Справа № 813/3651/16
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-05-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 травня 2017 року Справа № 813/3651/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Іванес Х.О.,

представник позивача ОСОБА_1,

позивач ОСОБА_2,

представник відповідача ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, про визнання протиправним та скасування наказу, зобов'язання поновити на посаді, -

в с т а н о в и в :

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, в якій просить суд: визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області №493-к/тр від 28 вересня 2016 року про призначення ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства; зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства - начальника відділу імміграційної роботи управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області перевести ОСОБА_2 на посаду начальника відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки прийнятий без жодних для того правових підстав та з порушенням установленої процедури призначення на іншу посаду, а тому з метою відновлення його порушеного права просить такий скасувати.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві й уточненнях до неї просили суд позов задовольнити у повному обсязі.

На заперечення проти позовних вимог представником відповідача було подано до суду письмове заперечення, в якому позиція відповідача зводиться до наступного.

Відповідач вважає, що у зв'язку із зміною істотних умов праці, а саме: об'єднанням двох структурних підрозділів Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області в один (раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці) ОСОБА_2 правомірно було поінформовано про зміну таких умов та запропоновано йому наявну вакантну посаду, що відповідає вимогам ст.43 Закону України «Про державну службу». Тож, з огляду на те, що позивач не звертався до керівника Головного управління із заявами про його звільнення в порядку ст.83 Закону України «Про державну службу» чи про переведення на іншу запропоновану йому посаду, він фактично погодився на продовження проходження державної служби на запропонованій йому вакантній посаді. А відтак, на переконання відповідача, Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області (надалі по тексту - ГУ ДМС України у Львівській області) в повній мірі було забезпечено право позивача на подальше проходження державної служби та призначено на посаду із врахуванням його кваліфікації. Окрім того, відповідач зазначає, що позивач не звертався до керівника Управління із скаргою в порядку ст.11 Закону України «Про державну службу», тобто не скористався своїм правом на оскарження рішення про зміну істотних умов праці.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях на позов, просив суд у задоволенні позову відмовити.

Суд, заслухав пояснення сторін, з'ясував обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та заперечення, а також ті, які мають значення для вирішення справи, повно, всебічно та об'єктивно дослідив докази у справі, та встановив наступне.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 05.07.2012 року №186-к «Про призначення ОСОБА_2.» позивача призначено на посаду провідного спеціаліста Галицького районного відділу у м.Львові ГУ ДМС України у Львівській області, як такого, що успішно пройшов конкурсний відбір з 05.07.2012 року.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 21.07.2014 року №219-к «Про переведення ОСОБА_2.» позивача переведено на посаду заступника начальника імміграційної роботи, як такого, що успішно пройшов стажування. Даним наказом позивачу присвоєно 11 ранг державного службовця.

Згодом, наказом Державної міграційної служби України від 18.03.2016 року №40 «Про введення в дію штатних розписів на 2016 рік територіальних органів ДМС» із 18.03.2016 року введено в дію новий штатний розпис ГУ ДМС України у Львівській області.

Крім того, наказом Державної міграційної служби України від 15.04.2016 року №40 «Про введення в дію штатних розписів на 2016 рік територіальних органів ДМС» із 15.04.2016 року введено в дію новий штатний розпис ГУ ДМС України у Львівській області.

Таким чином, на підставі вказаних штатних розписів, в структурі ГУ ДМС України у Львівській області об'єднано (реорганізовано) два структурні підрозділи - відділ імміграційної роботи та відділ тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства в новий структурний підрозділ - відділ тимчасового та постійного перебування іноземців та осіб без громадянства.

При цьому, посаду заступника начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства - начальника відділу імміграційної роботи, яку ОСОБА_2 обіймав до 18.03.2016 року було ліквідовано.

Тобто відбулася зміна істотних умов державної служби - зміна основних посадових обов'язків.

Тож, як стверджується матеріалами справи встановлено із пояснень представників сторін, наданих у судових засіданнях, у зв'язку із зміною істотних умов праці (злиття відділів, раціоналізація робочих місць) й відповідно до вимог ч.4 ст.43 Закону України «Про державну службу», ГУ ДМС України у Львівській області повідомлялось працівників відділу імміграційної роботи і відділу тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства про зміну істотних умов державної служби за 60 календарних днів до такої зміни. Водночас, працівникам були вручені попередження про наступні вивільнення і запропоновано нові вакантні посади.

У даному ж випадку, оскільки ОСОБА_2 в період з 15.04.2016 року по 21.07.2016 року перебував у стані тимчасової непрацездатності, попередження про наступне вивільнення йому було вручено саме - 22.07.2016 року, що є першим днем його виходу на роботу. Більш того, позивачу було запропоновано вакантну посаду головного спеціаліста відділу тимчасового та постійного перебування іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства.

Наказом ГУ ДМС України у Львівській області від 28.09.2016 року №493-к/тр «Про призначення ОСОБА_2.» позивача визнано таким, що погодився на продовження проходження державної служби на посаді головного спеціаліста відділу тимчасового та постійного перебування іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства з 28.09.2016 року. Цим же наказом ОСОБА_2 увільнено з посади заступника начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства - начальника відділу імміграційної роботи ГУ ДМС України у Львівській області.

Відповідно до ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 року, №889-VIII, підставою для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення в т.ч. є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

За змістом ч.1 ст.32 КЗпП України переведення на іншу роботу, незалежно від його терміну, мети, причини та інших обставин, допускається лише за згодою працівника, оскільки передбачає зміну істотних умов трудового договору.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.32 КЗпП України, в зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці: систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 КЗпП України.

Загальні підстави припинення трудового договору передбачені ст.36 КЗпП України і такими підставами, зокрема, є: відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи, у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Так, згідно з п.6 ч.1 ст.36 КЗпП України, однією з підстав припинення трудового договору є відмова працівника від продовження роботи, у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Спеціальним законом, що регулює порядок прийняття на державну службу, проходження державної служби та припинення державної служби є Закон України «Про державну службу».

Частиною 3 ст.5 Закону України «Про державну службу» визначено, що дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

В силу ст.43 Закону України «Про державну службу», підставами для зміни істотних умов державної служби є: 1)ліквідація або реорганізація державного органу; 2)зменшення фонду оплати праці державного органу; 3)скорочення чисельності або штату працівників у зв'язку з оптимізацією системи державних органів чи структури окремого державного органу.

Зміною істотних умов державної служби вважається зміна: 1)належності посади державної служби до певної категорії посад; 2)основних посадових обов'язків; 3)умов (системи та розмірів) оплати праці або соціально-побутового забезпечення; 4)режиму служби, встановлення або скасування неповного робочого часу; 5)місця розташування державного органу (в разі його переміщення до іншого населеного пункту).

Про зміну істотних умов служби керівник державної служби письмово повідомляє державного службовця не пізніш як за 60 календарних днів до зміни істотних умов державної служби, крім випадків підвищення заробітної плати.

У разі незгоди державного службовця на продовження проходження державної служби у зв'язку із зміною істотних умов державної служби він подає керівнику державної служби заяву про звільнення на підставі пункту 6 частини першої статті 83 цього Закону або заяву про переведення на іншу запропоновану йому посаду не пізніш як за 60 календарних днів з дня ознайомлення з повідомленням про зміну істотних умов державної служби.

Якщо протягом 60 календарних днів з дня ознайомлення державного службовця з повідомленням про зміну істотних умов служби від нього не надійшли заяви, зазначені в абзаці другому цієї частини, державний службовець вважається таким, що погодився на продовження проходження державної служби.

У разі незгоди державного службовця із зміною істотних умов державної служби він має право оскаржити відповідне рішення в порядку, визначеному статтею 11 цього Закону.

У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Верховний Суд України роз'яснив, що припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). Відмова працівника укласти контракт може бути підставою для припинення трудового договору за п.6 ст.36 КЗпП у тому разі, коли відповідно до законодавства така форма трудового договору для даного працівника була обов'язкова.

Також у п.31 цієї Постанови Верховний Суд України роз'яснив, що відповідно до ст.32 КЗпП переведення на іншу роботу допускається тільки за згодою працівника. Переведенням на іншу роботу вважається доручення працівникові роботи, що не відповідає спеціальності, кваліфікації чи посаді, визначеній трудовим договором. Не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Згідно з ч.3 ст.32 КЗпП України в межах спеціальності, кваліфікації і посади, обумовленої трудовим договором, зміна істотних умов праці: систем і розмірів оплати, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміни розрядів і найменування посад та інших - допускається за умови, що це викликано змінами в організації виробництва і праці та що про ці зміни працівник був повідомлений не пізніше ніж за 2 місяці.

Таким чином, із наведеного слідує, що зміна істотних умов праці стосується випадків зміни систем та розмірів оплати праці, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад без зміни трудової функції тощо, тобто змін, що ведуть до звуження чи розширення трудової функції працівника за укладеним з ним трудовим договором, дія якого продовжується.

З матеріалів справи встановлено, що про зміну істотних умов праці та пропозицією вакантної посади головного спеціаліста відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства позивач повідомлений 22.07.2016 року. Згідно особистого напису на попередженні, позивач з попередження ознайомлений із пропозицією; із запропонованою вакантною посадою не згоден.

Однак, у ході розгляду справи з'ясовано, що позивачем не подано ні заяви про звільнення на підставі п.6 ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу», ні заяви про переведення на іншу запропоновану йому посаду.

Отже, суд, аналізуючи вищевказане й надаючи позитивної оцінки доводам відповідача, звертає увагу на те, що у зв'язку із зміною істотних умов праці, а саме: об'єднанням двох структурних підрозділів ГУ ДМС України у Львівській області в один, ОСОБА_2 правомірно, як передбачає ст.43 Закону України «Про державну службу», поінформовано про зміну таких умов та запропоновано йому вакантну посаду.

Більш того, суд відзначає і те, що позивач не звертався до керівника ГУ ДМС України у Львівській області із заявами про його звільнення в порядку ст.83 Закону України «Про державну службу» чи про переведення на іншу запропоновану йому посаду, а тому вважається, що позивач таким чином погодився на продовження проходження державної служби на запропонованій йому вакантній посаді.

Тож, за наведених підстав суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином забезпечено право позивача на подальше проходження ним державної служби й призначено на посаду із врахуванням його кваліфікації.

Також неможливо залишити поза увагою й ту обставину, що ОСОБА_2, вважаючи порушеними його права, визначені положеннями Закону України «Про державну службу» чи виникнення перешкод у реалізації таких, не звертався до керівника Управління із скаргою в порядку ст.11 Закону України «Про державну службу», а саме - не скористався наданим правом на оскарження рішення про зміну істотних умов праці.

Щодо покликання позивача на призначення на посаду начальника відділу тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства ОСОБА_4, то суд роз'яснює наступне.

Відповідно до ст.27 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, що діяв до 01.05.2016 року, просування по службі державного службовця здійснюється шляхом зайняття більш високої посади на конкурсній основі, крім випадків, коли інше встановлено законами України та Кабінетом Міністрів України, або шляхом присвоєння державному службовцю більш високого рангу.

Згідно п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.1994 року №423 «Про деякі питання застосування статей 4, 15, 27 Закону України «Про державну службу» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), просування по службі державного службовця, який зарахований до кадрового резерву чи пройшов стажування, а також прийняття на роботу державного службовця, який припинив державну службу у зв'язку з відставкою, може здійснюватися за рішенням керівника відповідного державного органу без конкурсного відбору.

При цьому, у відповідності до п.8 Положення про порядок стажування у державних органах, затвердженого постановою КМ України від 01.12.1994 року №804, державний службовець після успішного закінчення стажування може бути переведений на посаду за рішенням керівника відповідного державного органу без конкурсного відбору.

У той же час, зарахування на стажування, терміни і зміни порядку його проходження оформлюються наказом керівника державного органу, де проводиться стажування.

У даному випадку, судом досліджено, що ОСОБА_4 призначений на посаду начальника відділу тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства за результатами стажування без конкурсного відбору, тобто у відповідності до вимог трудового законодавства.

При цьому, суд зазначає, що питання організації роботи таких органів, зокрема, вдосконалення (оптимізація) структури цих органів, в тому числі запровадження змін в організації праці та зміна істотних умов праці, належить до виключної компетенції Державної міграційної служби України та її територіальних органів (Головних управлінь) в межах їх повноважень, визначених законодавством, та є їх дискреційними повноваженнями.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Таким чином, саме компетентні органи Державної міграційної служби при прийнятті рішень про ліквідацію одних та створення інших структурних підрозділів в межах одного органу, навіть із схожими завданнями і повноваженнями, визначають істотні умови праці працівників цих підрозділів та наявність змін цих умов порівняно з попередніми.

Також зміна істотних умов праці, відповідно до ст.32 КЗпП України, покладає на роботодавця обов'язок повідомити про це працівників підрозділу, який ліквідовується (організовується), не пізніше ніж за два місяці, та запропонувати для подальшого продовження роботи посади, які працівники можуть зайняти відповідно до їх кваліфікаційного рівня.

В свою чергу працівник може погодитись бути працевлаштованим на запропоновані йому посади, або відмовитись. У другому ж випадку трудовий договір припиняється за п.6 ст.36 КЗпП України.

Тож, судом з'ясовано, що відповідачем вжито належних заходів для залишення позивача на роботі й не позбавлено його права на працю, тобто не звільнено, позаяк такий продовжує працювати в цій же установі.

Щодо першочергового права позивача на зайняття посади начальника відділу, то слід звернути увагу на те, що така обставина враховується саме при звільненні особи, а не при переміщенні її на іншу посаду, тому судом до уваги не береться.

З приводу посилань ОСОБА_2 на подану 12.04.2016 року на ім'я в.о. начальника Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області заяву про переведення його на посаду начальника відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства, то суд наголошує на тому, що така заява була подана ще до попередження позивача про наступне вивільнення й таке призначення чи переведення є саме правом роботодавця, а не обов'язком.

Зважаючи на наведені вище обставини та положення актів трудового законодавства, суд вважає, що спірний наказ є правомірним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Окрім того, суд зазначає, що оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області поновити ОСОБА_2 на посаді заступника начальника управління у справах іноземців та осіб без громадянства - начальника відділу імміграційної роботи управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області та зобов'язання Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області перевести ОСОБА_2 на посаду начальника відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області є похідними від позовної вимоги про скасування оскаржуваного наказу про призначення ОСОБА_2 на посаду головного спеціаліста відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства, а судом встановлена правомірність такого наказу, то відсутні підстави для задоволення інших позовних вимог.

З врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, а тому у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.

Щодо судових витрат, то судом питання щодо їх розподілу не вирішується, оскільки позивач, відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», звільнений від сплати судового збору і такий ним не сплачувався.

Керуючись ст.ст. 7-14, 17-20, 50, 69-72, 86, 94, 138, 158-163, 167 КАС України, суд -

п о с т а н о в и в :

1.У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанову може бути оскаржено, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 10 травня 2017 року.