Справа № 815/1501/17
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1501/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління ДМС в Одеській області, в якому позивач просить суд:

визнати протиправними дії ГУ ДМС Одеській області щодо розгляду заяви громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 №А-98 від 09.02.2017 року про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту в порядку Закону України «Про звернення громадян» та надання відповіді листом від 14.0.2017 року № 5/1-302;

зобов'язати ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 №А-98 від 09.02.2017 року про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

09.02.2017 року громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою вхід. №А-98 про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява обґрунтована тим, що уповноваженими органами Республіки Судан порушено відносно позивача кримінальну справу за ст. 177 КК Республіки Судан, яка передбачає покарання у вигляді смертної кари.

Позивач вказує на те, що враховуючи інформацію щодо Республіки Судан висвітлену в мережі Інтернет та засобах СМІ, він побоюється бути одразу ж заарештованим та поміщеним до в'язниці де до нього застосовуватимуться тортури, нелюдське та таке, що принижує гідність поводження в разі повернення до Судану, оскільки в вказаній країні не діють ні внутрішні ні міжнародні закони, які можуть його захистити. Крім того, злочин який інкримінують позивачу правоохоронні органи Республіки Судан, передбачає покарання у вигляді смертної кари.

Позивач також повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що він є громадянином Турецької Республіки, за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.12.2016 року, перебуває під домашнім арештом в АДРЕСА_1 та щодо нього здійснюється екстрадиційна перевірка для видачі до Республіки Судан. На думку позивача, вказані ним обставини унеможливлюють його повернення до Республіки Туреччина щоб скористатись захистом країни свого громадянського походження. Таким чином, з підстав наведених в заяві, позивач просив надати йому статус особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Надалі, позивач отримав лист ГУ ДМС в Одеській області №5/1-302 від 14.02.2017 року, в якому позивачу повідомлено, що його заяву від 09.02.2017 року про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, розглянуто управлінням в порядку Закону України «Про звернення громадян» та фактично відмовлено у прийнятті вказаної заяви з підстав, що розгляд питання про екстрадицію до Судану не відноситься до компетенції територіального підрозділу ДМС. На думку позивача, за його заявою про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту відповідач повинен був видати йому повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання особою, яка потребує додаткового захисту або довідку про звернення за захистом в Україні. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 вважає, що дії ГУ ДМС в Одеській області щодо розгляду його заяви від 09.02.2017 року в порядку Закону України «Про звернення громадян» та надання відповіді оформленої листом від 14.02.2017 року є протиправними, та такими, що суперечать положенням Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених Наказом Міністерства Внутрішніх справ від 07.09.2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

У судове засідання 28.04.2017 року позивач, або його представник не з'явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання з'явився, проти задоволення позову заперечував, в тому числі з підстав наведених в письмових запереченнях проти позову, в яких зазначив, що ГУ ДМС України в Одеській області розглядає заяви іноземців та осіб без громадянства, які мають обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань в країні громадянського походження. В свою чергу, з аналізу листа позивача від 09.02.2017 року, ОСОБА_1 встановлено, що причиною його звернення є бажання уникнути екстрадиції до Судану. Крім того, враховуючи те, що країною громадянського походження позивача є Турецька Республіка та будь-яких побоювань повернення до неї позивач не висловлював, процедура екстрадиції позивача до Судану, про яку він вказує, не відноситься до компетенції ГУ ДМС України в Одеській області. Також представник відповідача зазначив, що, заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, це заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". В свою чергу, зразок заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджена МВС України, разом з тим, лист позивача від 09.02.2017 року не відповідає встановленому зразку заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. За таких обставин, особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту повинна особисто звернутись до територіального органу ДМС, або її законний представник із заявою встановленого зразка, однак позивачем дана вимога дотримана не була. Враховуючи викладене, лист ОСОБА_1 від 09.02.2017 року було розглянуто на підставі Закону України «Про звернення громадян» та 14.02.2017 року надано відповідь на порушені в листі питання.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, у зв'язку із неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, а також за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Вивчивши матеріали справи, ознайомившись з запереченнями відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

09.02.2017 року громадянин Республіки Туреччина ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до ГУ ДМС в Одеській області із заявою вхід. №А-98 про надання йому статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Вказана заява обґрунтована тим, що уповноваженими органами Республіки Судан порушено відносно позивача кримінальну справу за ст. 177 КК Республіки Судан, яка передбачає покарання у вигляді смертної кари.

Позивач вказує на те, що враховуючи інформацію щодо Республіки Судан висвітлену в мережі Інтернет та засобах СМІ, він побоюється бути одразу ж заарештованим та поміщеним до в'язниці де до нього застосовуватимуться тортури, нелюдське та таке, що принижує гідність поводження в разі повернення до Судану, оскільки в вказаній країні не діють ні внутрішні ні міжнародні закони, які можуть його захистити. Крім того, злочин який інкримінують позивачу правоохоронні органи Республіки Судан, передбачає покарання у вигляді смертної кари.

Позивач також повідомив ГУ ДМС в Одеській області, що він є громадянином Турецької Республіки, за рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23.12.2016 року, перебуває під домашнім арештом в АДРЕСА_1 та щодо нього здійснюється екстрадиційна перевірка для видачі до Республіки Судан. На думку позивача, вказані ним обставини унеможливлюють його повернення до Республіки Туреччина щоб скористатись захистом країни свого громадянського походження. Таким чином, з підстав наведених в заяві, позивач просив надати йому статус особи, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Надалі, позивач отримав лист ГУ ДМС в Одеській області №5/1-302 від 14.02.2017 року, в якому позивачу повідомлено, що його заяву від 09.02.2017 року про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту, розглянуто управлінням в порядку Закону України «Про звернення громадян» та фактично відмовлено у прийнятті вказаної заяви з підстав, що розгляд питання про екстрадицію до Судану не відноситься до компетенції територіального підрозділу ДМС. На думку позивача, за його заявою про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту відповідач повинен був видати йому повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання особою, яка потребує додаткового захисту або довідку про звернення за захистом в Україні. Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 вважає, що дії ГУ ДМС в Одеській області щодо розгляду його заяви від 09.02.2017 року в порядку Закону України «Про звернення громадян» та надання відповіді оформленої листом від 14.02.2017 року є протиправними, та такими, що суперечать положенням Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи - біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджених Наказом Міністерства Внутрішніх справ від 07.09.2011 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 року за № 1146/19884.

Суд зазначає, що позивач фактично мотивує свої вимоги тим, що дії Головного управління ДМС України в Одеській області щодо розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в порядку Закону України «Про звернення громадян» є протиправними.

Суд не може погодитись з такими доводами позивача, враховуючи наступне.

Заяви осіб про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту розглядаються у відповідності до Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон). Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч. 1 статті 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 8 ч. 1 статті 1 Закону заява про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, - заява-анкета встановленого зразка, в якій іноземець або особа без громадянства просить визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, із зазначенням та обґрунтуванням однієї з підстав для такого визнання, зазначених у пунктах 1 і 13 частини першої цієї статті.

Зразок заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту затверджена наказом МВС України «Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту» від 07.09.2011 року № 649 (Додаток № 38) (далі - Наказ № 649).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців таосіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.

Згідно з п. 2.1 Наказу № 649 уповноважена посадова особа територіального органу ДМС, до якого особисто звернулась особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, або її законний представник у випадках, передбачених Законом.

Суд зазначає, що лист позивача від 09.02.2017 року не відповідає встановленому зразку заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що не заперечується представником позивача.

Разом з тим, враховуючи наведені вище приписи чинного законодавства, особа, яка має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту повинна особисто звернутись до територіального органу ДМС з заявою встановленого зразка, однак позивачем дана вимога дотримана не була.

За таких обставин, лист ОСОБА_1 від 09.02.2017 року було правомірно розглянуто відповідачем в порядку Закону України «Про звернення громадян» та 14.02.2017 року надано відповідь.

Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частиною 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на Відповідача, якщо він заперечує проти позову.

Згідно з ч. 1 ст. 69 та ч. 1 ст. 70 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно зі ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги спростовані доказами, наданими відповідачем та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 94, 128, 158-163, 167,186, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління ДМС в Одеській області про визнання протиправними дії ГУ ДМС Одеській області щодо розгляду заяви громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 №А-98 від 09.02.2017 року про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту в порядку Закону України «Про звернення громадян» та надання відповіді листом від 14.0.2017 року № 5/1-302; зобов'язання ГУ ДМС в Одеській області розглянути заяву громадянина Республіки Туреччина ОСОБА_1 №А-98 від 09.02.2017 року про надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту в порядку Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»- відмовити.

Судові витрати розподілити в порядку статті 94 КАС України.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.М. Корой