Справа № 826/9814/16
Суддя: Олексієнко М.М.
Дата ухвалення: 2017-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

03 травня 2017 року м. Київ К/800/14508/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Олексієнко М.М., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги представника громадянина Іраку ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на судові рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС), третя особа - Головне Управління Державної міграційної служби України в м. Києві (далі - ГУ ДМС) про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У квітні 2017 року представник позивача звернувся з касаційною скаргою на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року, якими у задоволені позову відмовлено.

Ставиться вимога про скасування вказаних судових рішень із прийняттям нової про задоволення позову. Вказується на те, що в країні походження існує загроза життю його довірителя внаслідок внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини.

Вивчивши зміст касаційної скарги, суддя приходить до висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з таких підстав.

Відповідно до положень, передбачених пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі у випадку, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

За змістом цієї норми, касаційна скарга є необґрунтованою, якщо викладені в ній доводи не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права або такі посилання є безпідставними.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, є безпідставні.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України від 8 липня 2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон № 3671-VI) додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 статті 1 Закону № 3671-VІ встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Отже, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця, а тому з'ясування цих суб'єктивних обставин є першочерговим завданням для ДМСУ при вирішенні питання про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як установлено судами, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1, неодружений, є громадянином Іраку, уродженцем м. Махмуд. За національністю - курд, за віросповіданням - мусульманин-іслам (суніт).

Рішенням ДМС № 271-16 від 30 травня 2016 року, висновок ГУ ДМС від 28 квітня 2016 року підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені підпунктами 1, 13 частини першої статті Закону № 3671-VI, відсутні.

Так, у своїй заяві-анкеті про визнання біженцем або особою, а також у проведених співбесідах, заявник (позивач) вказав, що причиною звернення за захистом є бойові дії в Іраку, які загрожують його життю. Будинок, в якому мешкала його родина, зруйновано, немає де працювати. Під час співбесід позивач зазначив, що йому невідомо про наявність щодо нього будь-яких загроз у випадку повернення на батьківщину.

За правилами частини шостої статті 8 Закону № 3671-VI рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, жодної обставини, яка б давала підстави для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту з вказаного не вбачається, що свідчить про законність прийнятих судами попередніх інстанцій рішень у даній справі. Зокрема, у поданій ним заяві відсутні посилання на обставини або матеріали, які підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження. Позивачем не надано доказів, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю і свободі та така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням зазначеного, керуючись статями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника громадянина Іраку ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на судові рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 23 лютого 2017 року та Київського апеляційного адміністративного суду від 18 квітня 2017 року у справі за його позовом до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне Управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя М.М. Олексієнко