст. 41, 196 КАС України та без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного пристрою.

Заслухавши доповідь судді Львівського апеляційного адміністративного суду, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.07.2016 року позивачем ОСОБА_1 ввезено в режимі тимчасового ввезення терміном до одного року на митну територію України для особистого користування автомобіль «Audi A6», державний номерний знак Чеської Республіки НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1.

21.08.2016 року при виїзді з України до Чеської Республіки ОСОБА_1 було затримано інспектором м/п «Солотвино» Закарпатської митниці ДФС і складено протокол про порушення митних правил (ч. 3 ст. 470 та ст. 485 МК України).

26.10.2016 року винесена постанова про порушення митних правил, якою встановлено, що ОСОБА_1, заявивши митному органу при ввезенні автомобіля на територію України про постійне місце проживання за межами території України, вчинив дії спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, що передбачено ст.485 МК України.

Крім того, ОСОБА_1 перевищив строк доставки транспортного засобу, що перебуває під митним контролем, чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 470 МК України.

Суд першої інстанції, задовольняючи адміністративний позов, виходив з того, що у діях позивача відсутній склад правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 470 та ст. 485 МК України, а тому винесення відповідачем оскаржуваної постанови про порушення митних правил є протиправним.

З такими висновком суду першої інстанції погоджується апеляційний суд, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 458 Митного кодексу України (МК України) порушення митних правил є адміністративним правопорушенням, яке являє собою протиправні, винні (умисні або з необережності) дії чи бездіяльність, що посягають на встановлений цим Кодексом та іншими актами законодавства України порядок переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, пред'явлення їх органам доходів і зборів для проведення митного контролю та митного оформлення, а також здійснення операцій з товарами, що перебувають під митним контролем або контроль за якими покладено на органи доходів і зборів цим Кодексом чи іншими законами України, і за які цим Кодексом передбачена адміністративна відповідальність.

Частиною першою ст. 495 МК України встановлено, що доказами у справі про порушення митних правил є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку встановлюються наявність або відсутність порушення митних правил, винність особи у його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, серед іншого: протоколом про порушення митних правил, іншими документами (належним чином завіреними їх копіями або витягами з них) та інформацією.

Відповідно до ст. 485 МК України заявлення в митній декларації з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру неправдивих відомостей щодо істотних умов зовнішньоекономічного договору (контракту), ваги (з урахуванням допустимих втрат за належних умов зберігання і транспортування) або кількості, країни походження, відправника та/або одержувача товару, неправдивих відомостей, необхідних для визначення коду товару згідно з УКТ ЗЕД та його митної вартості, та/або надання з цією ж метою органу доходів і зборів документів, що містять такі відомості, або несплата митних платежів у строк, встановлений законом, або інші протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, а так само використання товарів, стосовно яких надано пільги щодо сплати митних платежів, в інших цілях, ніж ті, у зв'язку з якими було надано такі пільги, тягнуть за собою накладення штрафу в розмірі 300 відсотків несплаченої суми митних платежів.

Відповідальність, передбачена санкцією даної статті, настає у разі наявності мети - неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, а також заявлення у письмовій декларації неправдивих відомостей.

Особливості тимчасового ввезення громадянами транспортних засобів особистого користування на митну територію України регламентується ст. 380 МК України.

Частинами 1,2 ст. 380 МК України передбачено, що тимчасове ввезення громадянами-нерезидентами на митну територію України транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року. Цей строк може бути продовжено органами доходів і зборів з урахуванням дії обставин непереборної сили та особистих обставин громадян, які ввезли такі транспортні засоби, за умови документального підтвердження цих обставин, але не більш як на 60 днів.

Транспортні засоби особистого користування, що тимчасово ввозяться на митну територію України громадянами-нерезидентами, не підлягають письмовому декларуванню та звільняються від подання документів, що видаються державними органами, уповноваженими здійснювати види контролю, зазначені у статті 319 цього Кодексу. Пропуск таких транспортних засобів через митний кордон України здійснюється без застосування до них заходів гарантування, передбачених розділом X цього Кодексу. Пальне, що міститься у звичайних (встановлених заводом-виробником) баках зазначених транспортних засобів, не підлягає письмовому декларуванню та не є об'єктом оподаткування митними платежами.

В свою чергу, для громадян-резидентів зазначеною статтею передбачено інші умови ввезення транспортних засобів особистого користування.

Так, згідно ч. 3 ст. 380 МК України тимчасове ввезення громадянами-резидентами транспортних засобів особистого користування, що класифікуються за товарними позиціями 8702, 8703, 8704 (загальною масою до 3,5 тонни), 8711 згідно з УКТ ЗЕД та причепів до них товарної позиції 8716 згідно з УКТ ЗЕД дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, після сплати всіх митних платежів, які відповідно до закону підлягають сплаті при імпорті таких транспортних засобів.

Тимчасове ввезення громадянами-резидентами на митну територію України інших транспортних засобів особистого користування дозволяється на строк до одного року під письмове зобов'язання про їх зворотне вивезення за умови письмового декларування в порядку, передбаченому законодавством України для громадян, та із застосуванням до них заходів гарантування, передбачених розділом Х цього Кодексу.

Таким чином, необхідність сплати особою митних платежів при ввезенні на територію України транспортного засобу для особистого користування або звільнення від їх сплати залежить від того, чи є особа резидентом чи нерезидентом і встановлюється митним органом при ввезенні автомобіля на територію України.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема, протоколу про порушення митних правил № 1523/30517/16 (а.с.а.с. 54-60); постанови про порушення митних правил № 1523/30517/16 від 26.10.2016 року (а.с.а.с 8-12)., позивачем ОСОБА_1 в режимі «тимчасове ввезення терміном до одного року» на основі відміток в закордонному паспорті консульського відділу Посольства України в Чеській Республіці «постійне проживання» і таке ввезення було здійснене без письмового митного декларування (ч.2 ст. 380 МК України).

Таким чином, здійснивши пропуск на територію України транспортного засобу ОСОБА_1 у такому режимі і без письмового декларування, митний орган погодився із такими умовами ввезення «тимчасове ввезення на строк до одного року».

Тобто, притягуючи до відповідальності позивача ОСОБА_1 за ст. 485 МК України, митний орган не врахував, що відповідальність згідно з цієї норми наступає лише при ввезенні транспортного засобу на територію України через митний кордон і за наявності письмової декларації, заповненої особою, яка ввозить транспортний засіб, чого у даному випадку не було.

Статтею 4 Митного кодексу України визначено, що нерезиденти - це фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України. Резиденти - фізичні особи: громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які мають постійне місце проживання в Україні, у тому числі ті, які тимчасово перебувають за кордоном.

Таким чином, основоположним критерієм визначення особи резидентом чи нерезидентом у розумінні Митного кодексу України є її постійне місце проживання, а не її громадянство, оскільки нерезидентом може бути, зокрема, як громадянин України, так і громадянин іншої держави.

Однак, в оскаржуваній постанові про порушення митних правил Закарпатська митниця ДФС покликалась на те, що позивач є громадянином України та повинен нести відповідальність.

Апеляційний суд зазначає, що п. 33 ч.1 ст. 4 МК України дає визначення поняттю нерезидента, та визначає коло осіб, які до них відносяться.

Згідно п.п. "в" п. 33 ч.1 ст. 4 МК України нерезидентами є фізичні особи: іноземці та особи без громадянства, громадяни України, які мають постійне місце проживання за межами України, у тому числі ті, які тимчасово перебувають на території України.

Отже, для того щоб особа вважалася нерезидентом вона повинна відповідати певним критеріям характерним для нерезидентів України, а саме мати статус (бути) іноземця чи особи без громадянства або бути громадянином України, який має постійне місце проживання за межами України, у тому числі таким, який тимчасово перебуває на території України.

За змістом п.45 ч.1 ст. 4 МК України постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Відтак, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_1 підпадає під ознаки нерезидента в розумінні МК України, оскільки має постійне місце проживання в Республіці Чехія.

Постійне місце проживання позивача ОСОБА_1 у Республіці Чехія підтверджується відміткою у його паспорті громадянина України для виїзду за кордон, дозволом на постійне проживання (ас. 15), довідками з місця роботи і про заробіток (а.с.а.с. 17-21).

Апеляційний суд не приймає як на підставу визнання його резидентом України до уваги покликання апелянта на зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 в Україні і зазначає, що згідно Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи визнається житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Однак, чинне законодавство дає ще й інше розуміння поняття "місце проживання", під яким слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік (ст. 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні"). Від місця проживання законодавець відмежовує «місце перебування», тобто адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік.

Позивач на підтвердження свого постійного проживання, вказав що згідно трудових договорів від 15.05.2015 року та від 01.02.2016 року він перебуває в трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю Rebena s.r.o. з місцем розташування м. Градец Кралове 500 11 Чеська Республіка, вул. Штефанікова, 312. Трудовий договір від 01.02.2016 року є безстроковим. Умовами даних трудових контрактів передбачено, що працівник зобов'язується працювати у роботодавця як підсобний робітник на виробництві; початок робіт згідно з останнім трудовим договором 01.02.2016 року, місце виконання робіт - місто Прага.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_1 не може нести адміністративну відповідальність за порушення митних правил за ознаками ст. 485 МК України та ст. 470 МК України.

З огляду на зазначене висновок митного органу, що позивачем вчинено протиправні дії, спрямовані на ухилення від сплати митних платежів, є необґрунтованим.

Апеляційний суд зазначає, що за змістом частини першої ст. 9 та ст.10 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачена адміністративна відповідальність. Адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Підсумовуючи наведені правові норми апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що правопорушення, яке кваліфікується ст. 485 МК України, повинно бути вчинено крім того, з метою неправомірного звільнення від сплати митних платежів чи зменшення їх розміру, тобто, що це правопорушення може бути вчинено лише умисно, а цього відповідачем не доведено, оскільки транспортний засіб був ввезений у режимі «тимчасового ввезення до 1 року» з погодження митного органу.

Оскільки встановлено, що підстави для відповідальності позивача за ч.3 ст. 485 МК України відсутні то, відповідно, таких немає і за ст. 470 МК України, тому постанова суду першої інстанції в частині скасування постанови про порушення митних правил є цілком обґрунтованою, відповідає нормам матеріального права, а тому її слід залишити без змін.

Щодо висновку суду першої інстанції про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв'язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення, апеляційний суд з цим не погоджується і вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 247, ч. 3 ст. 284 КУпАП право закривати провадження у справі про адміністративне правопорушення має лише орган, до компетенції якого віднесений розгляд справ про адміністративне правопорушення, а не адміністративний суд, який перевіряє правомірність винесеної таким органом постанови. Відтак, відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову в цій частині і постанова в цій частині підлягає скасуванню, як така, що суперечить нормам матеріального права.

Відповідно до ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Керуючись ст.ст.160, 195,196,198,202,205,207, 212, 254 КАС України, суд

постановив :

Апеляційну скаргу Закарпатської митниці ДФС задовольнити частково.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2017 року у справі № 308/11552/16-а скасувати у частині закриття провадження у справі про порушення митних правил та прийняти в цій частині нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

В решті постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 січня 2017 року у справі № 308/11552/16-а - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення її в повному обсязі.

Головуючий суддя Л.П. Іщук

Судді Т.В. Онишкевич

Р.Б. Хобор

Постанова складена в повному обсязі 15.05.2017 року