Справа № 803/19/17
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4641/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Макарика В.Я.

суддів - Большакової О.О., Коваля Р.Й.

за участю секретаря судового засідання - Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі №803/19/17 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу, рішення та зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

10 січня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Державної міграційної служби України, управління Державної міграційної служби України у Волинській області в якому просив визнати неправомірним та скасувати Наказ №55 від 07.09.2016 року управління Державної міграційної служби України у Волинській області про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 71-16 від 19.12.2016 року про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язати управління Державної міграційної служби України у Волинській області прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до чинного законодавства.

Постановою Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Управління Державної міграційної служби України у Волинській області про визнання протиправними та скасування наказу від 07.09.2016 року №55, рішення від 19.12.2016 року №71-16 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання вчинити дії відмовлено повністю.

Не погодившись із винесеним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову суду та прийняти нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов, з підстав, викладених у своїй апеляційній скарзі.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності згідно із ч.4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подану апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову без змін, виходячи з наступних мотивів.

Судом першої інстанції на підставі матеріалів особової справи № 2016 LT 0024 встановлено, що позивач ОСОБА_1 (він же ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, народився в м. Каркук, Ірак. Документи, що підтверджують особу відсутні. Освіта середня, володіє арабською мовою, за віросповіданням - мусульманин, за національністю - араб, неодружений.

В червні 2016 року прибув в Україну та на даний час перебуває у Волинському пункті тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні ДМС України (далі - Волинський ПТПІ).

09.08.2016 позивач подав заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яка супровідним листом Волинського ПТПІ від 09.08.2016 № 04-01/451 була скерована до УДМС України у Волинській області та отримана останнім 17.08.2016 року за вх. №6193.

УДМС України у Волинській області було проведено співбесіду, за результатами якої складено протокол від 02.09.2016, в ході якої встановлювались обставини приналежності позивача, його діяльності, релігійної та етнічної приналежності, рід занять, тощо.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 (він же ОСОБА_1), ІНФОРМАЦІЯ_1, країна походження Ірак, який звернувся із заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі заяви, співбесіди, інформації по країні походження 07.09.2016 працівником УДМС України у Волинській області зроблено висновок щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

07.09.2016 року на підставі вказаного вище висновку, ДМС України у Волинській області прийнято наказ №55 "Про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Іраку ОСОБА_1". УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 08.09.2016 №0704/17 про відмову особі в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

12.09.2016 року позивач оскаржив вказане вище рішення до ДМС України. За результатами розгляду скарги наказом ДМС України № 287 від 09.11.2016 продовжено строк прийняття рішення за скаргою позивача до 12.01.2017 (а.с. 103) та рішенням ДМС України від 16.12.2016 № 70-16, яку відхилено (а.с. 106).

15.12.2016 ДМС України за результатами розгляду тієї ж скарги зроблено висновок щодо залишення її без розгляду та 19.12.2016 за № 71-16 прийнято рішення про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 110). УДМСУ у Волинській області направило позивачу повідомлення від 27.12.2016 №0704/31 про відхилення скарги на рішення органу міграційної служби про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 даного Закону встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Статтею 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" передбачено, що не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об'єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім'ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

Відповідно до частини першої статті 7 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з частинами першою, п'ятою статті 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у тому числі стосовно перебуваючих з ним на території України неповнолітніх дітей (членів сім'ї заявника або таких, які знаходяться під його опікою чи піклуванням), внесених до анкети заявника, на визнання яких біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, є письмова згода заявника, висловлена в анкеті чи заяві, приймається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку. За результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Із висновку щодо прийняття рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.09.2016 року видно, що на підставі якого було прийнято оскаржуваний наказ № 55 від 07.09.2016, позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з тим, що заява носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є очевидно необґрунтованою, тобто у заявника відсутні умови, визначені пунктом 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції та органу державної міграційної служби, які відповідають фактичним обставинам справи та вимогам законодавства, з огляду на наступне.

Згідно із пунктом 4.1 розділу IV "Попередній розгляд заяв" Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України 7 вересня 2011 року №649 (далі - Правила № 649), під час попереднього розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу) протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви: а) проводить співбесіду із заявником з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 Закону. У разі залучення перекладача для участі в співбесіді, у тому числі через систему відеоконференц-зв'язку, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС перед початком співбесіди попереджає перекладача про необхідність дотримання умов конфіденційності, що оформлюється розпискою про нерозголошення відомостей, що містяться в особовій справі заявника. Результати співбесіди оформлюються відповідним протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником, перекладачем, адвокатом, психологом, педагогом (за наявності); б) розглядає відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та інші документи, вимагає додаткові відомості, що можуть підтверджувати наявність чи відсутність підстав для прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; в) готує письмовий висновок щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником або його законним представником. Цей висновок повинен включати посилання на точну, актуальну інформацію з декількох джерел.

Відповідач УДМС у Волинській області при розгляді заяви позивача та прийнятті оскаржуваного наказу про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, дотримав встановлену процедуру попереднього розгляду заяви, провівши співбесіду, оформлену протоколом від 02.09.2016, розглянувши з достатньою повнотою відомості, наведені в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підготувавши письмовий висновок, у якому є посилання на використану інформацію про країну походження заявника з декількох джерел (в тому числі, актуальних).

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2016, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 28.09.2016, задоволено адміністративний позов ДПС України Північного регіонального управління Луцького прикордонного загону та УДМС України у Волинській області та примусового видворено за межі України громадянина Іраку ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2; поміщено останнього у Волинський ПТПІ, на строк до 18 місяців.

Вказаною постановою суду встановлено, що 30.06.2016 ОСОБА_1, здійснив спробу незаконного перетину державного кордону України з Польською Республікою поза межами пункту пропуску.

Аналіз матеріалів справи показав, що відомості, які наводить позивач, мають суперечливий характер, логічно між собою не пов'язані та не викликають довіри.

З пояснень позивача, наданих під час співбесіди із працівником УДМС України у Волинській області 02.09.2016, заявник повідомив, що з країни постійного проживання (Ірак) він виїхав в Туреччину, де пробув 4 дні і вилетів літаком до м. Одеси, пробувши там 5-6 днів приїхав у м. Вінницю. Через 3 дні вирушив до м. Києва, де зустрівся з невідомими особами, які мали доставити його до Фінляндії. Залишаючи Ірак він хотів потрапити до країн Західної Європи, оскільки рівень життя у них досить високий. В Україну позивач прибув 25.06.2016 нелегально.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивач жодних доказів на підтвердження його переслідування чи загрози його життю в країні походження не надав.

При цьому, судом першої інстанції встановлено, що позивач у країні громадянської належності не перебував членом жодної політичної, громадської, військової чи релігійної організації та утисків на батьківщині не зазнавав.

Разом з тим, спроба незаконного перетину державного кордону України, свідчить про те, що позивач мав намір потрапити в країни Західної Європи з метою пошуків кращого життя, що не заперечується і самим позивачем, а не з підстав, визначених Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, потрапивши в Україну незаконним шляхом ОСОБА_1 не звертався до органів міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як і перебуваючи в третіх країнах, а звернувся лише після його затримання та поміщення у Волинський пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, розташованому у селі Журавичі, Ківерцівського району Волинської області.

Суд апеляційної інстанції погоджується з думкою суду першої інстанції, що позивач мав можливість звернутися із вказаною заявою значно раніше, і така поведінка може свідчити про відсутність в останнього обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням. Позивач не шукав захисту в Україні, а використовував її як транзитну країну для виїзду в одну із країн Західної Європи.

Разом з цим, значна тривалість проміжку часу між виїздом з країни походження, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, свідчить про відсутність у позивача обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань, а також про те, що набуття захисту в Україні не було для нього пріоритетним завданням.

Крім того, звернення позивача із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту лише після поміщення його у Волинський ПТПІ на підставі постанови Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.08.2016 про видворення його з України до країни походження, свідчить також про те, що позивач мав намір знайти шляхи легалізації перебування в Україні.

У зв'язку із вищенаведеним, суд погоджується із висновками органів державної міграційної служби про те, що заява позивача носить характер зловживання процедурою надання статусу біженця, є необґрунтованою та пояснення позивача про переслідування в країні його громадянської належності не є переконливими, не доводять переслідувань або існування загрози переслідувань в країні його громадянської належності (Ірак) та не доводять загрози його життю, безпеці чи свободі через побоювання нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Відповідно до частини шостої статті 8 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як встановлено в ході розгляду справи позивач не мав наміру залишитися в Україні, а використовував її як транзитну країну для подальшого виїзду до країн Західної Європи, а саме до Фінляндії.

З урахуванням вищевикладеного, суд зазначає, що лише Керівні позиції УВКБ ООН за жовтень 2014 року та листопад 2016 року, які носять рекомендаційний характер, не можуть слугувати єдиною підставою для прийняття рішення про надання особі статусу біженця. При цьому, не використання вищезазначених позицій в даному випадку не призвело до винесення відповідачами неправомірних рішень.

Отже, УДМС України у Волинській області приймаючи наказ від 07.09.2016 № 55 про відмову позивачу в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем, або особою, яка потребує додаткового захисту, діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", відтак суд першої інстанції в задоволенні позовної вимоги про визнання протиправним та скасування наказу від 07.09.2016 № 55 відмовив підставно.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" рішення за скаргою приймає центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом місяця з дня отримання особової справи. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, але не більш як на три місяці.

Згідно з пунктом 8.3 Правил № 649 за результатами розгляду скарги ДМС в межах строку, передбаченого частиною п'ятою статті 12 Закону, приймає одне з таких рішень:

а) про задоволення скарги та скасування рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

б) про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

в) про залишення скарги без розгляду.

За наявності висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.12.2016 ДМС України було прийнято рішення про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 16.12.2016 № 70-16.

Згідно з пунктом 8.4 зазначених Правил ДМС залишає скаргу без розгляду, якщо, зокрема, на розгляді в ДМС знаходиться (знаходилась) скарга на те саме рішення територіального органу ДМС.

за наявності висновку за результатами розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 15.12.2016 та в зв'язку з тим, що на розгляді в ДМС України знаходилась скарга на те саме рішення територіального органу ДМС (від 16.12.2016 № 70-16), ДМС України правомірно було винесено рішення 19.12.2016 № 71-16 про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

При цьому рішення від 16.12.2016 № 70-16 про відхилення скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивачем не оскаржувалося та є чинним.

Враховуючи, що наказ УДМС України у Волинській області від 07.09.2016 № 55 є правомірним, тому і позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення ДМС України від 19.12.2016 № 71-16 про залишення без розгляду скарги на рішення територіального органу ДМС про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не підлягла задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування постанови колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. 41,160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Волинського окружного адміністративного суду від 14 лютого 2017 року у справі №803/19/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В.Я. Макарик

Судді: О.О. Большакова

Р.Й. Коваль

Повний текст судового рішення виготовлено 04 травня 2017 року.