Справа № 806/146/17
Суддя: Липа Володимир Анатолійович
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Житомир справа № 806/146/17

категорія 12.3

Житомирський окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Липи В.А., суддів: Нагірняка М.Ф., Семенюка М.М.,

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, Державної казначейської служба України, Міністерства фінансів України, Державної судової адміністрації України про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії, стягнення 35369,55 грн.,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом в якому просила:

- визнати неправомірними дії Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області, Державної казначейської служби України та Міністерства фінансів України щодо неприйняття заходів з фінансування та виплати ОСОБА_1 щомісячної суддівської винагороди в повному обсязі в період з 03.08.2014 р. по 31.03.2015 р.;

- зобов'язати Міністерство фінансів України через Державну Казначейську службу України профінансувати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області для виплати ОСОБА_1 заборгованості з суддівської винагороди в сумі 35369,55 грн.;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на користь позивача заборгованість з виплати суддівської винагороди за період з 03.08.2014 р. по 31.03.2015 р. в розмірі 35369,55 грн.;

- витребувати у ТУ ДВСА України в Житомирській області довідку про заробітну плату на період звільнення позивача з роботи;

- стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки остаточного розрахунку з 20.09.2016 р. по день ухвалення судом рішення у даній справі.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначила, що відповідачами було безпідставно обмежено право позивача на отримання суддівської винагороди у повному розмірі протягом серпня - грудня 2014 року, керуючись положенням Закону України №1622- VІІ від 31.07.2014 року "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", яким було незаконно обмежено для позивача місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Позивач в судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с.19)

Представник Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Проти позову заперечує з мотивів викладених в письмових запереченнях. Через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи в порядку письмового провадження. (а.с.25-28, 89)

Представник Державної казначейської служба України в судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Письмових заперечень на адресу суду не направив.

Представник Міністерства фінансів України в судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Проти позову заперечує з мотивів викладених в письмових запереченнях, в яких окрім іншого клопотав про розгляд справи без участі представника МФУ. (а.с.34-37)

Представник Державної судової адміністрації України в судове засідання не прибув, про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином. Проти позову заперечує з мотивів викладених в письмових запереченнях. (а.с.55-59)

Проаналізувавши матеріали справи, докази, якими вони підтверджуються, суд вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Справа розглядається судом за наявними у ній доказами на підставі положень статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 у період з 06.04.1990 року по 19.09.2016 року працювала на посаді судді Романівського районного суду Житомирської області.

Постановою Верховної Ради України від 08 вересня 2016 року №1515-VIII «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 звільнено із займаної посади у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Наказом голови Романівського районного суду Житомирської області від 19 вересня 2016 року №39-К ОСОБА_1 відраховано зі штату Романівського районного суду Житомирської області. (а.с.12)

Романівським районним судом Житомирської області було проведено розрахунок з ОСОБА_1 у день звільнення.

Позивач, вважаючи, що Територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в Житомирській області не в повній мірі було проведено з нею розрахунок при звільненні, звернулася із заявою про нарахування та виплату недонарахованих грошових коштів за період з 01.08.2014 року по 31.03.2015 року.

13 грудня 2016 року на адресу позивача від Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області направлена відповідь №2645/16-Вих, якою позивача було повідомлено, що суддівська винагорода нараховувалась та виплачувалась згідно чинного законодавства на відповідну дату та роз'яснено, що за період з 03.08.2014 р. по 31.12.2014 р. суддівська винагорода нараховувалась відповідно до Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", що набрав чинності 03 серпня 2014 року абзацом 5 пункту 6-4 Прикінцевих положень зазначеного Закону встановлено обмеження максимального місячного розміру суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати, за період з 01.01.2015 р. по 31.03.2015 р. суддівська винагорода нараховувалась відповідно до Закону України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України", який вступив в дію з 01 січня 2015 року та обмежував розмір суддівської винагороди.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями пункту 14 статті 92 Конституції України визначено, що судоустрій, судочинство і статус суддів визначаються виключно законами України.

Відповідно до чинної у 2014 році частини 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України" та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Однак, 31 липня 2014 року прийнято Закон України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» (далі - Закон України №1622-VII).

Законом №1622-VII Прикінцеві положення Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» доповнено пунктом 6-4, яким було обмежено максимальний місячний розмір суддівської винагороди 15 розмірами мінімальної заробітної плати.

Законом України від 28 грудня 2014 року №76-VIII "Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України" (далі - Закон України №76-VIII) внесені зміни до Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", а саме: у статті 129 у частині першій слова "та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами" виключено.

З 1 січня 2015 року частина 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" діяла у наступній редакції: суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України "Про Конституційний Суд України".

Отже, Законом України №76-VIII з 1 січня 2015 року були зняті обмеження, встановлені частиною 1 статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів", щодо неможливості визначення іншими нормативно-правовими актами суддівської винагороди, з метою реалізації заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів та приведення до фінансових можливостей дії положень ряду нормативних актів України, у тому числі положень статті 129 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Пунктом 9 Прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік" встановлено, що ряд нормативних актів України, у тому числі положення частини третьої статті 69, статті 129, частини першої статті 144 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

З 1 квітня 2015 року Закон України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів" почав діяти у новій редакції, викладеній відповідно до Закону України від 12 лютого 2015 року №192-VIII "Про забезпечення права на справедливий суд".

Виплата суддівської винагороди з 1 квітня 2015 року здійснювалася відповідно до статті 133 Закону України від 7 липня 2010 року №2453-VI "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Судом враховані положення інших міжнародних документів, яким оскаржувані дії відповідачів відповідають у повній мірі, зокрема рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яким було визнано неприйнятними заяви литовських суддів, пов'язані зі скороченням їм заробітної плати. Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні від 15 жовтня 2013 року у справі «Савіцкас та інші проти Литви» зазначив: «Вислів «коли економічна і фінансова ситуація в державі значно погіршується», що міститься в пункті 3 статті 11 Закону про суди, повинен бути витлумачений так, що у зв'язку з фундаментальними змінами економічної та фінансової ситуації в державі через особливі обставини (економічна криза, стихійні лиха тощо) в державі виникає надзвичайно складна економічна і фінансова ситуація. У такому разі з об'єктивних причин може бути нестача ресурсів для здійснення функцій держави та задоволення суспільних потреб, у тому числі гарантування матеріально-фінансових потреб судів. За таких обставин законодавець може змінити правове регулювання, що встановлює рівень заробітної плати для різних осіб, і ввести правове регулювання по заробітній платі, яка є менш сприятливою, якщо це необхідно для забезпечення життєво важливих інтересів суспільства і держави, а також захисту інших конституційних цінностей. Проте навіть у такому разі законодавець повинен підтримувати баланс між правами і законними інтересами тих осіб, до яких застосовуються менш сприятливі законодавчі акти, й інтересами суспільства та держави, тобто влада повинна звернути увагу на вимоги принципу пропорційності. Крім того, ЄСПЛ підкреслив, що у разі дуже серйозної економічної та фінансової ситуації бюджетне фінансування всіх державних установ слід переглянути і зменшити. Якщо в разі дуже серйозної економічної ситуації правові акти зазначатимуть, що фінансування судів і заробітної плати не може бути зменшено тільки щодо суддів, це означатиме, що суди необґрунтовано відрізнятимуться від інших державних установ і судді необґрунтовано виділятимуться серед інших осіб, які здійснюють функції в державних установах.

Подібні позиції ЄСПЛ висловив й у рішеннях від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12 жовтня 2004 року у справі «Кйяртан Асмундсон проти Ісландії», які зводилися до того, що реалізація соціальних та економічних прав здебільшого залежить від ситуації, особливо фінансової, яка склалася у державі.

Крім того, відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної у рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними, механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через можливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлено необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною 1 статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Враховуючи обмеження соціально-економічних прав інших осіб, зокрема, працівників державних органів та інших бюджетних установ, що мали місце у 2014, 2015 роках згідно Законів України №1622-VІІ від 31 липня 2014 року, №76-VІІІ від 28 грудня 2014 року, суд дійшов висновку, що обмеження виплати суддівської винагороди, правомірність якого оспорює позивач, зумовлене необхідністю захисту національної економіки, безпеки та територіальної цілісності держави, а отже, відповідає наведеним критеріям пропорційності, є співрозмірним із цінностями правової держави, що охороняються Конституцією та законами України.

Тому, посилання позивача на те, що йому неправомірно недонарахована суддівська винагорода за період з 03 серпня 2014 року до 31 березня 2015 року не приймаються судом, як і решта доводів позивача, у тому числі з посиланням на частину 2 статті 6, частину 2 статті 19, статтю 129 та частину 1 статті 130 Конституції України та рішень Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року №10-рп/2008 та від 03 червня 2013 року №3-рп-2013.

Окрім іншого слід відмітити, що дана позиція суду узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України та позицією Верховного суду України у справі №826/2133/15.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд відмовляє у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, оскільки відповідачами доведено правомірність своїх дій.

Керуючись статтями 71, 86, 94, 128, 159-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддя В.А. Липа

Суддя М.Ф. Нагірняк

Суддя М.М. Семенюк