Справа № 814/1877/16
Суддя: Романішин В.Л.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1877/16

Категорія: 8.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Гордієнко Т. О.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого -судді Романішина В.Л.,

суддів Запорожана Д.В., Шляхтицького О.І.,

за участю секретаря Колеснікова-Горобець І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Одесі апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги про сплату боргу і рішення про застосування штрафних санкцій,

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року ФОП ОСОБА_1 звернувся до Миколаївського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській (на час звернення - ДПІ у Ленінському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області; перейменовано на підставі наказу ДФС України №39 від 25.01.2017р. «Про перейменування деяких територіальних органів ДФС» відповідно до Закону України від 09.04.2015 року № 317-VІІІ «Про засудження комуністичного та націонал-соціалістичного (нацистського) тоталітарних режимів в Україні та заборону пропаганди їхньої символіки», постанови Кабінету Міністрів України від 14.12.2016р. №941 «Про перейменування деяких територіальних органів Державної фіскальної служби») про визнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення від 21.07.2016р. №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.06.2016р. №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 21.07.2016р. №.

Позов обґрунтовував тим, що висновки податкового органу про порушення позивачем п.177.2, п.177.4 ст.177 Податкового кодексу України, що виразилося у неправомірному віднесенні фізичною особою-підприємцем до складу витрат платника податків витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів (заниження доходу), є безпідставними, оскільки основним видом діяльності позивача є діяльність з надання послуг перевезень вантажним автомобільним транспортом, для здійснення якого необхідним є використання ППМ. Позивач зазначає, що ним надано до перевірки первинні документи, які підтверджують використання придбаних ППМ у його господарській діяльності, в тому числі накладні, акти списання пального, товарно-транспортні накладні, документи про оплату.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 08.12.2016р. позов ФОП ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись із зазначеною постановою, ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що прийняте з порушенням норм матеріального права, та прийняти нову постанову, якою позов ФОП ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В своїй скарзі апелянт зазначає, що в наданих позивачем до перевірки документах відсутні дані про пробіг автомобілів та використане пальне в ході здійснення господарської діяльності в період з 01.01.2014р. по 31.12.2015р., а також не надано документів в підтвердження використання придбаних ППМ (дизпалива та бензину) в господарській діяльності платника податків. У зв'язку з цим, апелянт вважає обґрунтованими висновки акту перевірки про завищення ФОП ОСОБА_1 витрат в 2014 році на суму 1 376 365,22 грн. та у 2015 році на суму 1 366 823,28 грн.

ФОП ОСОБА_1 подав письмові заперечення на апеляційну скаргу ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області, в яких вважає постанову суду першої інстанції від 08.12.2016р. законною та обґрунтованою та просить суд апеляційної інстанції залишити її без змін, а скаргу податкового органу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Предметом спору є податкове повідомлення-рішення відповідача від 21.07.2016р. №, яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування, на суму 623 512,23 грн. (в т.ч. за основним платежем - 498 809,78 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 124 702,45 грн.); вимога про сплату боргу (недоїмки) від 30.06.2016р. №Ф- на суму 159 459,64 грн.; рішення про застосування штрафних санкцій від 21.07.2016р. № на суму 15 945,97 грн.

Зазначені рішення та вимогу прийнято ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на підставі акту «Про результати документальної планової невиїзної перевірки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1) з питань повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску з 01.01.2014р. по 31.12.2015р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, виконання вимог податкового та іншого законодавства за період з 01.01.2014р. по 31.12.2015р.» №303/14-02-13-04- від 30 червня 2016 року.

Вказаним актом перевірки, серед іншого, зафіксовано порушення ФОП ОСОБА_1 п.177.2, п.177.4 ст.177 ПК України - занижено оподатковуваний дохід на суму 1376365,22 грн. за 2014 рік та на суму 1366823,28 грн. за 2015 рік, в результаті чого встановлено заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 498 809,78 грн.; п.п.1 п.2 ст.6, абз.3 п.8 ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування», в результаті чого занижено суму єдиного внеску на 159459,64 грн.

Зокрема, в акті перевірки №303/14-02-13-04- від 30.06.2016р. зазначено, що у перевіряємому періоді ФОП ОСОБА_1 перебував на загальній системі оподаткування та здійснював діяльність з вантажного автомобільного транспорту. Перевіркою правильності визначення витрат, безпосередньо пов'язаних з одержанням доходу (документально підтвердженого) за 2014-2015р.р. встановлено їх завищення на суму 2 743 188,50 грн. та, відповідно, заниження оподатковуваного доходу, у зв'язку з віднесенням до складу витрат вартості придбаних паливно-мастильних матеріалів, використання яких в межах господарської діяльності платника податків не доведено. До перевірки ФОП ОСОБА_1 надано товарно-транспортні накладні та акти виконаних робіт, проте в наданих документах відсутні дані про пробіг автомобілів та використане пальне в ході здійснення господарської діяльності за період з 01.01.2014р. по 31.12.2015р. До перевірки не надано жодних документів, які б підтверджували використання в господарській діяльності ПММ (дизпалива та бензину), тоді як витрачені ППМ списуються в розмірі їх фактичної вартості з урахуванням норм витрат ПММ на підставі подорожніх листів.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов ФОП ОСОБА_1, дійшов висновку про необґрунтованість посилань податкового органу про недоведеність зв'язку понесених позивачем витрат на придбання паливо-мастильних матеріалів з його господарською діяльністю, зазначивши, що віднесення до складу витрат адміністративних витрат, спрямованих на обслуговування та управління підприємством, до яких відносяться і витрати на придбання пально-мастильних матеріалів, передбачено статтею 138 ПК України. Також, суд першої інстанції зазначив, що при здійсненні діяльності з вантажного автомобільного транспорту обов'язковим документом є товарно-транспортна накладна, тоді як чинним законодавством не передбачено необхідність зазначення в ТТН даних про пробіг автомобілів та кількість використаного пального.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками Миколаївського окружного адміністративного суду. При цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до п.177.2 ст.177 ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до операційної діяльності згідно з розділом ІІІ ПК України.

Пунктом 138.1 статті 138 ПК України передбачено, що витрати, що враховуються при обчисленні об'єкта оподаткування, складаються із витрат операційної діяльності, які визначаються згідно з пунктами 138.4, 138.6 - 138.9, підпунктами 138.10.2 - 138.10.4 пункту 138.10, пунктом 138.11 цієї статті.

Відповідно до п.п. «в» п.п.138.10.2 п.138.10 ст.138 ПК України до складу інших витрат включаються адміністративні витрати, спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, витрати на утримання основних засобів, інших необоротних матеріальних активів загальногосподарського використання (оперативна оренда (у тому числі оренда легкових автомобілів), придбання пально-мастильних матеріалів, стоянка, паркування легкових автомобілів, страхування майна, амортизація, ремонт, опалення, освітлення, водопостачання, водовідведення, охорона).

Підпунктом 139.1.9 пункту 139.1 статті 139 Податкового кодексу України передбачено, що не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно п.44.1 ст.44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

З вказаних норм слідує, що платник податків має право на віднесення до складу витрат адміністративні витрати спрямовані на обслуговування та управління підприємством, зокрема, витрати на придбання пально-мастильних матеріалів, за умовами підтвердження таких витрат первинними документами Також, визначальною ознакою витрат, що враховуються при визначенні об'єкта оподаткування, є їх зв'язок з господарською діяльністю платника податку.

Апеляційний суд встановив та актом перевірки зафіксовано, що у перевірений період ФОП ОСОБА_1 здійснював діяльність з вантажного автомобільного транспорту. За позивачем зареєстровані вантажні автомобілі DAF ТЕ 95XF, DAF ТЕ 95XF, MAN 18463, MAN19364.

В 2014 році ФОП ОСОБА_1 до складу витрати включено 1376365,22 грн. витрат на придбання паливо-мастильних матеріалів, а у 2015 році - 1366823,28 грн.

Згідно додатку №5 до акту перевірки №303/14-02-13-04- від 30.06.2016р. в підтвердження понесених витрат позивачем надано до перевірки товарно-транспортні накладні та акти виконаних робіт. Відсутність у вказаних документах відомостей про пробіг автомобілів та витрачене пальне стало підставою для висновку ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області про не підтвердженість первинними документами понесених ФОП ОСОБА_1 витрат на придбання ПММ та, відповідно, про заниження податку на доходи фізичних осіб від підприємницької діяльності в сумі 498 809,78 грн.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість таких посилань відповідача, оскільки форма товарно-транспортної накладної визначена Правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 14.10.1997р. №363, та не містить граф про обсяг використаного пального чи пробіг автомобілів, а обов'язковим є зазначення в ТТН пунктів навантаження та розвантаження транспортних засобів.

Заперечуючи проти позову та в обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на ненадання позивачем до перевірки подорожніх листів. При цьому, податковий орган а ні в акті перевірки, а ні в апеляційній скарзі не зазначає який чинний на час виникнення спірних правовідносин законодавчий акт покладав на фізичних осіб-підприємців, які здійснюють діяльність з вантажного автомобільного транспорту, складати такі листи.

Варто зазначити, що Законом України від 05.07.2011р. №3565-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо усунення надмірного державного регулювання у сфері автомобільних перевезень» у Законі України «Про автомобільний транспорт» виключено слова «дорожній лист», у тому числі положення щодо необхідності їх складання водіями.

На підтвердження придбання паливо-мастильних матеріалів та використання їх у власній господарській діяльності, крім товарно-транспортних накладних, в матеріалах справи наявні первинні документи, а саме: розхідні накладні постачальників ПММ, платіжні документи на оплату ПММ, акти списання пального, в яких вказані обсяги та вартість ПММ, використаних при здійсненні вантажних перевезень, і які, на думку колегії суддів, підтверджують понесені витрати. Зазначені первинні документи оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Податкового кодексу України, а тому вони є підставою для бухгалтерського та податкового обліку.

В акті перевірки №303/14-02-13-04- від 30.06.2016р. ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області зазначає, що списання ПММ здійснюється згідно з фактичною вартістю витрачених ПММ з урахуванням норм витрат. При цьому, відповідачем не зазначено та необґрунтовано недотримання ФОП ОСОБА_1 Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Мінтрансу України від 10.02.1998р. №43.

З огляду на вид діяльності, яким фактично займався ФОП ОСОБА_1 у період, який перевірявся, наявність у нього у власності транспортних засобів та первинних документів, які підтверджують фактичне здійснення діяльності, апеляційний суд вважає необґрунтованими висновки апелянта про придбання позивачем паливно-мастильних матеріалів (дизпалива та бензину), які не призначаються для їх використання в господарській діяльності платника податків. Таким чином, позивач мав право на віднесення вартості придбаних ППМ до складу витрат.

Доводи ДПІ про заниження позивачем суми єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування прямо пов'язані з доводами про заниження суми чистого оподатковуваного доходу, тому, з урахуванням викладеного вище, судом відхилені як безпідставні.

А відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про незаконність оскаржуваних податкового повідомлення-рішення ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області від 21.07.2016р. №, вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 30.06.2016р. №Ф- та рішення про застосування штрафних санкцій від 21.07.2016р. №.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому, відповідно до ст. 200 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

При відкритті провадження у справі за апеляційною скаргою ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року відстрочено апелянту сплату судового збору до вирішення справи по суті.

Враховуючи те, що апелянт не відноситься до категорії осіб, які користуються пільгами щодо сплати судового збору, при зверненні до суду з апеляційною скаргою судовий збір ним не сплачений, а тому з ДПІ у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області належить стягнути судовий збір у розмірі 7579 грн.

Керуючись ст.ст. 88, 185, 195, 196, 198 ч.1 п.1, 200, 205 ч.1 п.1, 206, 254 ч.5 КАС України, суд -

УХВАЛИВ :

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 08 грудня 2016 року - без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Державної податкової інспекції у Інгульському районі м.Миколаєва Головного управління ДФС у Миколаївській області (, місцезнаходження: 54028, м.Миколаїв, вул. В'ячеслава Чорновола, 1/1) на користь Державної судової адміністрації України (рахунок №0001, отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, , банк отримувача: ГУДКСУ у м. Києві, МФО: 820019, код класифікації доходів бюджету 22030106) несплачений судовий збір за подачу апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції у розмірі 7579 (сім тисяч п'ятсот сімдесят дев'ять) гривень.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів.

Повний текст ухвали виготовлено 11.05.2017р.

Головуючий суддя Романішин В.Л.

Судді Запорожан Д.В.

Шляхтицький О.І.