Справа № 730/348/17
Суддя: Пархоменко П. І.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Єдиний унікальний номер 730/348/17
Номер провадження 2-а/728/44/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року 8 годин 20 хвилин місто Бахмач

Бахмацький районний суд Чернігівської області у складі головуючого судді Пархоменко П.І., за участі секретаря судового засідання Горбач Н.Д. розглянувши в місті Бахмачі адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до

відповідача Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області

предмет адміністративного позову: про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, -

сторони не з'явилися

В С Т А Н О В И В:

І. Зміст позовних вимог.

1. ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з адміністративним позовом до Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області (далі відповідач) з вимогою про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії.

2. Позов обґрунтований тим, що позивач на момент звернення із позовом працює на посаді старшого секретаря Борзнянського районного суду Чернігівської області, але починаючи з липня 2014 року отримувала пенсію за віком, виплату якої з 2015 року було припинено.

У зв'язку із наведеним, позивач 10 квітня 2017 року звернулась до відповідача з вимогою про поновлення виплати раніше нарахованої пенсії за віком.

11 квітня 2017 року відповідач оскаржуваним рішенням відмовив позивачу у поновлені виплати пенсії мотивуючи своє рішення тим, що відповідно до статті 47 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (далі Закон від 9 липня 2003 року № 1058-IV) тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII „Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України „Про прокуратуру", „Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Позивач вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки вони порушують статті 22, 58 Конституції України, які гарантують те, що при прийняті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Також, позивач послалась на правову позицію Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 25 травня 2016 року.

3. Враховуючи наведене позивач просила визнати неправомірним рішення Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області від 11 квітня 2017 року про відмову в поновлені ОСОБА_1 пенсії за віком, з відновленням обов'язку Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону від 9 липня 2003 року № 1058-IV, починаючи з 1 червня 2015 року.

ІІ. Процедура

4. Справа на розгляд Бахмацького районного суду Чернігівської області була передана згідно із ухвалою Борзнянського районного суду Чернігівської області від 13 квітня 2017 року (а.с.12) в порядку статті 22 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС), яка не допускає спорів щодо підсудності.

5. Ухвалою суду від 10 травня 2017 року (а.с.32-34) провадження у справі було закрито в частині вимог за період з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року.

6. Судом на підставі статті 41 КАС, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

ІІІ. Позиція сторін.

7. Позивач в судове засідання не з'явилася, в позовній заяві просила проводити розгляд справи без її участі.

8. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, в наданих запереченнях на адміністративний позов (а.с.24) просив закрити провадження у справі на підставі пункту 4 частини першої статті 157 КАС.

9. Також, позиція відповідача щодо можливості поновлення виплати пенсії позивачу відображена в оскаржуваному рішенні від 11 квітня 2017 року (а.с.4-5), яка зводиться до того, що відповідно до статті 47 Закону від 9 липня 2003 року № 1058-IV тимчасово, по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII „Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України „Про прокуратуру", „Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються;

у період роботи на інших посадах/роботах пенсія (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), розмір якої перевищує 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, виплачується в розмірі 85 відсотків призначеного розміру, але не менше 150 відсотків прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність.

Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

А тому, виходячи з даних положень законодавства управління правомірно прийняло рішення відмовити ОСОБА_1, у поновлені пенсії за віком в розмірі, обчисленому відповідно до Закону від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

ІV. Встановлені Судом обставини та визначені відповідно них правовідносини.

10. Позивач працює на посаді старшого секретаря Борзнянського районного суду Чернігівської області.

11. Крім того, позивач є пенсіонером за віком, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 (а.с.6) і їй призначено пенсію за віком відповідно до Закону України „Про державну службу" (а.с.4).

12. Виплата пенсії позивачу в розмірі, обчисленому відповідно до Закону від 9 липня 2003 року № 1058-IV проводилась по 31 березня 2015 року.

13. З 1 квітня 2015 року позивачу виплату пенсії припинено у зв'язку із набранням чинності Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" № 213-VІІІ.

14. Вказані обставини визнаються сторонами і в даному конкретному випадку не доказуються перед Судом, оскільки проти цього не заперечують сторони і в Суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання (частина третя статті 72 КАС).

15. 10 квітня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про поновлення пенсії за віком (а.с.4).

16. Рішенням від 11 квітня 2017 року (а.с.4) відповідачем відмовлено позивачу у поновлені пенсії за віком в розмірі, обчисленому відповідно до Закону від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

V. Оцінка Суду.

А. Загальні принципи.

17. Умови та порядок виплати пенсій державним службовцям було врегульовано Законом України „Про державну службу" від 16 грудня 1993 року № 3723-XII.

1 травня 2016 року вказаний Закон втратив чинність у зв'язку із прийняттям Закону України „Про державну службу" в редакції від 10 грудня 2015 року № 889-VIII.

Виплата пенсії позивачу проводилась відповідно до Закону від 9 липня 2003 року № 1058-IV по 31 березня 2015 року.

Оскільки в даному випадку розглядається період спірних правовідносин починаючи з 1 січня 2017 року (див. пункт 5 постанови та ухвалу від 10 травня 2017 року (а.с.32-34)) Суд звертає увагу, що Законом України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року на законодавчому рівні закріплено положення про те, що тимчасово, по 31 грудня 2017 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України „Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889-VIII „Про державну службу", а також працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України „Про прокуратуру", „Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Наведені законодавчі положення стали підставою для відмови в поновлені позивачу раніше призначеної пенсії.

18. З іншої сторони відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та практику Європейського Суду як джерело права.

А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов'язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

У зв'язку із чим, в даному конкретному випадку Суд, окрім іншого, перевірить відповідність оскаржуваного рішення не тільки вимогам національного законодавства, а й міжнародним зобов'язанням взятим на себе Україною.

19. Отже, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі стаття 1 Першого протоколу) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

В такому випадку Суд нагадує, що право власності в розумінні статті 1 Першого протоколу органами Конвенції тлумачиться в „автономному значені", воно не зводиться до права власності на речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Так само як і речі, деякі інші права, що мають майновий характер, можуть розглядатися як „майнові права" і, отже, як „майно" (пункт 129 рішення Європейського Суду у справі „Броніовськи проти Польщі").

20. Суд звертає увагу, що стосується соціальних виплат, то стаття 1 Першого протоколу не встановлює жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, мати чи ні будь-яку форму системи соціального забезпечення та обирати вид або розмір виплат за такою системою. Проте якщо Договірна держава має чинне законодавство, яке передбачає виплату в якості права на отримання соціальної допомоги (обумовлене попередньою сплатою внесків чи ні), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу щодо осіб, які відповідають її вимогам (пункт 31 рішення Європейського Суду у справі „Суханов та Ільченко проти України").

Дійсно, стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. Вимога може становити „майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. Отже, зменшення або припинення достатньою мірою встановлених пільг може становити втручання у мирне володіння майном (пункт 26 рішення Європейського Суду у справі „Фабіан проти Угорщини", пункт 72 рішення у справі „Хонякіна проти Грузії", пункт 25 ухвали щодо прийнятності „Великода проти України").

Таким чином, особливості правовідносин між сторонами свідчать про те, що позивач протягом певного періоду отримувала пенсію у визначеному грошову розмірі і з часом за наведених вище обставин (див. пункти 2, 8, 12 постанови), виплата такої пенсії була припинена, а тому суть права позивача є достатньо чіткою для застосування статті 1 Першого протоколу та що дійсно право позивача на отримання пенсії, передбачено національним законодавством, і становить „майно" у значенні цього положення.

21. З іншої сторони Суд наголошує, що статтею 14 Конвенції гарантовано, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статті, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

Так, стаття 14 Конвенції доповнює інші основні положення Конвенції та протоколів до неї. Вона не існує незалежно, оскільки застосовується лише щодо „користування правами та свободами", що гарантуються цими основними положеннями. Застосування статті 14 Конвенції необов'язково означає порушення одного з матеріальних прав, гарантованих Конвенцією. Необхідно, але й також достатньо, щоб обставини справи входили „до сфери застосування" однієї або більше статей Конвенції.

Заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати (див. пункти 39-40 рішення Європейського Суду у справі „Пічкур проти України").

22. Також, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони, в тому числі з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації (пункт 7 частини третьої статті 2 КАС),

Б. Застосування вказаних принципів в даній справі.

23. Судом буде розглядатись період починаючи з 1 січня 2017 року (див. пункт 5 постанови).

При цьому, в силу власної компетенції Суд буде проводити розгляд справи не in abstracto, тобто питання відповідності пенсійної системи України положенням Конвенції, а з'ясування in concreto, який вплив положення Закону від 9 липня 2003 року № 1058-IV та Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року мають на гарантовані статтею 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу права позивача.

24. Отже, практикою Європейського Суду встановлено, що дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об'єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (див. пункт 48 рішення Європейського Суду у справі „Вілліс проти Сполученого Королівства").

У справах про дискримінацію відповідно до прецедентного права Європейського Суду, відмінність у ставленні є дискримінаційною в світлі статті 14 Конвенції, якщо вона "не має об'єктивного та розумного обґрунтування", тобто, якщо вона не переслідує "легітимну мету" або якщо немає "розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, що переслідується". Більше того, договірна держава користується свободою розсуду при визначенні того, чи та якою мірою відмінності в інших схожих ситуаціях виправдовують різне ставлення (див. пункт 42 рішення Європейського Суду у справі „Гайгусуз проти Австрії").

Специфіка правовідносин між сторонами свідчить, що дана справа за своїми обставинами схожа із згадуваною вище справою „Фабіан проти Угорщини", а тому підходи вироблені Європейським Судом в цій справі Суд покладає в основу вирішення даного спору.

25. Так, Суд наголошує на тому, що позивач є пенсіонером за віком і отримувала пенсію, припинення виплати якої в подальшому було пов'язано із перебуванням позивача на державній службі, у зв'язку із чим Суд робить висновки про те, що в даній конкретній ситуації існує відмінність у ставленні, яка полягає у відмінності між приватною і державною сферами, а також між різними категоріями пенсіонерів, навіть тих, які працюють в державному секторі, але не на посадах державних службовців.

26. Щодо різниці в ставленні до державної і приватної сфер, Суд вважає, що, хоча тільки перша група схильна до отримання подвійного доходу з державних джерел, фактично повинна в рівній мірі стосуватися і тих пенсіонерів, які працюють у приватній сфері або державній сфері і не являються державними службовцями та отримують заробітну плату. Якщо дивитися з цієї точки зору, пенсії, що виплачуються таким пенсіонерам, також можна розглядати як надлишкові державні витрати. Ці дві групи пенсіонерів, з цієї точки зору, знаходяться в аналогічній ситуації (мають право на пенсію та отримують заробітну плату) (див. пункт 32 згадуваного вище рішення Європейського Суду у справі „Фабіан проти Угорщини").

27. Далі Суд звертає увагу на те, що при розгляді спору відповідач не обґрунтував з якою метою було здійснено обмеження права позивача.

Проте, Суд бере до уваги, що виходячи із пояснювальної записки до проекту Закону України „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" № 1774-VIII від 06 грудня 2016 року вказаний Закон спрямований на вдосконалення законодавства щодо підвищення мінімальних розмірів оплати праці та страхових виплат, економного та раціонального використання державних коштів та приведення у відповідність до фінансових можливостей положень окремих законів України, а тому вказана мета, може бути прийнята в якості легітимної.

28. Окрім іншого, Суд наголошує, що в статті 14 Конвенції перераховані конкретні підстави, які є „ознаками відміності", включаючи, зокрема, стать, расу і майновий стан. Однак перелік, наведений у статті 14, носить ілюстративний характер і не є вичерпним, що демонструється присутністю в списку слів „інших ознак". Слова „інші ознаки", як правило, мають широке значення, і їх інтерпретація не обмежена характеристиками, які є персональними, тобто вродженими ознаками (див. пункт 56 рішення Європейського Суду у справі „Кіютін проти Росії").

В даному випадку Суд вважає, що такою ознакою є „професійна", оскільки робота позивача на державній службі стала основою для „відмінного поводження". На таку „ознаку" звертав увагу в своїй практиці і Європейський Суд (наприклад справи Van der Mussele v. Belgium, Rekvenyi v. Hungary).

29. В даній ситуації Суд знаходить, що позивач опинилась в гіршому становищі ніж в тому в якому вона перебувала до встановлення законодавчих обмежень у виплаті пенсій державним службовцям, також, таке становище є гіршим в порівнянні з іншими працюючими пенсіонерами (див. пункти 25-26 постанови).

30. Таким чином, враховуючі наведені вище обставини Суд вважає, що різне трактування пенсіонерів, що працюють в державному і приватному секторах, з однієї сторони, і між різними категоріями пенсіонерів, які працюють на державній службі і в державному секторі, з іншої сторони, щодо права на продовження отриманні пенсії, де позивач зазнала обмежень, не ґрунтується на будь-якому „об'єктивному і розумному виправданні", навіть беручи до уваги певну свободу розсуду, що надається державі в цій області (див. пункт 33 згадуваного вище рішення Європейського Суду у справі „Фабіан проти Угорщини").

Окремо Суд наголошує, що в ситуації позивача, обмеження, які її стосувались були пов'язані з її роботою на державній службі, яку вона продовжувала і при здійсненні якої вона отримувала пенсію, тобто такі обмеження не стосувались особи, яка вже припинила роботу і мала намір відновити її в майбутньому, що також в даному конкретному випадку свідчить про відсутність "розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, що переслідується".

31. У цьому випадку Суд вважає, що мало місце порушення статті 14 Конвенції у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу. У світлі цього висновку, Суд вважає, що немає необхідності окремо розглядати питання, чи є факти справи також порушенням статті 1 Першого протоколу (див. пункт 34 згадуваного вище рішення Європейського Суду у справі „Фабіан проти Угорщини").

32. Разом з тим, ухвалою суду від 10 травня 2017 року (а.с.32-34) провадження у справі було закрито в частині вимог за період з 1 червня 2015 року по 31 грудня 2016 року (див. пункт 5 постанови та ухвалу (а.с.32-34)).

Тому, вирішуючи питання дати з якої позовні вимоги підлягають задоволенню, Суд враховує, що період який розглядався Судом стосувався проміжку часу з 1 січня 2017 року, саме того проміжку часу з якого Судом було встановлено наявність дискримінації щодо позивача, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з 1 січня 2017 року.

VІ. Розподіл судових витрат.

33. Відповідно до частини першої статті 94 КАС за рахунок бюджетних асигнувань Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області на користь позивача підлягає стягненню сплачений нею судовий збір при поданні адміністративного позову в сумі 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 копійок).

Керуючись статтею 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, статтями 6, 8, 9, 19, 22, 46, Конституції України, статтями 2, 6, 8-70, 71, 86, 94, 128, 158-163, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 до Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

2. Визнати протиправним рішення Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області від 11 квітня 2017 року про відмову в поновлені ОСОБА_1 пенсії за віком.

3. Зобов'язати Борзнянське об'єднане Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області відновити виплату ОСОБА_1 пенсії за віком, призначеної відповідно до Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV, починаючи з 1 січня 2017 року.

4. Стягнути на користь ОСОБА_1 640 грн. 00 коп. (шістсот сорок гривень 00 копійок) судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Борзнянського об'єднаного Управління Пенсійного Фонду України Чернігівської області.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Бахмацький районний суд Чернігівської області.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Бахмацького районного суду

Чернігівської області П.І. Пархоменко