Справа № 428/2444/17
Суддя: Юзефович І. О.
Дата ухвалення: 2017-05-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 428/2444/17
Провадження №2-а/428/182/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2017 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Сєвєродонецьку адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконуючого обов'язки Сєвєродонецького міського голови, виконуючого обов'язки першого заступника міського голови Зарецького Сергія Вікторовича, Сєвєродонецької міської ради Луганської області, міського голови Казакова В.В. про визнання неправомірним та скасування розпорядження від 02.03.2017 року №111 про звільнення, поновлення на посаді з 02.03.2017р., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.03.2017р.,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до в.о. Сєвєродонецького міського голови, виконуючого обов'язки першого заступника міського голови Зарецького С.В., Сєвєродонецької міської ради Луганської області, міського голови Казакова В.В. про визнання неправомірним та скасування розпорядження від 02.03.2017 року №111 про звільнення, поновлення на посаді з 02.03.2017р., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.03.2017р., мотивуючи вимоги тим, що розпорядженням в.о. Сєвєродонецького міського голови Зарецького С.В. від 02.03.2017р. №111 його було звільнено з посади начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради згідно з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виявленням невідповідності займаній посаді. Вказане розпорядження він вважає незаконним, оскільки в основу прийнятого рішення про його звільнення була покладена інформація депутатів Сєвєродонецької міської ради від 02.03.2017р. про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді начальника, яка не відповідає дійсності та як документ не передбачена законом. Перед звільненням за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України йому не була запропонована інша робота та крім того його звільнили у період тимчасової непрацездатності, перед звільненням не запропонували йому надати будь-які пояснення, до того ж звільнила його особа, яка не мала на це відповідних повноважень. Тому, позивач ОСОБА_1 звернувся з позовом до суду і просить суд визнати неправомірним та скасувати розпорядження в.о. Сєвєродонецького міського голови Зарецького С.В. від 02.03.2017р. №111 про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради; поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради з 02.03.2017р.; стягнути з Сєвєродонецької міської ради на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 02.03.2017р. по день прийняття рішення по справі.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні обставини, викладені в обґрунтування позову підтримав, додаткових пояснень не мав, просив задовольнити позов.

Представник позивача ОСОБА_2 у судовому засідання пояснив, що оскільки атестація не була проведена Сєвєродонецькою міською радою, то звільнення позивача ОСОБА_1 є незаконним, тому просив задовольнити позов.

Представник відповідача Сєвєродонецької міської ради Луганської області Дубіна П.О. у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, доказів поважності причин неявки до суду не надав.

Представник відповідача в.о. Сєвєродонецького міського голови Зарецького С.В. Слєсарєв І.Е. у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, доказів поважності причин неявки до суду не надав.

Відповідач міський голова м. Сєвєродонецька Казаков В.В. у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки до суду не повідомив.

Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ч.2 ст. 128 КАС України, неприбуття в судове засідання без поважних причин представника сторони або третьої особи, які прибули в судове засідання, або неповідомлення ним про причини неприбуття не є перешкодою для розгляду справи.

Відповідно до копії трудової книжки серія НОМЕР_2, ОСОБА_1 призначено на посаду начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради за підсумками конкурсу з 21.10.2016р.. Отже, між позивачем ОСОБА_1 та Сєвєродонецькою міською радою Луганської області виникли трудові правовідносини, які регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, зокрема, у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

Згідно з розпорядженням в.о. Сєвєродонецького міського голови Зарецького С.В. №111 від 02.03.2017р., ОСОБА_1 02.03.2017р. звільнено з посади начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України у зв'язку із виявленням невідповідності займаній посаді. Підставою видання даного розпорядження стала інформація депутатів Сєвєродонецької міської ради від 02.03.2017р. про невідповідність ОСОБА_1 займаній посаді.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді справ про звільнення за п. 2 ст. 40 КЗпП суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З цих підстав, зокрема, може бути розірваний трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації або підрозділу у зв'язку з нездатністю забезпечити належну дисципліну праці у відповідній структурі. Не можна визнати законним звільнення з цих підстав лише з мотивів відсутності спеціальної освіти (диплома), якщо відповідно до чинного законодавства наявність її не є обов'язковою умовою виконання роботи, обумовленої трудовим договором. Проте у випадках, коли згідно з законодавством виконання певної роботи допускається після надання в установленому порядку спеціального права (водії автомобільного та електротранспорту тощо), позбавлення цього права може бути підставою для звільнення працівника з мотивів невідповідності займаній посаді або виконуваній роботі з додержанням правил ч. 2 ст. 40 КЗпП.

З вищенаведених матеріалів справи судом встановлено, що звільнення позивача відбулось відповідно до пункту 2 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку із виявленням невідповідності займаній посаді. Однак, суд вважає, що відповідачем у своєму розпорядженні не дотримано вимог п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та чітко не зазначено в чому саме полягає невідповідність займаній посаді ОСОБА_1: в недостатності кваліфікації чи в невідповідності стану здоров'я, тобто, яка саме об'єктивна обставина перешкоджає продовженню даної роботи.

Для звільнення працівника за п. 2 ст. 40 КЗпП України важливо, щоб неналежне виконання працівником трудових обов'язків було результатом недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, що свідчать про відсутність вини працівника в неналежному виконанні трудових обов'язків і не може бути підставою для звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Обставини, які свідчать про вину працівника, не можуть наводитися як аргумент, що обґрунтовує необхідність звільнення за п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Якщо власник має докази винного неналежного виконання трудових обов'язків працівником, він вправі притягти його до дисциплінарної відповідальності аж до звільнення з роботи на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

У зв'язку із викладеним, суд вважає, що при звільненні позивача в.о. Сєвєродонецького міського голови Зарецьким С.В. неправильно застосовано п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та звільнено ОСОБА_1 без достатньої правової підстави.

Разом з цим, відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону.

Застосування вказаної правової норми судом про зміну формулювання причини звільнення може мати місце в тому випадку, коли суд визнає формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, та коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі. В даному випадку суд вважає неможливим застосувати ч. 3 ст. 235 КЗпП України та змінити формулювання причини звільнення позивача з п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України на п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, оскільки звільнено працівника з цих підстав може бути, якщо працівник вчинив проступок на роботі після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.

Як встановлено судом, у період перебування позивача на посаді начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради з 21.10.2016р. по 02.03.2017р. до нього жодного дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку не застосовувалось, а отже і його звільнення на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України неможливе.

Крім цього судом встановлено, що згідно із листком непрацездатності серія АГТ №230581, виданим КУ «СЦПМСД», позивач ОСОБА_1 перебував на амбулаторному лікуванні із загальним захворюванням у період з 02.03.2017р. по 07.03.2017р. включно.

Відповідно до ч. 4 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці стосуються як передбачених статтями 40, 41 КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обґрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність.

Отже, відповідачем при звільненні позивача не дотримано вимог ч. 4 ст. 40 КЗпП України та не прийнято до уваги, що в день звільнення позивачу видано лікарняний листок про його тимчасову непрацездатність, а тому суд вважає, що вказане порушення КЗпП України також свідчить про незаконність звільнення позивача ОСОБА_1.

Підсумовуючи викладене суд зазначає, що розпорядження в.о. Сєвєродонецького міського голови Зарецького С.В. №111 від 02.03.2017р. не відповідає чинному законодавству, є протиправним та необґрунтованим, а отже у суду є достатні підстави для задоволення позову про визнання протиправним та скасування даного розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 235 КзпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 слід поновити на роботі на посаді начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради з 02 березня 2017р..

Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року N 348).

Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу по день винесення рішення суду, суд враховує, що позивач був звільнений 02.03.2017р., тобто його вимушений прогул розпочався 02.03.2017р.. Отже, розмір середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу позивача має обчислюватися з 02.03.2017р. по 15.05.2017р. (день проголошення цього рішення суду).

Здійснення розрахунків середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу визначено в Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134.

Середньоденна заробітна плата позивача складає 521,80грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців, що передують події звільнення, робочі дні в загальному розмірі 18785,05 грн. (за січень та лютий 2017 року) ділиться на число відпрацьованих робочих днів за два вищевказаних місяці в кількості 36 днів).

Час вимушеного прогулу позивача за період з 02.03.2017р. по 15.05.2017р., тобто станом на час винесення судом цього рішення, складає 48 робочих днів із урахуванням святкових днів.

Отже, 48 робочих днів затримки слід помножити на 521,80грн. середньоденної заробітної плати позивача, що складе 25046,40грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Саме у вказаному розмірі слід задовольнити відповідні позовні вимоги із урахуванням суми допомоги по тимчасовій непрацездатності, яка буде виплачена позивачу після поновлення на роботі, адже позивач протягом певного періоду вимушеного прогулу перебував у стані тимчасової непрацездатності (абзац 2 п. 32 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.1992 року).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що позовні вимоги задоволені, позивача було звільнено від сплати судового збору, у зв'язку із чим судові витрати у розмірі 640грн. відповідно до ст. 94 КАС України віднести за рахунок місцевого бюджету.

На підставі п. 2, 3 ч. 1 ст. 256 КАС України суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання цього рішення в частині поновлення позивача на роботі, а також в частині стягнення з Сєвєродонецької міської ради Луганської області на користь позивача середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Керуючись ст.ст. 4, 8, 11, 17, 86, 94, 128, 158-163, 186, 254, 256 КАС України, суд

постановив:

Позов ОСОБА_1 до виконуючого обов'язки Сєвєродонецького міського голови, виконуючого обов'язки першого заступника міського голови Зарецького Сергія Вікторовича, Сєвєродонецької міської ради Луганської області, міського голови Казакова В.В. про визнання неправомірним та скасування розпорядження від 02.03.2017 року №111 про звільнення, поновлення на посаді з 02.03.2017р., стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 02.03.2017р., задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження виконуючого обов'язки Сєвєродонецького міського голови Зарецького Сергія Вікторовича №111 від 02.03.2017р. «Про звільнення ОСОБА_1».

Поновити ОСОБА_1 з 02 березня 2017 року на роботі на посаді начальника відділу з юридичних та правових питань Сєвєродонецької міської ради Луганської області.

Стягнути з Сєвєродонецької міської ради Луганської області () на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, і.н. НОМЕР_1, середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, тобто за період з 02 березня 2017 року по 15 травня 2017 року, в загальній сумі 25046,40грн. із урахуванням суми одержаної допомоги по тимчасовій непрацездатності.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та в частині стягнення з Сєвєродонецької міської ради Луганської області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу в межах одного місяця.

Судовий збір по справі у розмірі 640грн. віднести за рахунок місцевого бюджету.

Постанова може бути оскаржена до Донецького адміністративного апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення , з одночасним надсиланням її копії до Донецького адміністративного апеляційного суду. У разі прийняття судом постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя