Справа № 2-а-173/08/1512
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-02-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 лютого 2011 р.Справа № 2-а-173/08/1512

Категорія:11.5Головуючий в 1 інстанції: Гаращенко Д.Р.

Судова колегія Одеського апеляційного

адміністративного суду у складі:

головуючого - Коваля М.П.,

суддів - Потапчука В.О.,

- ОСОБА_1,

при секретарі - Журкіній І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Київського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2008 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Київського районного управління юстиції м. Одеси, Першого відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси (Першого відділу Державної виконавчої служби в Київському районі м. Одеси), Міністерства Юстиції України, Державного казначейства України про визнання неправомірними дій державного виконавця, зобовязання вчинити певні дії та стягнення матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Київського районного суду м.Одеси з адміністративним позовом до Першого відділу Державної виконавчої служби в Київському районі м. Одеси, Міністерства Юстиції України, Державного казначейства України про визнання дій Першого відділу Державної виконавчої служби в Київському районі м. Одеси незаконними; стягнення з Першого відділу державної виконавчої служби у Київському районі м. Одеси на користь позивачів матеріальної шкоди у розмірі 750 грн. та моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.; зобов'язання відповідача повернути описане та арештоване майно та виконати рішення Малиновського суду м. Одеси від 20 квітня 2004 р. у повному обсязі; визнання акту опису і арешту майна та додатку до нього від 02 вересня 2005 р. недійсними.

Постановою Київського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2008 року відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, ОСОБА_3

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням ОСОБА_2, ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, в якій просять скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись при цьому на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Сторони були повідомлені належним чином про час і місце судового засідання, про що є докази в матеріалах справи: представник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сповіщений згідно розписки про явку у судове засідання (а.с.114), прибув до суду разом з ОСОБА_2 та підтримав апеляційну скаргу; представник Міністерства Юстиції України повідомлений згідно розписки про явку у судове засідання (а.с.114), прибув до суду та надав свої пояснення; перший відділ Державної виконавчої служби в Київському районі м. Одеси та Державне казначейство України сповіщались згідно повідомлень про вручення (а.с.103, 104) на минуле судове засідання, на якому судом ухвалено розпочати слухати справу за їх відсутністю по суті, також повідомлялись телефонограмою на підставі ст. 38 КАС України (а.с.115, 116), до суду не прибули та причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів порадившись на місці та заслухавши думку зявившихся осіб ухвалила слухати справу за відсутністю не зявившихся осіб.

Розглянувши матеріали справи, вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушеної права чи свободи.

Аналіз зазначеної норми свідчить про те, що спори з приводу рішень, дій чи бездіяльності органів виконавчої служби, вчинених під час виконання рішень, які ухвалені цивільними судами за правилами нового Цивільного процесуального кодексу України відносяться до цивільної юрисдикції, тобто ті спори які ухвалені після 1 вересня 2005 року.

Отже, оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби, вчинених під час виконання рішень загальних судів, які ухвалені до 1 вересня 2005 року, не можуть переглядатися за правилами нового Цивільного процесуального кодексу України. Такі спори відповідно до статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України відносяться до адміністративної юрисдикції.

Відповідно до Наказу Департаменту державної виконавчої служби «Про ліквідацію регіональних та територіальних органів державної виконавчої служби»від 19.01.2007 року №2 ліквідовано державну виконавчу службу у районах, містах, районах у містах.

Згідно Постанови КМ України «Про ліквідацію департаменту державної виконавчої служби»від 16.11.2006 року №1622 встановлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Департаменту державної виконавчої служби.

Таким чином з огляду на зазначене Київське районне управління юстиції м. Одеси не існує, а її правонаступником є Міністерство Юстиції України. В свою чергу перший відділ Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси замінено на перший відділ Державної виконавчої служби в Київському районі м. Одеси.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2004 р. було вирішено виселити ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири № 11 «А»по вул. Варненської в м. Одесі з наданням їм квартири АДРЕСА_1. Зазначене рішення набрало законної сили. Згідно з постановою державного виконавця Першого відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси від 03 лютого 2005 року, на підставі заяви ДП «Одеський морській торгівельний порт», було відкрито виконавче провадження по виконанню рішення Малиновського районного суду м. Одеси про примусове виконання виконавчого листа за № 2-386/03 щодо виселення позивачів з АДРЕСА_2. Виконавчий лист в частині надання позивачам квартири за відповідним рішенням суду не було звернено до виконання, отже в цій частині не виконувалось. Державним виконавцем Першого відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси, ОСОБА_4 02 вересня 2005 року було фактично виконано зазначене рішення Малиновського районного суду м. Одеси в примусовому порядку, про що свідчать матеріали справи. Згідно з рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2004 р. також було передбачено надати позивачам квартиру АДРЕСА_1. Даним судовим рішенням не було точно вказано хто повинен був надати позивачам вказану квартиру і в якому порядку. Враховуючи те, що на виконанні державного виконавця знаходився виконавчий лист тільки по виселенню позивачів з АДРЕСА_3, то виконання питання про наданні позивачам квартири АДРЕСА_1 знаходилось за межами виконавчого провадження.

Як вбачається з матеріалів справи, виконання судового рішення в частині виселення призначалось неодноразово із відповідним повідомленням позивачів про час та місце його виконання, про що свідчать матеріали виконавчого провадження відповідні листи, акти та попередження. Виконання неодноразово припинялось у зв'язку зі зверненнями позивачів з заявами про відстрочку виконання, розглядом Маліновським районним судом м. Одеси заяв позивачів про відстрочку виконання судового рішення, а також заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами. Жодна із заяв судом не задоволена.

З огляду на вище викладене колегія суддів не приймає до уваги апеляційні доводи про позбавлення можливості добровільного виконання рішення суду позивачами у звязку з неналежним повідомленням про відкриття виконавчого провадження, оскільки позивачам було відомо про відкриття виконавчого провадження, що в свою чергу стало підставої для неодноразових звернень про відстрочку виконання.

Відповідно до ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження»встановлено, що виконання рішення про виселення боржника провадиться лише у разі, якщо боржником воно не виконано в установлений державним виконавцем строк, визначений відповідно до статті 24 цього Закону. Виселення полягає у звільненні приміщення, зазначеного у виконавчому документі, від особи (осіб), яка виселяється, її майна, домашніх тварин та у забороні даній особі користуватися цим приміщенням. Примусовому виселенню підлягають лише особи, які визначені у виконавчому документі. Державний виконавець зобов'язаний письмово повідомити боржника про день і час примусового виселення. Відсутність боржника, повідомленого про день і час виселення, не є перешкодою для виконання рішення.

З аналізу наведеної норми можливо дійти висновку про правомірність дій державного виконавця щодо опису та передачі на зберігання майна особи, яка виселяється в примусовому порядку, оскільки іншого порядку примусового виселення законом не передбачено та за умови, якщо особа не виконала добровільно таке рішення.

Виселення позивачів було призначено на 02 вересня 2005 року і проведено відповідно до ст. 79 Закону України «Про виконавче провадження»з урахуванням вимог ст. 24 цього закону.

Судом першої інстанції встановлено, що Виселення проводилось у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ з обов'язковим описом майна державним виконавцем, про що свідчать Акти державного виконавця від 02 вересня 2005 року. Також державним виконавцем було забезпечено зберігання описаног омайна позивачів, зобов'язання якого прийняв на себе стягував ДП «Одеській морський торговельний порт».

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звертались із відповідними заявами про відстрочку виконання рішення суду до виконавчої служби, а отже позивачам було відомо про відкриття провадження та термін встановлений для добровільного виконання зазначеного рішення.

Щодо повернення майна зазначеного в акті опису, то колегія суддів наголошує на тому, що апелянтом не надано належних доказів того, що описане майно позивачам не повернуто. Не обґрунтована також відповідними доказами оціночна коштовність описаного майна. З матеріалів справи не вбачається, що на описане майно звернено стягнення, або зазначене майно перебуває під арештом з огляду на що, колегія суддів також не приймає до уваги відповідні доводи апеляційної скарги.

Таким чином вимоги щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди є необґрунтованими та безпідставними, а отже задоволенню не підлягають.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про виконавче провадження» після усунення обставин, які стали підставою для зупинення виконавчого провадження, державний виконавець зобов'язаний своєю постановою поновити виконавче провадження за власною ініціативою або заявою стягувача, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у 3-денний строк надсилається сторонам.

Виселення здійснюється у присутності понятих за сприянням органів внутрішніх справ з обов'язковим описом майна державним виконавцем. Один примірник акта опису майна вручається під розписку боржникові. Державний виконавець у необхідних випадках забезпечує в установленому порядку зберігання майна боржника, але не більше як три роки, з покладенням понесених витрат на боржника. Після завершення трирічного строку невитребуване майно реалізується в порядку, передбаченому для реалізації безхазяйного майна.

Передане на зберігання майно боржника видається йому державним виконавцем на підставі акта після сплати боржником витрат на його збереження. Якщо боржник відмовляється сплатити витрати за зберігання майна, вони компенсуються за рахунок реалізації частини майна боржника.

Про виконання рішення про виселення боржника державним виконавцем складається акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні.

Якщо особі, яка підлягає виселенню, має бути надано інше жиле приміщення, державний виконавець надсилає відповідному житловому чи іншому органу повідомлення про строк виконання рішення щодо надання такого приміщення. У разі ненадання у визначений строк іншого жилого приміщення державний виконавець складає про це акт і звертається до суду з поданням про визначення порядку подальшого виконання рішення. До вирішення судом цього питання виконавчі дії не провадяться.

Щодо визнання акту опису і арешту майна та додатку до нього від 02 вересня 2005 р. недійсними, колегія суддів також дійшла висновку про відмову у задоволенні таких позовних вимог, оскільки акт опису і арешту майна та відповідні додатки не встановлюють та не змінюють обсяг прав та не породжують певних обовязків, а є лише документом який фіксує певний факт. Акт не є рішенням суб'єкта владних повноважень (правовим актом індивідуальної дії), тому що не закріплює результат вирішення справи та не встановлює конкретні правові наслідки, отже перевірка правильності зазначеного акту не відноситься до компетенції адміністративних судів.

Щодо вимог позивача про зобовязання виконати у повному обсязі рішення Малиновського суду м. Одеси від 20 квітня 2004 року та відповідних апеляційних доводів колегія суддів вважає за необхідне наголосити на наступному.

Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 16.08.2007 року було розглянуто заяву ОСОБА_3 про розяснення постанови того ж суду від 20.04.2004 року. Суд розяснив зазначивши,

що відповідно до п. 2.1.3 договору №105 від 14.03.1995 р. про інвестування будівництва квартири в реконструйованому жилому будинку гуртожитку №3 по вул.Педагогічній, 18 в м.Одесі, який був укладений ОМТП з ОСОБА_5, після сдачі будинку в експлуатацію йому та членам його сімї передавалась у власність кв.62 вказаного будинку.

З огляду на зазначене колегія суддів дійшла обґрунтованого висновку про те, що позивачами обрано спосіб захисту, який непередбачений в рамках КАС України. Таким чином відповідні позовні вимоги є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Таким чином можливо дійти висновку, що дії державного виконавця є правомірними оскільки виконуючи рішення в частині виселення ним було зроблено все можливе, оскільки вказаний будинок, куди мали бути вселені позивачі, не був зданий в експлуатацію.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Положення ч. 2 ст.71 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з ч.1 та ч.4 ст. 70 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування; Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів на підставі ст.200 КАС України приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на постанову Київського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2008 року залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м.Одеси від 11 грудня 2008 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Київського районного управління юстиції м. Одеси, Першого відділу Державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції м. Одеси (Першого відділу Державної виконавчої служби в Київському районі м. Одеси), Міністерства Юстиції України, Державного казначейства України про визнання неправомірними дій державного виконавця, зобовязання вчинити певні дії та стягнення матеріальної та моральної шкоди без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: / ОСОБА_6/

Суддя: /ОСОБА_7 /

Суддя: / ОСОБА_1/