Справа № 808/2724/16
Суддя: Прудивус Олег Васильович
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
04 квітня 2017 року (13 год. 45 хв.) Справа № 808/2724/16 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Прудивуса О.В.

розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовною заявою: ОСОБА_1

до: ІНФОРМАЦІЯ_1

про: визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень і зобов`язання вчинити певні дії.

16.09.2016 до Запорізького окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 (далі позивач) до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі відповідач), в якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 25.01.2016 про відмову у визнанні позивача учасником бойових дій; зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача учасником бойових дій; зобов`язати відповідача розглянути питання щодо видачі позивачу посвідчення учасника бойових дій та нагрудного знаку.

Позивач обґрунтовує позовні вимоги таким.

У період з 02.06.1989 до 20.04.1991 позивач проходив строкову військову службу у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ СРСР. Під час проходження служби позивач, як він зазначає, безпосередньо приймав участь у бойових діях на територіях Республік Абхазької АРСР і Азербайджанської РСР, що підтверджується: 1) військовим квитком НОМЕР_1 , виданим 02.04.1989 Ленінським районним військовим комісаріатом Запорізької області; 2) архівною довідкою від 16.05.2014 № т4/Б-1726-14, виданою Центральним архівом внутрішніх військ МВС Російської Федерації; 3) показами свідків. Для визначення статусу учасника бойових дій позивач 30.11.2015 звернувся до відповідача з відповідною заявою. 25.01.2016 відповідач відмовив позивачу у визнанні його учасником бойових дій, про що направив останньому Витяг з протоколу засідання комісії Запорізького обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів про визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України № 7.

Позивач вважає оскаржувану відмову відповідача протиправною та просить зобов`язати відповідача прийняти рішення про визнання позивача учасником бойових дій, оскільки відповідно до п. 2 ст. 6 Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Закон України від 22.10.1993 № 3551-XII) учасникам бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Враховуючи, що у період з квітня по грудень 1990 року позивач неодноразово направлявся в м. Казах, м. Сухумі, м. Єреван, м. Цхінвалі для виконання службово-бойових завдань, він вважає, що відповідач повинен був визнати його учасником бойових дій та видати посвідчення учасника бойових дій і нагрудний знак, однак протиправно відмовив у цьому. З огляду на викладене, позов, на переконання позивача, слід задовольнити у повному обсязі.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 19 вересня 2016 року позовну заяву було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків до 10 жовтня 2016 року.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 13 жовтня 2016 року продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви до 25 листопада 2016 року.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 28 листопада 2016 року продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви до 16 грудня 2016 року.

Позивачем було усунено недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді Запорізького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року відкрито провадження у справі та призначено попереднє судове засідання.

У попередньому судовому засіданні представником відповідача подані заперечення на адміністративний позов, у яких він просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки 08.02.1994 Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову № 63 «Про організаційні заходи щодо застосування Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (далі Постанова КМУ від 08.02.1994 № 63) та, відповідно, затверджено Перелік держав і періодів бойових дій на їх території (далі Перелік).

Згідно з даним Переліком до країн, на території яких мали місце бойові дії, законодавцем віднесено категорію «інші країни після грудня 1979 року». При цьому, у примітці 6 Переліку законодавець зауважив, що Генеральним штабом Збройних Сил колишнього Союзу РСР і після 1979 року направлялися військові фахівці в країни, на території яких велися бойові дії, але Генеральний штаб Збройних Сил України не володіє такою інформацією. Військовим фахівцям у таких випадках пільги надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил СРСР про їх особисту участь у бойових діях.

Отже, оскільки у період з 23.06.1989 по 25.04.1991 позивач проходив строкову військову службу, а не був направлений до м. Казах, м. Сухумі, м. Єреван, м. Цхінвалі в якості фахівця, відповідач вважає, що у нього відсутні законні підстави для визнання позивача учасником бойових дій.

Крім того, представник відповідача зауважив, що позивач у період з 23.06.1989 по 25.04.1991 проходив строкову військову службу у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ СРСР, а не у Збройних Силах СРСР, а тому вирішення питання щодо надання позивачу статусу учасника бойових дій є виключною компетенцією спеціальних комісій, що створюються при Міністерстві внутрішніх справ України.

З огляду на викладені вище обставини у їх сукупності, відповідач вважає, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

У ході попереднього судового засідання представниками сторін надані додаткові докази, а також додаткові пояснення та заперечення на обґрунтування їх правових позицій.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 04.04.2017 закінчено підготовче провадження і за письмовою згодою представників позивача та відповідача справу призначено до судового розгляду у той же день, а саме на 04.04.2017.

04.04.2017 судом було отримано клопотання представників позивача та відповідача про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Згідно ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у порядку письмового провадження.

Суд, розглянувши матеріали і з`ясувавши обставини адміністративної справи та дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до Довідки з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (ЄДРПОУ) відповідача зареєстровано як юридичну особу державну установу 26.11.1997 (а.с. 86).

У період з 02.06.1989 до 20.04.1991 позивач проходив строкову військову службу у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ СРСР.

Так, Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (м. Тбілісі) від 23.06.1989 позивача було зараховано до списків особистого складу частини, присвоєно військове звання «рядовий» та призначено стрільцем 2 учбової роти (а.с. 7-9).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (м. Тбілісі) від 12.01.1990 № 11 с/ч оголошено про призначення позивача командиром штурмового відділення 2 групи І взводу учбової роти спеціального призначення (а.с. 7-9).

Згідно з архівною довідкою Центрального архіву внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ Російської федерації від 16.05.2014 № 4/Б-1726-14 позивач протягом строку служби неодноразово перебував у службових відрядженнях для виконання службово-бойових завдань з охорони громадського порядку а саме: 1) з 12.04.1990 по 16.04.1990 (Накази від 12.04.1990 № 91 с/ч, від 17.04.1990 № 96 с/ч) в м. Казах Азербайджанської РСР; 2) з 27.05.1990 по 09.07.1990 (Накази від 28.05.1990 № 129 с/ч, від 11.06.1990 № 142 с/ч) в м. Сухумі Абхазької АРСР; 3) з 09.08.1990 по 17.08.1990 (Накази від 09.08.1990 № 199 с/ч, від 17.08.1990 № 207 с/ч) в м. Сухумі Абхазької РСР; 4) з 23.08.1990 по 29.08.1990 (Накази від 24.08.1990 № 214 с/ч, від 30.08.1990 № 220 с/ч) в м. Казах Азербайджанської РСР; 5) з 07.12.1990 по 27.12.1990 (Накази від 07.12.1990 № 306 с/ч, від 27.12.1990 № 323 с/ч) в м. Цхінвалі Грузинської РСР (а.с. 19-20).

30.11.2015 з метою присвоєння статусу учасника бойових дій позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою (а.с. 25).

25.01.2016 на засіданні комісії Запорізького обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів для визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України відповідачем було розглянуто заяву позивача від 30.11.2015 та прийнято рішення про відмову у визнанні позивача учасником бойових дій (а.с. 23).

Як вбачається із Витягу з протоколу засідання комісії Запорізького обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів для визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України від 25.01.2016 № 7, відмова обґрунтована тим, що Абхазька АРСР, Грузинська РСР, Вірменська РСР, Азербайджанська РСР не входять до Переліку як країни, на території яких мали місце бойові дії (а.с. 23). Вказаний Витяг з протоколу було направлено позивачу простою кореспонденцією 29.01.2016, що підтверджується листом відповідача від 29.01.2016 № 145/с (а.с. 62).

05.04.2016 позивач звернувся до відповідача із заявою, в якій просив поінформувати його про результати розгляду заяви від 30.11.2015 щодо присвоєння позивачу статусу учасника бойових дій (а.с. 65).

Листом від 12.04.2016 № 577/с відповідач вдруге направив позивачу для ознайомлення Витяг з протоколу засідання комісії Запорізького обласного військового комісаріату з питань розгляду матеріалів для визначення учасників бойових дій у Збройних Силах України від 25.01.2016 № 7 (а.с. 66).

Оцінюючи правомірність рішення відповідача від 25.01.2016 про відмову у визнанні позивача учасником бойових дій, а також наявність правових підстав для видачі йому посвідчення учасника бойових дій і нагрудного знаку, суд виходить із такого.

Закон України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ визначає правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.

Відповідно до статті 5 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ учасниками бойових дій є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.

Згідно з п. 2 ст. 6 Закону України від 22.10.1993 № 3551-ХІІ учасниками бойових дій визнаються учасники бойових дій на території інших країн - військовослужбовці Радянської Армії, Військово-Морського Флоту, Комітету державної безпеки, особи рядового, начальницького складу і військовослужбовці Міністерства внутрішніх справ колишнього Союзу РСР (включаючи військових та технічних спеціалістів і радників), працівники відповідних категорій, які за рішенням Уряду колишнього Союзу РСР проходили службу, працювали чи перебували у відрядженні в державах, де в цей період велися бойові дії, і брали участь у бойових діях чи забезпеченні бойової діяльності військ (флотів).

Безпосередньо перелік держав, зазначених у цьому пункті, періоди бойових дій у них та категорії працівників визначаються Кабінетом Міністрів України. Так, до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території законодавцем також віднесені інші країни після грудня 1979 року.

При цьому, зі змісту примітки 6 до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території щодо можливості визнання осіб учасниками бойових дій, якщо такі мали місце в інших країнах після 1979 року та не названі у цьому Переліку, вбачається, що її положення поширюються лише на військових фахівців, яких Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направляв у країни, на території яких велися бойові дії, і пільги яким надавалися на підставі довідок 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про їх особисту участь у бойових діях.

За приписами ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд України у своїх постановах по адміністративним справам з подібних правовідносин зазначив, що відсутність вищезазначених обставин виключає можливість визнання учасниками бойових дій після грудня 1979 року осіб, які виконували спеціальні завдання в умовах надзвичайного стану та при вирішенні збройних конфліктів, відновлення законності та правопорядку на території колишніх республік Союзу РСР (постанови Верховного Суду України від 18.05.2010 по справі № 21-74во10 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 9749451), від 03.10.2011 по справі № 21-162а11 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 19130687), від 16.10.2012 по справі № 21-337а12 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 27362807), від 03.12.2013 по справі № 21-425а13 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 36369561), від 25.02.2014 по справі № 21-9а14 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 37603475), від 07.10.2014 по справі № 21-349а14 (№ в Єдиному державному реєстрі судових рішень 41163722).

Судом встановлено, що у період з 02.06.1989 до 20.04.1991 позивач проходив строкову військову службу у лавах внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ СРСР, а саме у військовій частині НОМЕР_2 , місцем дислокації якої було м. Тбілісі (а.с. 10-13). Під час проходження строкової служби позивач, перебуваючи у складі особового складу, виконував службово-бойові завдання з охорони громадського порядку у м. Казах Азербайджанської РСР, м. Сухумі Абхазької АРСР, м. Цхінвалі Грузинської РСР, що підтверджується наявною у матеріалах справи довідкою Центрального архіву внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ Російської федерації від 16.05.2014 № 4/Б-1726-14 (а.с. 19-20). При цьому, доказів того, що позивач був військовим фахівцем, якого Генеральний штаб Збройних Сил колишнього Союзу РСР направив у країни, на території яких велися бойові дії, ним не надано.

Отже, оскільки Азербайджанська РСР, Абхазька АРСР, Грузинська РСР не були включені законодавцем до Переліку держав і періодів бойових дій на їх території, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1994 № 63, а позивачем, у свою чергу, не надано довідку 10 Головного управління Генерального штабу Збройних Сил колишнього Союзу РСР про його особисту участь у бойових діях, суд вважає, що у даному випадку відсутні законні підстави для визнання позивача учасником бойових дій.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього кодексу.

Позивач не надав суду достатніх та переконливих доказів і мотивів, за наявності яких суд мав би право відступити від правової позиції, викладеної у постановах Верховного Суду України від 18.05.2010 по справі № 21-74во10, від 03.10.2011 по справі № 21-162а11, від 16.10.2012 по справі № 21-337а12, від 03.12.2013 по справі № 21-425а13, від 25.02.2014 по справі № 21-9а14, від 07.10.2014 по справі № 21-349а14. У свою чергу, відповідачем надано суду докази на спростування обставин, якими позивач обґрунтував позовні вимоги, та обґрунтування правомірності оскаржуваного рішення.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими, а відтак, у задоволенні адміністративного позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи вищезазначене та керуючись ст.ст. 2, 4, 7 12, 14, 86, 158 163, 244-2 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправним та скасування рішення суб`єкта владних повноважень і зобов`язання вчинити певні дії.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо вона не була подана у встановлені строки. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Запорізький окружний адміністративний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.
Якщо суб`єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п`ятиденного строку з моменту отримання суб`єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.
Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.В. Прудивус