Справа № 816/992/16
Суддя: Т.С. Канигіна
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/992/16
Полтавський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Канигіної Т.С.,

за участю:

секретаря судового засідання - Скорика С.В.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Біленко Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом

позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
до відповідача Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області
про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень - рішень, рішення, вимоги
В С Т А Н О В И В:

30.06.2016 фізична особа-підприємець ОСОБА_3 (надалі - ФОП ОСОБА_3.) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі - Кременчуцька ОДПІ), у якій просить визнати недійсними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 24.02.2016 № /289 № /290, рішення від 14.04.2016 № /227, вимогу від 14.04.2016 № /226.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що відповідачем безпідставно ставиться йому у вину неправомірне формування витрат, яке призвело до заниження об'єкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, вплинуло на правомірність визначення єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податкового кредиту протягом періоду, охопленого перевіркою. Крім того, зауважив на виконання ним свого обов'язку в частині повідомлення про порушення постачальником порядку реєстрації виданої податкової накладної. У частині встановленого відповідачем порушення щодо товарів нереалізованих, але відсутніх станом на кінець року, зазначив про надання належних та допустимих первинних документів на підтвердження наявності останніх.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві.

Представник відповідача проти позову заперечувала, наполягала на відмові у задоволенні позовних вимог з мотивів, викладених у письмових запереченнях контролюючого органу, у яких відповідач посилався на правомірність та обґрунтованість спірних рішень. При цьому вказував на обставини, встановлені актом перевірки позивача.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

ОСОБА_3 у встановленому законом порядку зареєстрований як фізична особа-підприємець /а.с. 213-214, т.1/.

У період з 28.12.2015 по 13.01.2016 контролюючим органом проведено документальну планову виїзну перевірку ФОП ОСОБА_3 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 та законодавства про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2014 по 31.12.2014, за результатами якої складено акт від 26.01.2016 № 51/16-03-17-01-10/ /а.с.19-31, т.1/.

Вказаним актом встановлено наступні порушення платником податків, зокрема:

- пунктів 198.1, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження зобов'язання зі сплати податку на додану вартість загалом в розмірі 12395,00 грн, у тому числі по періодах: в березні 2014 року на суму 918,00 грн, у грудні 2014 року - 11477,00 грн;

- пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб за 2014 рік у загальному розмірі 13966,26 грн;

- пункту 2 статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", наслідком чого визначено заниження суми єдиного соціального внеску за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 у розмірі 31417,29 грн.

Не погодившись з актом перевірки, позивач оскаржив його в порядку адміністративного оскарження, за результатами якого висновок зазначено акта викладено в наступній редакції, зокрема: - пунктів 198.1, 198.3, 198.4, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, що призвело до заниження зобов'язання зі сплати податку на додану вартість у розмірі 12395,00 грн, у тому числі по періодах: у березні 2014 року на суму 918,00 грн, у грудні 2014 року - 11477,00 грн;

- пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження зобов'язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб за період 2014 року у розмірі 10691,15 грн;

- пункту 2 статті 7, пункту 11 статті 8, пункту 2 статті 9 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", у результаті чого занижено єдиний соціальний внесок за період з 01.01.2014 по 31.12.2014 у розмірі 23096,09 грн /а.с.32-39, т.1/.

На підставі викладеного відповідачем винесені наступні рішення, зокрема:

- 24.02.2016 податкові повідомлення-рішення № /289, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 18594 грн, у тому числі за податковими зобов'язаннями - 12396,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями - 6198,00 грн /а.с. 17, т.1/, та № /290, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 12479,88 грн, у тому числі за податковими зобов'язаннями - 9983,90 грн та штрафними (фінансовими) санкціями - 2495,98 грн /а.с. 16, т.1/.

- 24.02.2016 рішення № /293 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 2309,61 грн;

- 19.02.2016 вимогу № /159 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені у розмірі 23096,09 грн.

Не погодившись з такими рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку, за результатами якого скасовано вимогу Кременчуцької ОДПІ про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску від 19.02.2016 № /159 в частині 12627,85 грн та в частині застосування штрафу на 1262,79 грн, рішення Кременчуцької ОДПІ про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 24.02.2016 №/293 та задоволено в цій частині скаргу платника, а в іншій частині залишено вказані вимогу та рішення без змін, а скаргу - без задоволення, та керуючись пунктом 3 розділу V Порядку зобов'язано Кременчуцьку ОДПІ винести нову вимогу та нове рішення відповідно вимог законодавства /а.с. 40-47, 56-58, т.1/.

На підставі викладеного 14.04.2016 відповідачем також винесено:

- рішення № /227 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 1046,82 грн /а.с. 18, т.1/;

- вимогу № /226 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у розмірі 10468,24 грн /а.с. 15, т.1/.

Не погодившись також з цими рішеннями, позивач оскаржив їх в адміністративному порядку, за результатами якого вказані рішення залишено без змін /а.с. 48-50, 59-63, т.1/.

Не погодившись із зазначеними рішеннями Кременчуцької ОДПІ, позивач оскаржив їх до суду.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню від 24.02.2016 № /289, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 185594 грн, у тому числі за податковими зобов'язаннями - 12396,00 грн та штрафними (фінансовими) санкціями - 6198,00 грн, суд дійшов наступних висновків.

Підставою для визначення відповідного грошового зобов'язання послугували висновки контролюючого органу щодо завищення задекларованих ФОП ОСОБА_3 показників з податку на додану вартість у рядку 10.1 Декларації "Придбання з податком на додану вартість на митній території України товарів та основних фондів з метою їх використання у межах господарської діяльності платника податку для здійснення операцій, які підлягають оподаткуванню за ставкою 20% або нульовою ставкою" на загальну суму 12396,00 грн, у березні 2014 року на суму ПДВ 918,00 грн, в грудні 2014 року на суму ПДВ 11478,00 грн, чим порушено пункти 198.1, 198.3. 198.6 статті 198 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до наданих документів судом встановлено, що між позивачем та ТОВ "Кримська водочна компанія" укладено договір поставки від 23.11.2010 № 0284-524, у межах виконання умов якого вказаним контрагентом виконано поставку товару на загальну суму 5508,00 грн, у тому числі ПДВ - 918 грн /а.с. 90-91, т. 2/.

18.03.2013 ТОВ "Кримська водочна компанія" виписана податкова накладна № 1354/524 / а.с. 88, т.2/.

У зв'язку з відсутністю реєстрації такої податкової накладної позивачем було подано до контролюючого органу разом з податковою декларацією з ПДВ за березень 2014 року заяву, у якій зазначено про порушення ТОВ "Кримська водочна компанія" порядку реєстрації в Єдиному реєстрі вказаної податкової накладної на суму ПДВ 918 грн та додаток № 8 податкової декларації з податку на додану вартість за березень 2014 року /а.с. 73, 83-91, т.1/.

При цьому, позивачем зауважено, що на підтвердження неможливості відповідної реєстрації вказаним контрагентом надано листи, відповідно до яких зазначено об'єктивні обставини, що спричинили відповідне порушення. Так, листом від 01.04.2014 № 635-814 ТОВ "Кримська водочна компанія" повідомило партнерів про те, що задля збереження партнерських взаємовідносин та забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань зобов'язання ТОВ "Кримська водочна компанія" за укладеними договорами переведено на компанію на материковій частині України - ТОВ "Істерн Беверідж Трейдінг" /а.с. 74, т.1/.

Надаючи оцінку викладеному обґрунтуванню, суд звертає увагу на наступне.

Згідно з підпунктом "а" пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

За приписами пункту 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Водночас, як визначено пунктом 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Отже, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично здійснений і підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображатимуть реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

За відсутності факту придбання товарів чи послуг або в разі, якщо придбані товари чи послуги не призначені для використання у господарській діяльності платника податку, відповідні суми не можуть включатися до складу податкового кредиту з податку на додану вартість навіть за наявності формально складених, але недостовірних документів або сплати грошових коштів.

Відповідно до абзацу 2 пункту 20.1.10 статті 201 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Реєстрація податкових накладних та/або розрахунків коригування до податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних здійснюється не пізніше п'ятнадцяти календарних днів, наступних за датою їх складання (абзац 7 пункту 20.1.10 статті 201 Податкового кодексу України).

Згідно з абзацом 11 пункту 20.1.10 статті 201 Податкового кодексу України у разі відмови продавця товарів/послуг надати податкову накладну або в разі порушення ним порядку її заповнення та/або порядку реєстрації в Єдиному реєстрі покупець таких товарів/послуг має право додати до податкової декларації за звітний податковий період заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту. До заяви додаються копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Враховуючи наведені положення Податкового кодексу України, суд зазначає, що в разі надання постачальником товарів (послуг) податкової накладної, яка не зареєстрована у Єдиному реєстрі податкових накладних, покупець таких товарів має право подати разом з податковою декларацією з ПДВ заяву із скаргою на такого постачальника, яка є підставою для включення сум податку до складу податкового кредиту.

Водночас визначальним є подання разом з такою заявою копії товарних чеків або інших розрахункових документів, що засвідчують факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або копії первинних документів, складених відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", що підтверджують факт отримання таких товарів/послуг.

Всупереч визначеному обов'язку платника підтвердити факт сплати податку у зв'язку з придбанням таких товарів/послуг або факт отримання таких товарів/послуг ФОП ОСОБА_3 до вказаної вище заяви не додано зазначених необхідних документів, що, зокрема підтверджується відсутністю цих документів у додатках до заяви від 14.04.2014 № 11/4 /а.с. 76, т.1/.

Крім того, суд зауважує, що посилання позивача на сплату відповідних коштів за поставку товару, визначеного податковою накладною від 18.03.2014 № 1354/524, здійснене на користь ТОВ "Істерн Беверідж Трейдінг" 14.04.2016 при фактичній поставці ТОВ "Кримська водочна компанія" на підставі видаткової накладної від 18.03.2014 №РН-24-005358 та товаро-транспортної накладної від 18.03.2014 не може судом розцінюватись як належний доказ сплати податку в межах взаємовідносин ТОВ "Кримська водочна компанія" та ФОП ОСОБА_3 /а.с. 71-72, т.1/.

Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження уступки прав та обов'язків між ТОВ "Кримська водочна компанія" та ТОВ "Істерн Беверідж Трейдінг" чи інших доказів в обґрунтування правонаступництва вказаних суб'єктів господарювання, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про підтвердження встановленого контролюючим органом заниження зобов'язання зі сплати податку на додану вартість в березні 2014 року на суму 918 грн.

Відповідно до змісту акта перевірки контролюючим органом зауважено, що на підставі наданих платником податків зведених щомісячних журналів ордерів по рахунку 631 "Розрахунки з вітчизняними постачальниками" встановлено, що загальний обсяг придбаних товарно-матеріальних цінностей за 2014 рік складає 2035664,00 грн, у тому числі ПДВ 339277 грн. Собівартість реалізованих товарів для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням наданих платником податків податкових накладних за 2014 року та зведеного набору доходів та витрат, що підтверджується задекларованими сумами р.4 Додатку № 5 до розділу III податкової декларації про майновий стан і доходи "Вартість придбаних товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані у виробництві продукції" складає 1792334,13 грн.

Шляхом проведення відповідних розрахунків з урахуванням залишків на кожну звітну дату відповідно до наданої інвентаризаційної відомості розбіжність становить суму в розмірі 57930 грн (ПДВ 11478 грн) на придбаний товар протягом 2014 року, що був реалізований, але відсутній у складі залишків станом на 31.12.2014.

За інформацією Кременчуцької ОДПІ, придбаний підприємцем товар, наведений у пункті 2.6.2.2 акта перевірки від 26.01.2016 № 51/16-17-01-10/НОМЕР_1, відсутній на залишках станом на 31.12.2014 та не був використаний у господарській діяльності платника, відповідно не використаний в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

При цьому, останнім надано письмові пояснення, відповідно до яких зауважено про проведення ФОП ОСОБА_4 незалежної аудиторської перевірки, та додано копію висновку за її результатами, що судом оцінюється критично, виходячи з наступного.

Встановлення фактичних обставин справи та оцінка доказів, у тому числі, документів податкового та бухгалтерського обліку, а також надання правової оцінки таким документам не відносяться до компетенції аудитора.

Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що даний товар не використовувався в господарській діяльності платника та не підлягає включенню до складу податкового кредиту, що є порушенням пунктів 198.1, 198.4 статті 198 Податкового кодексу України, у зв'язку з чим занижено податкові зобов'язання за грудень 2014 року на суму ПДВ 11478,00 грн.

Виходячи з викладеного, відсутні підстави для задоволення вимог ФОП ОСОБА_3 у цій частині.

Надаючи правову оцінку податковому повідомленню-рішенню від 24.02.2016 № /290, яким збільшено суму грошового зобов'язання з податку на доходи фізичних осіб, що сплачуються фізичними особами за результатами річного декларування, у розмірі 12479,88 грн, у тому числі за податковими зобов'язаннями - 9983,90 грн та штрафними (фінансовими) санкціями - 2495,98 грн, суд дійшов наступних висновків.

У ході дослідження витрат підприємницької діяльності встановлено, що ФОП ОСОБА_3 надавав в оренду у тимчасове платне користування приміщення кондитерського цеху загальною площею 95кв.м. за адресою: м. Кременчук, вул. Петровського, буд.87 згідно з договорами оренди від 01.05.2011, від 01.04.2012, від 01.03.2013, які укладені з ФОП ОСОБА_5 (орендар). Щомісячна орендна плата з склала 450 грн /а.с. 103-105, т.1/.

ФОП ОСОБА_3 від здачі в оренду приміщення кондитерського цеху одержав дохід, який у 2014 році склав 33154,13 грн.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичною особою-підприємцем від провадження господарської діяльності, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, визначений статтею 177 Податкового кодексу України.

За приписами статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців - отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця. Для фізичної особи-підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг). До переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу. У разі якщо фізична особа-підприємець отримує інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку-фізичних осіб.

Абзацом другим пункту 164.1 статті 164 Податкового кодексу України визначено, що загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній упродовж 2014 року) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом III цього Кодексу.

Отже, наведена норма є бланкетною та вказує на те, що витрати суб'єкта господарювання, який не є платником податку на прибуток, але надає звітність про доходи від заняття підприємницькою діяльністю, формуються у тому ж порядку, як у платників податку на прибуток.

Згідно з пунктом 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

При цьому згідно з підпунктом 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України під витратами розуміється сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Таким чином, однією з визначальних умов врахування витрат на придбання товарів (робіт, послуг) при визначенні оподатковуваного доходу платника є спрямованість таких операцій на одержання доходу (економічної вигоди). Відповідно, витрати на придбання активів, здійснені без мети їх використання в господарській діяльності або придбані поза межами економічної діяльності платника, не підлягають відображенню у податковому обліку.

З матеріалів справи суд вбачає, що між позивачем (орендодавець) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (надалі - ФОП ОСОБА_5, орендар) укладено ряд договорів оренди кондитерського цеху по вул. Петровського, б.87 від 01.05.2011, 01.04.2012 та 01.03.2013, відповідно до умов якого орендодавець здає, а орендар приймає в тимчасове користування кондитерський цех (надалі - цех), який знаходиться за адресою: м. Кременчук, вул. Петровського, б.87, загальною площею 95 кв.м. (без підвалу) /а.с. 103-104, т.1/.

За умовами договорів оренди орендодавець передає цех у тимчасове користування орендарю. Орендна плата складає 450 грн, у т.ч. ПДВ щомісячно. Вартість комунальних послуг не входить до складу орендної плати та сплачується орендарем окремо, за свої кошти. Відшкодування витрат орендодавцю за оплату енергозабезпечення приміщення цеху проводиться орендарем згідно з показниками лічильника і встановлених тарифів (п.п. 4.1-4.3 вказаних вище договорів).

Водночас, як зазначено в акті перевірки, ФОП ОСОБА_3 включив оплату оренди та електроенергії на загальну суму 33154,27 грн до складу інших витрат за 2014 рік податкової декларації про майновий стан та доходи за 2014 рік /а.с. 92-94, т.1/.

На розгляд заперечення ФОП ОСОБА_3 були надані документи, у результаті чого встановлено, що інші витрати від виду діяльності "68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна" склали 23980,39 грн /а.с. 62, т.2/, що підтверджується наданими первинними бухгалтерськими документами: рахунки-фактури № СФ-0000155 від 20.10.2011, № СФ-0000222 від 30.11.2011, №СФ-0000238 від 30.12.2011, №СФ-0000210 від 31.01.2012, №СФ-0000200 від 29.02.2012, №СФ-0000257 від 31.03.2012, №СФ-0000217 від 30.04.2012, №СФ-0000229 від 31.05.2012, №СФ-0000197 від 30.06.2012, №СФ-0000216 від 31.07.2012, №СФ-0000221 від 31.08.2012, №СФ-0000229 від 28.09.2012, №СФ-0000232 від 31.10.2012, №СФ-0000224 від 30.11.2012, №СФ-0000222 від 29.12.2012, №СФ-0000193 від 31.01.2013, №СФ-0000211 від 28.02.2013, №СФ-0000221 від 31.03.2013 /а.с. 110, 112, 114, 116, 118, 120, 122, 124, 126, 128, 130, 132, 134, 136, 138, 140, 142, 144, 146, 147, т.1/.

Отримана сума коштів надходила у вигляді дебіторської заборгованості за рахунки, виставлені ФОП ОСОБА_3 ФОП ОСОБА_5 за період з жовтня 2011 року по березень 2013 року, що сторонами не заперечується та підтверджено матеріалами справи.

При цьому позивачем в охопленому перевіркою періоді до складу отриманого доходу від надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого майна включено суми отриманої орендної плати (у тому числі плату за електроенергію, спожиту орендарями), а вартість витраченої електроенергії (у тому числі спожитої орендарями) віднесено до складу витрат операційної діяльності.

Суд погоджується із вказаними висновками Кременчуцької ОДПІ, виходячи з наступного.

Згідно із пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Визначення "витрати" наведено в підпункті 14.1.27 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України, за яким витратами є сума будь-яких витрат платника податків у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов'язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).

Пунктом 177.4 статті 177 Податкового кодексу України передбачено, що до переліку витрат фізичних осіб-підприємців, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу ("Податок на прибуток підприємства").

Витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6-138.9, підпунктами 138.10.2-138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 статті 138 Податкового кодексу України.

Таким чином, витрати, понесені позивачем у зв'язку зі сплатою вартості електроенергії, спожитою орендарями упродовж 2013-2014 років на загальну суму 181553,80 грн, не є витратами його операційної діяльності у розумінні статті 138 Податкового кодексу України, а тому зазначені витрати неправомірно відображені ФОП ОСОБА_3 у його бухгалтерському обліку.

Таким чином, платником податків до складу витрат неправомірно віднесено суму витрат у розмірі 9173,88 грн.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ФОП ОСОБА_3 у цій частині.

Надаючи правову оцінку вимозі від 14.04.2016 № /226 про сплату боргу (недоїмки) зі сплати єдиного внеску, штрафів та пені у розмірі 10468,24 грн та рішенню від 14.04.2016 № /227 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним фіскальним органом або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні санкції у розмірі 1046,82 грн, суд дійшов наступних висновків.

Вищеописане порушення стало також підставою для донарахування позивачу зобов'язання зі сплати єдиного соціального внеску та застосування штрафних санкцій.

За приписами пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) та 5 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Відповідно до пункту 3 частини одинадцятої статті 25 цього Закону орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції, зокрема, за донарахування органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску накладається штраф у розмірі 10 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Оскільки за результатами розгляду справи судом встановлено заниження позивачем сукупного оподатковуваного доходу, підстави для донарахування позивачу єдиного соціального внеску та застосування штрафних санкцій також підтверджені наявними у справі документами та встановленими податковим органом обставинами перевірки.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вимог ФОП ОСОБА_3 у цій частині.

Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, при цьому, представником відповідача в повній мірі доведено, що відповідач діяв на підставі та в межах повноважень, визначених законом. Отже, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 2, 7-11, 17, 71, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень, рішення, вимоги відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним поданням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови складено 03.05.2017.

Суддя Т.С. Канигіна