Справа № 569/17631/16-а
Суддя: Тимощук О.Я.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року

Рівненський міський суд Рівненської області в складі:

головуючого судді Тимощука О.Я.

при секретарі Капріян І.В.,

з участю представника позивача - адвоката Домецького О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Рівне справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Рівненського об»єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

30 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому просила суд, визнати протиправними дії відповідача, які полягають у відмові поновити виплату її пенсії починаючи із липня 2015 року; зобов'язати відповідача поновити виплату її пенсії довіреному представнику ОСОБА_3 починаючи із липня 2015 року.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що їй відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» було призначено пенсію за віком та вона отримувала її регулярно до липня 2015 року. Отримавши право на постійне проживання у Італії, залишила межі України та виїхала за кордон у зв'язку з чим, відповідачем припинено виплату пенсії. 08 листопада 2016 року позивач через свого представника звернулася до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії. Листом від 30 листопада 2016 року №988/10 відповідач відмовив у задоволенні вимоги, з посиланням на п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України №1058-ІV. Вважає такі дії відповідача протиправними, такими, що порушують її конституційні права.

В судовому засіданні представник позивача - адвокат Домецький О. І. підтримав адміністративний позов ОСОБА_2 повністю, просив задовольнити.

Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, відповідно до змісту яких заперечує проти позову у повному обсязі та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійнестрахування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згодна на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Стаття 51 Закону України №1058-ІVвстановлює, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон, пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується у тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 07.10.2009р. у справі №1-32/2009 за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України положень п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" вказані положення визнано неконституційними - такими, що не відповідають Конституції України та такими, що втрачають чинність з дня ухвалення цього рішення. Пунктом 3 резолютивної частини вказаного рішення Конституційного Суду України визначено: «звернути увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших Законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору, а також прийняття Закону про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданою фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними». На даний час, нормативно-правових актів, спрямованих на виконання рішення Конституційного Суду України, яким будуть передбачені умови, норми і механізми виплати пенсій громадянам, які проживають у країнах, з якими не укладено міждержавних договорів щодо пенсійного забезпечення, не прийнято.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про причину неявки суд не повідомив.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини і перевіривши їх доказами, надані суду заперечення, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України при вирішенні справи суд має керуватися принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Крім того, згідно із ч. 1 ст. 9 вищезазначеного Кодексу суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перебуваючи на обліку в Рівненському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду Україні Рівненської області позивач отримував пенсію за віком по червень 2015 року включно, до виїзду на постійне місце проживання до Італії.

В матеріалах справи не міститься даних про те, що позивачем припинено громадянство України у відповідності з вимогами Закону України "Про громадянство України".

08 листопада 2016 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про поновлення виплати раніше призначеної пенсії, однак відповідач відмовив в задоволенні такого звернення, посилаючись відсутністю відповідної міждержавної угоди між Україною та Італією.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» виплата (в редакції до 07.10.2009) пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України № 25-рп/2009 від 7 жовтня 2009 року пункт 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір з питань пенсійного забезпечення і якщо згода на обов'язковість такого міжнародного договору не надана Верховною Радою України було визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним).

При цьому в рішенні звернуто увагу Верховної Ради України на необхідність приведення у відповідність до Конституції України положень інших законів, які регламентують виплату пенсій пенсіонерам, які постійно проживають у державах, з якими Україною не укладено відповідного договору.

Статтею 24 Конституції України визначено, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Згідно ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишити будь-яку країну, включаючи свою власну.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведені вище міркування ЄСПЛ є достатніми для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд приходить до висновку, що неукладення державою міжнародного договору у галузі пенсійного забезпечення не може бути правовою підставою для відмови позивачу в отриманні передбаченого статтею 46 Конституції України соціального захисту у вигляді отримання пенсії.

Крім того, з 07.10.2009 року порядок виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, регулюється нормами Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» з урахуванням рішення Конституційного Суду України щодо неконституційності положень п.2 ч.1 ст.49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування».

Відповідно до ч.2 ст. 152 Конституції України, закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Таким чином, починаючи з 07.10.2009 року відсутні будь-які підстави для припинення виплат пенсій особам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон, в країни, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, в тому числі до Італії.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач виїхав на постійне місце проживання за кордон, а саме до держави Італія в 2015 році, тобто у відповідача не було жодних підстав для припинення виплати пенсії позивачу з липня 2015 року.

Крім того, ч. 1 ст. 55 Конституції України гарантує кожній особі право на безпосереднє звернення до суду для захисту своїх порушених прав та законних інтересів, та не передбачає обов'язку особи попередньо самостійно вирішувати спір.

Для забезпечення судового захисту Конституція України у ст. 124 встановила принципи здійснення правосуддя виключно судами. Положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (Рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 № 15-рп/2002).

Аналогічна правова позиція висвітлена в рішеннях Верховного Суду України від 12 травня 2016 року (справа №21-180а15) та від 06 жовтня 2015 року (справа № 608/1189/14-а).

Разом з тим, суд вважає безпідставними вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача поновити йому виплату пенсії з моменту припинення її виплати (липень 2015) з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 7 жовтня 2009р. №25 рп/2009, оскільки, як вбачається з матеріалів справи з 2015 р. позивач не отримував призначену пенсію з підстав виїзду та проживання за кордоном. Для поновлення пенсії позивач зобов'язаний подати заяву до відповідного управління Пенсійного фонду, що є підставою для відповідача вирішення питання відповідно поданої заяви. ОСОБА_3 що діяла в інтересах ОСОБА_2, подала відповідну заяву про поновлення пенсії 18 липня 2016 року.

Виходячи з наведеного, поновлення призначеної пенсії позивачу підлягає не з дати припинення виплати пенсії, а з дати звернення до відповідача із заявою про поновлення раніше призначеної пенсії, тобто з 18 липня 2016 року.

Правова позиція у даній категорії справ щодо дати відновлення пенсії викладена в постановах Верховного Суду України від 08 грудня 2015 року (справи №№ 21-5440а15, 21-5653а15) та від 08.06.2016 року (справа № 505/2135/14-а).

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції вважає безпідставними вимоги позивача про зобов'язання відновити виплату пенсії за період із липня 2015 року.

Разом з тим, суд вважає, що поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 та її отримання представником ОСОБА_3 не є тотожними поняттями, а тому відновлення виплати пенсії має бути саме позивачу, а не його довіреному представнику.

Щодо прохання позивача нараховувати і виплачувати належну їй пенсію щомісячно до 25 числа довіреному представнику, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є передчасними, заявленими на майбутнє, необґрунтованими, в зв'язку з чим задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа, тому з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Керуючись ст. ст.11, 17, 18, 71, ч. 4 ст. 128, 158-163, 167, 185-186, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Позов ОСОБА_2 до Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області про зобов'язання поновити виплату пенсії - задовольнити частково.

Зобов'язати Рівненське об'єднане управління Пенсійного фонду України Рівненської області поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 починаючи з 08 листопада 2016 року з урахуванням усіх перерахунків, що були визначені законодавством України.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Присудити з бюджетних асигнувань Рівненського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області на користь ОСОБА_2 суму сплаченого судового збору в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.

Постанову суду в межах суми стягнення за один місяць звернути до негайного виконання.

Постанова за результатами її розгляду може бути оскаржена сторонами в апеляційному порядку.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку також іншими особами у зв'язку з тим, що суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси чи обов'язки.

Постанова може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський міський суд з поданням в десятиденний строк апеляційної скарги. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Строк для подання апеляційної скарги стороною або іншою особою, яка брала участь у справі, обчислюється з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Рівненського

міського суду Тимощук О.Я.