Справа № 242/619/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Капітонов В.І.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року справа №242/619/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Сіваченка І.В.

суддів: Міронової Г.М., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області на постанову Селидівського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 242/619/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області (далі - Управління) про визнання дій останнього протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, а саме: просила визнати протиправними дії відповідача щодо відмови в перерахунку призначеного їй грошового утримання судді у відставці; зобов'язати відповідача зарахувати до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці половину строку навчання за денною формою у вищому навчальному закладі Донецькому державному університеті, що підтверджується, долученими документами, дипломом про отримання вищої освіти у зазначеному навчальному закладі та відповідним записом у трудовій книжці; зобов'язати відповідача здійснити їй перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з 23.12.2016 з урахуванням раніше здійснених виплат.

Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні, посилаючись на те, що до спірних правовідносин повинні застосовуватись правові норми, які діяли на дату звернення позивача із заявою, а саме: необхідно застосовувати Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій та статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII), яким не передбачено зарахування до стажу роботи на посаді судді періоду навчання при обчисленні щомісячного грошового утримання судді у відставці. Вважає, що Управління діє в рамках діючого законодавства, тому підстав для перерахунку призначеного позивачу довічного грошового утримання не вбачається.

Постановою Селидівського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 242/619/17 позов задоволено повністю.

Визнано дії Управління щодо відмови в перерахунку призначеного ОСОБА_2 щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці - протиправними.

Зобов'язано Управління зарахувати ОСОБА_2 до стажу роботи, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину строку навчання за денною формою у Донецькому державному університеті з 01.09.1985 по 01.08.1990, а саме 02 роки 05 місяців 15 днів.

Зобов'язано Управління здійснити ОСОБА_2 перерахунок і виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, з 23 грудня 2016 року з урахуванням раніше здійснених виплат.

Постанова мотивована тим, що відповідач, відмовивши позивачу в перерахунку щомісячного грошового утримання судді з 86% на 90% від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді, не зарахувавши до стажу роботи позивача, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину календарного періоду строку навчання, порушив Конституцію України, вимоги рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 №4-рп/2016,Закон України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (далі - №2453-VI) (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), а тому діяв неправомірно.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню та просив прийняти нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що при зверненні 23.12.2016 позивачем були надані необхідні документи, в тому числі і довідка Розрахунок стажу судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного грошового утримання суддів у відставці, видану Селидівським міським судом від 22.12.2016 №23/4/2016. Інформація про періоди навчання в Донецькому державному університеті та роботи в Управлінні юстиції Донецького облвиконкому у довідці була відсутня. Тобто, Управління вважає, що зарахування періодів навчання з 01.09.1985 по 16.06.1990 у Донецькому державному університеті та періоди роботи в Управлінні юстиції Донецького облвиконкому не має підстав.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому згідно пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

ОСОБА_2 в період з 01.03.1993 до 14.09.2016 працювала суддею Ленінського районного суду м. Донецька, а з 15.09.2016 по 22.12.2016 суддею Селидівського міського суду Донецької області.

На підставі рішення Вищої ради юстиції від 19.12.2016 №3277/0/15-16, наказом голови Селидівського міського суду Донецької області № 80-к від 22.12.2016 позивача було звільнено з займаної посади судді Селидівського міського суду Донецької області у зв'язку з виходом у відставку.

23.12.2016 позивач звернувся до відповідача - Управління з заявою про призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці. Згідно розпорядження відповідача вбачається, що щомісячне грошове утримання судді у відставці позивачу призначено в розмірі 86% від заробітку працюючого судді на відповідній посаді. Для призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці зарахований стаж судді 23 (повні) роки.

Право на відставку судді визначено Законом України від 07.07.2010 №2453-VI «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин, далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до частини 1статті 109 Закону №2453-VI, суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше 20 років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Згідно з вимогами статті 131 Закону №2453-VI, до стажу роботи на посаді судді зараховується робота на посаді: судді судів України, арбітра (судді) арбітражних судів України, державного арбітра колишнього Державного арбітражу України, арбітра відомчих арбітражі України; члена ВРУ, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України; судді у судах та арбітрів у державного і відомчому арбітражах колишнього СРСР та республік, що входили до його складу.

Водночас, відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону № 2453-VI, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

До набрання чинності Законом № 2453-VI зазначені правовідносини регулювались Законом України від 15.12.1992 року № 2862-ХІІ «Про статус суддів» (далі - Закон № 2862-ХІІ).

Відповідно до частини 1статті 43 Закону № 2862-ХІІ, кожен суддя за умови, що він працював на посаді судді не менше 20 років, має право на відставку, тобто на звільнення його від виконання обов'язків за власним бажанням або у зв'язку з закінченням строку повноважень.

Абзацом 2 частини 4 цієї статті передбачено, що до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражів України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо пов'язаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

Згідно з пунктом 3.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2005 №865 «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів», до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років, зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 №4-рп/2016були визнані неконституційними, зокрема, положення частини 3статті 141 Закону №2453-VI у редакції Закону України від 02.03.2015 №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» (далі - Закон №213-VIII), які передбачали зменшення розміру щомісячного грошового утримання судді.

При цьому Конституційний Суд України визначив порядок виконання рішення, відповідно до якого частина 3статті 141 Закону № 2453-VI в редакції Закону №213-VIII, яка суперечить Конституції України, не підлягає застосуванню як така, що втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього рішення. Натомість застосуванню підлягає частина 3статті 141 Закону № 2453-VI до внесення змін Законом №213-VIII, тобто у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12.02.2015 №192-VIII, а саме, «щомісячне довічне грошове утримання виплачується судді у розмірі 80% грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не може бути більшим ніж 90 відсотків заробітної плати судді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання. У разі зміни грошового утримання судді, який працює на відповідній посаді, здійснюється перерахунок раніше призначеного щомісячного довічного грошового утримання».

Статтею 8 Конституції України встановлено, що в Україні визнається і діє верховенство права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Принцип верховенства права як першочерговий закріплений у статтях 7,8 КАС України.

Незалежність суддів закріплена в Конституції України, отже, статус судді, який зберігається і за суддею у відставці, є конституційним.

Відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Отже, враховуючи вищезазначені рішення Конституційного Суду, не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах положення Закону, які призводять до звуження прав судді, а саме, до зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, оскільки такі положення, як і положення Закону, поставлені на розгляд Конституційним Судом, визнані неконституційними та такими, що звужують права судді, шляхом зменшення розміру щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Вищенаведене відповідає положенням Європейської хартії про закон «Про статус суддів» від 10.07.1998, згідно яких рівень винагороди суддям за виконання ними своїх професійних обов'язків має бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їхні рішення або взагалі поведінку суддів і, таким чином, вплинути на їхню незалежність та неупередженість (пункт 6.1); статус забезпечує судді, який досяг передбаченого законом віку для виходу у відставку із посади судді і який здійснював повноваження судді протягом певного строку, право на отримання виплат, рівень яких має бути якомога ближчим до рівня його останньої заробітної плати на посаді судді (пункт 6.4).

Наведені положення підтверджуються й міжнародними стандартами у сфері судочинства.

Так, згідно пункту 54 Рекомендації CM/Rес (2010)12) від 17.11.2010 Комітету Міністрів Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки - «оплата праці суддів повинна відповідати їх професії та виконуваним обов'язкам, а також бути достатньою, щоб захистити їх від дії стимулів, через які можна впливати на їхні рішення. Мають існувати гарантії збереження належної оплати праці на випадок хвороби, відпустки по догляду за дитиною, а також гарантії виплат у зв'язку з виходом на пенсію, які мають відповідати попередньому рівню оплати їх праці».

Виходячи з наведеного, щомісячне довічне грошове утримання є не тільки соціальною виплатою (пенсією), але й конституційною гарантією незалежності судді у відставці, є складовою його правового статусу як діючого судді з урахуванням правомірних законних очікувань на майбутнє щодо захищеного соціального статусу при звільненні його з посади (відставки), яке у своєму розмірі має бути максимально наближеним до рівня грошового утримання судді, який перебуває на відповідній посаді.

Пунктом 1.2 Порядку подання документів для призначення і виплати щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці органами Пенсійного фонду України, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.01.2008 №3-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 12.03.2008 за №200/14891, встановлено, що щомісячне довічне утримання призначається з дня, наступного після відрахування судді зі штату суду згідно з наказом, виданим на підставі акту Верховної Ради України або Президента України про звільнення у зв'язку з поданням заяви про відставку, у тому числі, у відставку за станом здоров'я, що перешкоджає продовженню виконання обов'язків, та припинення виплати щомісячного грошового утримання працюючому судді, якщо звернення за призначенням щомісячного довічного утримання відбулося не пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду. У разі звернення пізніше трьох місяців з дня відрахування судді зі штату суду щомісячне довічне утримання призначається з дня звернення.

Згідно запису, який міститься в трудовій книжці, а також диплому про вищу юридичну освіту, що належать позивачу, вбачається наступне: - з 01.09.1985 по 01.08.1990 остання навчалася на денній формі у Донецькому державному університеті; - з 01.03.1993 по 14.09.2016 - суддя Ленінського районного суду м. Донецька, а з 15.09.2016 по 22.12.2016 - суддя Селидівського міського суду Донецької області.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, стаж роботи позивача на посаді судді, який дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, складає 26 років 03 місяці 06 днів (1/2 періоду навчання 02 роки 05 місяців 15 днів + стаж роботи на посаді судді 23 роки 09 місяців 21 день), тому у зв'язку з чим, відповідно до частини 3статті 141 Закону № 2453-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), щомісячне довічне грошове утримання позивача повинно складати 90% від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді (20 років = 80% та додати 6 років (1 рік*2%).

Таким чином, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції, що відповідач, відмовивши позивачу в перерахунку щомісячного грошового утримання судді з 86% на 90% від заробітної плати працюючого судді на відповідній посаді, не зарахувавши до стажу роботи позивача, що дає право на призначення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, половину календарного періоду строку навчання, порушив Конституцію України, вимоги рішення Конституційного суду України від 08.06.2016 №4-рп/2016, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин), а саме діяв неправомірно, а відтак, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області - залишити без задоволення.

Постанову Селидівського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 242/619/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в м. Селидове Донецької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: Г.М.Міронова

О.О.Чебанов