Справа № 316/2041/16-а
Суддя: Капустинський М. В.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 316/2041/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст)

11 квітня 2017 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Капустинський М.В.,

секретаря судового засідання: Терещенко О.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Енергодарі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління пенсійного фонду України в м. Енергодар Запорізької області, про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення дій,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до Управління пенсійного фонду України в м. Енергодар Запорізької області про визнання протиправними дій з відмови в призначенні пенсії за віком у відповідності до ст. 26, ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої заробітної плати по Україні за 2013, 2014, 2015 роки; зобов'язання призначити пенсію за віком з 14 грудня 2016 року відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із застосуванням показника середньої зарплати в Україні, з якої сплачено страхові внески за три календарні роки, що передують року звернення із заявою за призначенням пенсії за віком (2013-2015 роки), та виплатити різницю між фактично отриманою та призначеною пенсією.

Позивач в судове засідання не з'явився, просить розглянути справу без його участі, про що надав суду письмову заяву (а.с.46).

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити, посилаючись на доводи, викладені у запереченні (а.с.48-53).

Дослідивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків:

У судовому засіданні встановлено, що з 24.09.2002 року ОСОБА_1 перебуває на обліку в УПФУ в м. Енергодар та отримує пенсію зі зниженням пенсійного віку, призначену на пільгових умовах по Списку №1, відповідно до п. «а» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення». З 25.09.2012 року позивач набув право на пенсію за віком на загальних підставах у відповідності до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», та 14.12.2016 року подав до УПФУ заяву про призначення пенсії за віком відповідно до ч.2 ст.40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати по України за три календарні роки, що передують року звернення із заявою про призначення пенсії за віком (а.с.14).

Листом від 27.12.2016 року за № 146/Я-1, УПФУ в м. Енергодар відмовлено у призначенні позивачу пенсії за віком на загальних підставах відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки позивач вже отримує такий саме вид пенсії (а.с.15).

Відповідно до частин 1, 2 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім таких випадків, коли пенсія призначається з більш раннього строку. Пенсія призначається довічно або на період, протягом якого пенсіонер має право на виплату пенсії відповідно до цього Закону.

Як зазначено вище, з 2002 року позивач отримує пенсію за віком на пільгових умовах відповідно до статті 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, позивачем реалізоване право на призначення пенсії.

В подальшому, після призначення пенсії, позивач має право звернутись до органу Пенсійного фонду із заявою про переведення його на інший вид пенсії.

Приписами статті 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та статті 6 Закону України «Про пенсійне забезпечення» визначено, що особам, які мають одночасно право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Тобто, законодавець надав вичерпний перелік видів пенсій, які можуть бути призначені особі, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058).

За приписами ст. 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років.

Пенсія за віком на загальних підставах та пенсія за віком на пільгових умовах зі зниженням пенсійного віку, розраховується відповідно до Закону № 1058, а Закон України «Про пенсійне забезпечення» визначає лише право особи на пільгову пенсію.

Статтею 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено такі види пенсій: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Відповідно до приписів статті 2 Закону України «Про пенсійне забезпечення», за цим Законом призначаються: трудові пенсії: за віком; по інвалідності; в разі втрати годувальника; за вислугу років.

Згідно з ч.3 ст.45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший, в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду. При переведенні з одного виду пенсії на інший, за бажанням особи, може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.

Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена частиною другою статті 40 цього Закону для призначення пенсії.

З аналізу наведених норм випливає, що переведенням з одного виду пенсії на інший, є зміною виду пенсії, що визначені статтею 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У даному випадку, у позивача ОСОБА_1 відсутні підстави, та він не виявив бажання перейти з одного виду пенсії на інший, оскільки він претендує на пенсію в межах одного виду - пенсію за віком, а отже і відсутні підстави здійснювати призначення вже раніше призначеної пенсії та всі пов'язані з призначенням пенсії нарахування.

Крім того, частиною 3 статті 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що визначена частиною 2 статті 40 цього Закону середня заробітна плата (дохід) для призначення пенсії, тобто за три календарні роки, що передують року звернення, застосовується лише у випадку переведення вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком.

Оскільки позивач з лютого 2002 року отримує пенсію за віком на пільгових умовах, яка є різновидом пенсії за віком, підстави для призначення чи переведення позивача на пенсію за віком, відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в порядку, визначеному статтею 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням показника середньої заробітної плати по Україні 2013, 2014, 2015 років, відсутні.

Також, суд вважає безпідставним, в даних правовідносинах, посилання позивача на правову позицію, викладену Верховним Судом України в постанові від 31.03.2015 року в справі № 21-612а14.

В постанові від 31.03.2015 року в справі № 21-612а14, Верховний Суд України дійшов наступного правового висновку: частиною третьою статті 45 Закону № 1058-ІV регламентовано порядок переведення з одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом № 1058-ІV, однак у випадку із заявою в розглядуваному питанні мало місце призначення іншої пенсії за іншим законом. Особі було призначено пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», котрий передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, а за призначенням пенсії відповідно до Закону № 1058-ІV він звернувся вперше.

Правовідносини, які виникли в даному випадку, є відмінними, ніж розглянуті Верховним Судом України та щодо яких викладено правовий висновок, оскільки в справі, що розглядалась Верховним Судом України, особі була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», а за призначенням пенсії за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» така особа звернулась вперше, тобто особа отримувала інший вид пенсії.

В даному же випадку, як зазначено вище, позивачу ОСОБА_1 вже призначена пенсія за віком, тому застосування вказаної правової позиції Верховного Суду України є неможливим.

Згідно зі ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч.2 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку, що відповідачем доведено суду правомірність дій щодо відмови позивачу у призначенні пенсії за віком.

Отже, враховуючи все вищезазначене, суд вважає, що відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав позивача, у зв'язку з чим вимоги позивача щодо визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання відповідача щодо вчинення дій - задоволенню не підлягають.

Крім того, вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача судових витрат у вигляді судового збору та витрат на правову допомогу, суд дійшов наступного:

Відповідно до п.18 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», Пенсійний фонд України та його органи звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Таким чином, звернення позивача в вимогою щодо стягнення судового збору з УПФУ в м. Енергодар, є безпідставною.

Згідно зі ст. 12 Закону України «Про адвокатуру», оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Відповідно до ст. 4 Правил адвокатської етики (схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01.10.1999р.) (далі - Правила) угода про надання правової допомоги - це договір (контракт), згідно з яким одна сторона - адвокат, що практикує індивідуально, або адвокатське об'єднання - приймає на себе доручення іншої сторони - клієнта (або його представника) - про надання клієнту юридичної допомоги обумовленого ним виду в інтересах клієнта на умовах, передбачених угодою, а інша сторона - клієнт (або його представник) - зобов'язується сплатити гонорар за дії адвоката по наданню правової допомоги, а також у випадку необхідності - фактичні витрати, пов'язані з виконанням угоди. Гонорар - передбачена угодою про надання правової допомоги винагорода за виконані адвокатом дії по наданню правової допомоги.

Гонорар є єдиною допустимою формою отримання адвокатом винагороди за надання правової допомоги клієнту (ст. 33 Правил).

Отримання гонорару не може відшкодовуватися за рахунок суми витрат на правову допомогу. Розмір гонорару та порядок його внесення мають бути чітко визначені в угоді про надання правової допомоги. Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Розрахунок платної допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо.

Проте, наданий позивачем до матеріалів справи Договір №427 про надання юридичних послуг (а.а.16), не містить розміру гонорару та порядок його внесення (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо), розрахунку погодинної вартості правової допомоги.

Додання до позовної заяви копії Договору, квитанцій та розрахунку витрат не свідчить про те, що саме адвокатом ОСОБА_3 здійснювалися дії для подання до суду адміністративного позову про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинення дій.

Крім того, враховуючи, що суд прийшов до переконання що вимоги позивача в частині визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання відповідача щодо вчинення дій задоволенню не підлягають, суд з урахуванням вищезазначеного та вимог ст.94 КАС України, вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимоги щодо стягнення судових витрат.

Керуючись ст.ст. 2-15, 17, 18, 69, 71, 86, 94, 98, 105, 121, 128, 153, 158-163, 167 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні вимог адміністративної позовної заяви ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції може бути подана до Дніпропетровського Апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її складання.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення постанови, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги на постанову, а у разі подання апеляційної скарги - відразу після закінчення апеляційного розгляду справи.

Повний текст постанови виготовлено 14.04.2017 р.

Суддя М. В. Капустинський