Справа № 524/1977/17
Суддя: Рибалка Ю. В.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/1977/17
ПОСТАНОВА 2-а/524/311/17

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.04.2017 року суддя Автозаводського районного суду м. Кременчука Рибалка Ю.В., розглянувши в порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, третя особа - Управління соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Автозаводського районного суду м. Кременчука надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, третя особа - Управління соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, в якому просила визнати протиправним рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, прийняте формі розпорядження від 17.10.2016 щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2016; визнати протиправним та скасувати рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 14.11.2016 щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1 згідно рішення міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за №1163 від 08.11.2016; зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 01.11.2016 (день припинення виплати) по 01.01.2017 (день відновлення її виплати) та стягнути судові витрати.

Суд, розглянувши матеріали позовної заяви та встановивши, що відповідно до положень ст.183-2 КАС України у даній адміністративній справі застосовується скорочене провадження, ухвалою від 30.03.2017 відкрив скорочене провадження у справі, відповідачу надано строк тривалістю в десять днів з дня отримання копії ухвали для подання доказів на спростування позову, подачі заперечень проти позову або заяви про визнання позову.

21.04.2017 відповідачем подано заперечення проти позову та документи на підтвердження своїх заперечень у передбачений ч.3 ст.183-2 КАС України десятиденний строк з дня одержання ухвали про відкриття скороченого провадження, в яких просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з необґрунтованістю, посилаючись на те, що відповідач діючи згідно норм чинного законодавства, враховуючи постанову КМУ №365 від 08.06.2016 та рішення міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22.11.2016, відновив позивачу пенсію з 01.01.2017. Крім того, рішення міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам позивачем не оскаржувалось, не скасовувалось та є чинним.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.183-2 КАС України, скорочене провадження застосовується в адміністративних справах оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

На підставі ст.183-2 КАС України суддя розглянув справу одноособово в порядку скороченого провадження без проведення судового засідання та виклику осіб, які беруть участь у справі.

Оцінивши викладені позивачем обставини справи та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд прийшов до висновку про наявність достатніх підстав для прийняття рішення в порядку скороченого провадження, виходячи з наступного.

ОСОБА_1 перебуває на обліку в Кременчуцькому об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України Полтавської області з серпня 2014 року як внутрішньо переміщена особа за тимчасовим місцем проживання в м. Кременчуці та отримує пенсію відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 11.10.2016 №862 ОСОБА_1 припинено соціальні виплати з правом поновлення відповідно до п.16 Постанови КМУ №365 від 08.06.2016 у зв'язку із встановленням факту відсутності за фактичним місцем проживання згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї.

На виконання вказаного рішення, розпорядженням Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 17.10.2016 припинено виплату пенсії ОСОБА_1 з 01.11.2016.

26.10.2016 позивач звернулась до відповідача із заявою про подовження виплати пенсії.

Рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.11.2016 №1163 відмовлено у відновленні пенсії ОСОБА_1 відповідно до наданої заяви від 26.10.2016 у зв'язку із не підтвердженням факту проживання за адресою зазначеною у довідці реєстрації внутрішньо переміщеної особи, та відповідно рішенням Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 14.11.2016 №348 позивачу відмовлено у подовженні виплати пенсії відповідно до наданої заяви згідно рішення комісії.

Вважаючи протиправною дії Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області щодо припинення виплати пенсії та відмови у її поновленні, звернулась до суду.

Як установлено судом, рішенням міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 22.11.2016 №1326 їй відновлено виплату пенсії відповідно до наданої заяви від 03.11.2016 через два місяці з місяця прийняття рішення про припинення згідно п.16 Порядку здійснення контролю, затвердженого Постановою КМУ №365 від 08.06.2016.

Пенсію позивачу відновлено 01.01.2017.

Відповідно до статті 5 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» цей Закон регулює відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов'язковим державним пенсійним страхуванням.

Відповідно до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсія виплачується щомісяця організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеними у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України або перераховується на визначений цією особою банківський рахунок у порядку, передбаченому законодавством.

У статті 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені підстави припинення та поновлення виплати пенсії. У частині 1 цієї статті визначено, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється: якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості; на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України; у разі смерті пенсіонера; у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд; в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.49 вказаного Закону поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» для взятої на облік внутрішньо переміщеної особи реалізація прав, зокрема, на пенсійне забезпечення здійснюється відповідно до законодавства України. Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» №637 від 05.11.2014 встановлено, що продовження виплати пенсій (щомісячного довічного грошового утримання), довічних державних стипендій, усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 01 жовтня 2014 р. № 509. Виплата (продовження виплати) пенсій, що призначені зазначеним особам, здійснюється в установах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та з використанням його платіжних пристроїв. Зазначені виплати припиняються з місяця, наступного за тим, у якому завершився строк дії такої довідки, виданої після 9 вересня 2015 року. У разі продовження строку дії довідки зазначені виплати поновлюються з дати припинення їх виплати.

Отже, умовами продовження виплати пенсій внутрішньо переміщеним особам є: знаходження внутрішньо переміщених осіб на обліку місця перебування, що підтверджується довідкою; наявність рахунку в установі ПАТ «Державний ощадний банк» або з доставкою додому весь час дії такої довідки.

Тобто Постановою встановлені обмеження у реалізації громадянами прав на отримання пенсій, гарантованих ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: отримання пенсійних та інших соціальних виплат лише за наявності довідки; лише за місцем перебування таких осіб на обліку; лише через рахунки, відкриті в установах Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та лише в межах строків дії довідки.

Отже, враховуючи, що такі положення Постанови є такими, що обмежують конституційні права соціально незахищених громадян України, що мешкали на територіях непідконтрольних державі та набули статус внутрішньо переміщених, її норми не можуть бути застосовані при вирішенні спору.

Згідно з Постановою Кабінету Міністрів України №509 від 01.10.2014 на час її прийняття строку дії довідки внутрішньо переміщеної особи встановлено не було.

26.08.2015 Постановою Кабінету Міністрів № 636 внесено зміни до Постанови №509, якими, зокрема встановлено строк дії такої довідки у шість місяців з дати її видачі.

Крім цього, Постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 №352 було також внесено зміни до Постанови №509, згідно яких встановлено, що довідка діє безстроково; довідка, видана до 20 червня 2016 року, яка не скасована і строк дії якої не закінчився, є дійсною та діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».

Постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» від 08.06.2016 №365 затверджено Порядок призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам та Порядок здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування.

Згідно з пунктом 12 Порядку здійснення контролю за проведенням соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за місцем їх фактичного проживання/перебування, соціальні виплати припиняються у разі: наявності підстав, передбачених законодавством щодо умов призначення відповідного виду соціальної виплати; встановлення факту відсутності внутрішньо переміщеної особи за фактичним місцем проживання/перебування згідно з актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї; отримання рекомендацій Мінфіну щодо фактів, виявлених під час здійснення верифікації соціальних виплат; скасування довідки внутрішньо переміщеної особи з підстав, визначених статтею 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»; отримання інформації від Держприкордонслужби, МВС, СБУ, Мінфіну, Національної поліції, ДМС, Держфінінспекції, Держаудитслужби та інших органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до положень ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до Законів України (ст.8 Конституції України).

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України).

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 46 Конституції України проголошує рівність всіх її громадян і гарантує соціальний захист, включаючи право на забезпечення в старості (право на пенсію), незалежно від місця проживання особи та укладення (або не укладення) Україною міжнародного договору з відповідною державою.

До конституційного права на соціальний захист враховується і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, що були заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення ст.24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не можуть бути обмежені за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996, виходячи із зазначеного у ст. 8 Конституції в Україні принципу верховенства права, конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. При цьому судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.

Цією Постановою встановлено, що судам необхідно виходити з того, що нормативно-правові акти будь-якого державного чи іншого органу підлягають оцінці на відповідність як Конституції, так і Закону. Якщо при розгляді справи буде встановлено, що нормативно-правовий акт, який підлягав застосуванню, не відповідає чи суперечить Законові, суд зобов'язаний застосувати Закон, який регулює ці правовідносини.

Відповідно до ст.64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах військового або надзвичайного стану можуть встановлюватись окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи передбачені ст. 24-25, 27-29, 40, 47, 51, 52, 55-63 цієї Конституції.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» № 8 від 13.06.2007 р. передбачено, що відповідно до ст.8, 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст та обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначенні юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів щодо їх діяльності повинні керуватися Конституцією України як актом прямої дії.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року «підвищення мобільності населення, більш високі рівні міжнародного співробітництва та інтеграції, а також розвиток банківського обслуговування та інформаційних технологій більше не виправдовують здебільшого технічних обмежень щодо осіб, які отримують соціальні виплати.

У п. 54 цього ж рішення ЄСПЛ зазначив про порушення ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії» ЄСПЛ, задовольняючи позов щодо Молдови, визнав, що Уряд Молдови, який є єдиним законним Урядом Республіки Молдова за міжнародним правом, не здійснював влади над частиною своєї території, яка перебуває під ефективним контролем «Молдавської Республіки Придністров'я». Однак, навіть за відсутності ефективного контролю над Придністровським регіоном, Молдова все ж таки має позитивне зобов'язання за ст. 1 Конвенції вжити заходів, у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права, для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

У вказаному рішенні ЄСПЛ зазначив, що суд вважає, що коли держава не може забезпечити дію своєї влади на частині своєї території відповідно фактичній ситуації (наприклад, сепаратиський режим, військова окупація), держава не перестає нести відповідальність та здійснювати юрисдикцію. Воно повинно усіма доступними дипломатичними та правовими засобами із залученням іноземних держав та міжнародних організацій продовжувати гарантувати права та свободи, передбачені Конвенцією.

Відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до встановлених у справі обставин, враховуючи практику Європейського Суду з прав людини, зокрема, зазначені вище рішення: «Пічкур проти України», «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», суд приходить до висновку, що припинення відповідачем з 01.11.2016 виплати позивачці раніше призначеної пенсії є безпідставним, а тому рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області про припинення виплати ОСОБА_1 пенсії з 01.11.2016 та рішення про відмову в поновленні виплати пенсії є протиправними, необхідно зобов'язати відповідача здійснити виплату ОСОБА_1 пенсії за період з 01.11.2016 (день припинення виплати) по 01.01.2017 (день відновлення її виплати).

Керуючись ст. 19, 22 Конституції України, ст. 17, 18, 19, 69, 70, 99, 100, 158-163, 167, 183-2 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, третя особа - Управління соціального захисту населення та питань АТО виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправним рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області, прийняте формі розпорядження від 17.10.2016 щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, з 01.11.2016.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кременчуцького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області від 14.11.2016 щодо відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, згідно рішення міської комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам за №1163 від 08.11.2016.

Зобов'язати Кременчуцьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області здійснити виплату ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, пенсії за період з 01.11.2016 (день припинення виплати) по 01.01.2017 (день відновлення її виплати) та стягнути судові витрати.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 640 грн.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Автозаводський районний суд міста Кременчука протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, а особами присутніми у судовому засіданні - протягом десяти днів з дня її проголошення. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу подано не було. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя Ю.В. Рибалка