Справа № 820/1218/17
Суддя: Старосєльцева О.В.
Дата ухвалення: 2017-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Харків

03 травня 2017 р. справа № 820/1218/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Старосєльцевої О.В.,

за участю секретаря судового засідання - Цабеки К.Є.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представник відповідача - Діденко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

встановив:

Позивач, ОСОБА_3, у порядку адміністративного судочинства заявив вимогу про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області №254/ІІІ-13 від 07.10.2016 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що спірне податкове повідомлення-рішення ґрунтується на помилкових судженнях суб'єкта владних повноважень, оскільки у даному випадку відсутні підстави для виконання податкового обов'язку з транспортного податку з громадян за 2016 рік через неоднозначність діючого у 2016 році законодавства з питання справляння транспортного податку, порушення принципу стабільності податкового законодавства (запровадження змінених правил справляння транспортного податку менш як за шість місяців до початку нового бюджетного періоду - року), введення в дію ставки місцевого податку та механізму його справляння рішенням Верховної Ради України, неврахування інспекцією всіх обов'язкових елементів розрахунку транспортного податку. Посилаючись на наведені міркування, представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив позов задовольнити.

Відповідач, Київська об'єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, з поданим позовом не погодився, зазначивши, що відповідно до ст. 267 Податкового кодексу України громадянин повинен сплачувати транспортний податок за наявний у нього на праві власності автомобіль.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, повно виконавши процесуальний обов'язок зі збору доказів, перевіривши доводи сторін добутими доказами, дослідивши зібрані по справі докази в їх сукупності, проаналізувавши зміст належних норм матеріального і процесуального права, які врегульовують спірні правовідносини, виходить з таких підстав та мотивів.

За матеріалами справи судом встановлено, що позивач з 07.11.2014р. є власником транспортного засобу - автомобілю марки MERCEDES-BENS, модель - S500L 4 MATIC, рік випуску 2013, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.16).

07.10.2016 року відповідачем, Київською об'єднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області винесено податкове повідомлення-рішення № 254/ІІІ-13 про визначення гр.ОСОБА_3 суми податкового зобов'язання за платежем транспортний податок за 2016 рік в розмірі 25.000,00грн.

Перевіряючи відповідність спірного рішення суб'єкта владних повноважень вимогам ч.3 ст.2 КАС України, суд зазначає, що правовідносини з приводу справляння транспортного податку унормовані, насамперед, приписами ст.265 і ст.267 Податкового кодексу України.

Так, податковий обов'язок за публічним платежем - транспортний податок був вперше запроваджений Законом України № 71-VІІІ від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», котрий набрав чинності з 01.01.2015р. та у новій редакції виклав положення ст.267 Податкового кодексу України.

Законом України від 24.12.2015р. №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році» до Податкового кодексу України (далі - Кодекс) були внесені зміни, зокрема, у частині справляння транспортного податку, які набрали чинності з 01.01.2016 року.

Суд зауважує, що станом на 01.01.2016р., станом на дату прийняття спірного рішення суб'єкта владних повноважень, а також станом на дату вирішення судом даного спору ані приписи Закону України № 71-VIII від 28.12.2014р. «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи», ані приписи Закону України від 24.12.2015р. №909-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у 2016 році», ані приписи ст.267 Податкового кодексу України неконституційними не визнані, не скасовані, з будь-яких інших причин дії не втратили, а відтак, є чинними.

За таких обставин, суд не знаходить правових підстав для залишення приписів перелічених актів законодавства поза увагою при розв'язанні спору.

Стосовно доводу позивача про запровадження місцевого податку - транспортного податку рішенням Верховної Ради України, а не рішеннями місцевих рад, суд зазначає, що у даному конкретному випадку таке рішення законодавця викладено у формі закону, який не був скасований, не був визнаний неконституційним, з будь-яких інших причин чинності не втратив.

При цьому, суд враховує, що національне законодавство України не містить підстав для невиконання приписів нормативно-правового акту з юридичним статусом закону, окрім випадків, визнання його неконституційним у порядку Закону України "Про Конституційний Суд України".

Розглядаючи справу суд бере до уваги, що у розумінні ст..265 Податкового кодексу України транспортний податок є складовою частиною податку на майно.

Згідно з абз.1 п.267.2.1 ст.267 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

З приписів наведеної норми чітко слідує, що законодавцем запроваджено дві умови, за одночасної наявності яких у особи як потенційного платника податку на майно (транспортного податку) і виникає податковий обов'язок стосовно конкретного належного йому на праві приватної власності легкового автомобіля, а саме: 1) існування (не закінчення, тривання, продовження) періоду часу в п'ять років від року випуску автомобіля, 2) перевищення середньоринкової вартості автомобіля межі у 750 розмірів мінімальної заробітної плати станом на 1 січня звітного податкового року.

При цьому, п. 14.1.220 ст.14 Податкового кодексу України передбачено, що рік виготовлення транспортного засобу - календарна дата виготовлення транспортного засобу (день, місяць, рік); для транспортних засобів, календарну дату виготовлення яких визначити неможливо, - 1 січня року виготовлення, зазначеного в реєстраційних документах.

Отже, у разі можливості встановлення календарної дати випуску конкретного легкового автомобіля початок перебігу та завершення, згаданого у Податковому кодексі України п'ятирічного строку не може бути ототожнено з календарним роком (відлік якого розпочинається 1 січня і завершується 31 грудня кожного року), адже цей строк починає свій перебіг на наступний день від дати випуску автомобілю і збігає у переддень п'ятого року.

Правильність саме вказаного тлумачення підтверджується змістом п.267.6.7 ст.267 Податкового кодексу України, де зазначено, що у разі спливу п'ятирічного віку легкового автомобіля протягом звітного року податок сплачується за період з 1 січня цього року до початку місяця, наступного за місяцем, в якому вік такого автомобіля досяг (досягне) п'яти років.

Викладений в законі механізм справляння транспортного податку передбачає, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (п.267.5.1 ст.267 Податкового кодексу України), а податкове/податкові повідомлення-рішення про сплату суми/сум податку та відповідні платіжні реквізити надсилаються (вручаються) платнику податку контролюючим органом за місцем його реєстрації до 1 липня року базового податкового (звітного) періоду (року) (п.267.6.2 ст.267 Податкового кодексу України).

Звідси слідує, що контролюючий орган приймає податкове повідомлення - рішення про визначення розміру транспортного податку фізичній особі - громадянину за звітний базовий податковий період (слід розуміти - поточний календарний рік) протягом дії цього ж звітного податкового року, а не по його завершенню.

При цьому, слід врахувати, що оскільки фізична особа - громадянин не подає і не повинна подавати податкову звітність по транспортному податку, то запроваджені ст.102 Податкового кодексу України наслідки збігу присікального строку для самостійного визначення контролюючим органом податкового зобов'язання платника податків у даному випадку застосуванню не підлягають.

Таким чином, строкові межі (чи-то протягом поточного звітного податкового року до його завершення, чи-то протягом наступного (наступних) звітного податкового року (років)) прийняття контролюючим органом податкового повідомлення - рішення про визначення фізичній особі - громадянину суми податкового зобов'язання з транспортного податку у силу закону та поза розумним сумнівом не мають жодного прямого впливу на права та обов'язки цієї особи як платника податку.

З цих міркувань довід про винесення суб'єктом владних повноважень спірного рішення з порушенням строкових меж підлягає відхиленню.

Доводи позивача про стабільність податкового законодавства також не можуть бути визнані судом достатньою самостійною підставою для скасування податкового обов'язку, так як, по-перше, у спірних правовідносинах такий обов'язок був встановлений ще нормами Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII і існував відповідно з дати набрання чинності згаданим актом законодавства (тобто на момент придбання платником у власність легкового автомобіля вже був запроваджений і платник мав бути обізнаний з цією обставиною), а по-друге, ані норми Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII, ані норми Закону України від 24.12.2015 року № 909-VІІІ, ані норми ст.267 Податкового кодексу України неконституційними не визнані, а відтак, не можуть бути проігноровані судом при вирішенні спору.

При цьому, суд окремо звертає увагу платника податків на незмінність розміру податкового обов'язку у спірних правовідносинах, котрий як згідно з Законом України від 28.12.2014 року №71-VIII, так і згідно Законом України від 24.12.2015 року № 909-VІІІ, дорівнював 25.000,00грн.

Звертаючись до суду, позивач волів залишити вказану обставину поза увагою. Однак суд вважає, що оскільки спірне рішення інспекції містить посилання на ст.267 Податкового кодексу України, то слід дійти висновку, що належний платнику на праві власності автомобіль є як об'єктом оподаткування транспортним податком згідно з вказаною нормою кодексу в редакції станом на 01.01.2015р. згідно з Законом України від 28.12.2014 року №71-VIII, так і в редакції даної норми кодексу станом на 01.01.2016р. згідно з Законом України від 24.12.2015 року № 909-VІІІ.

Незастосування (на чому наполягає платник) до спірних правовідносин норм Закону України від 24.12.2015 року № 909-VІІІ зумовлює необхідність застосування приписів Закону України від 28.12.2014 року №71-VIII, а це не виключає, а навпаки, підтверджує наявність податкового обов'язку відповідно до ст.267 Податкового кодексу України.

Вирішуючи спір, суд бере до уваги приписи ч.2 ст.19 Конституції України і враховує, що порядок реалізації управлінської функції контролю у спірних правовідносинах має відповідати положенням ст.ст.54, 58, 267 Податкового кодексу України.

Відсутність у фізичної особи - громадянина обов'язку подавати податку звітність з транспортного податку позбавляє контролюючий орган безспірних правових підстав для прийняття рішення про проведення будь-якої перевірки з питання справляння транспортного податку, як-то: планової, позапланової, фактичної чи камеральної у порядку ст.ст.75-86 Податкового кодексу України.

Між тим, саме реалізація податковою інспекцією функції контролю у спосіб здійснення перевірки (починаючи з етапу листування між контролюючим органом та платником податків і завершуючи етапом документального закріплення результатів проведеного контролю шляхом складання акту перевірки) у даному випадку найбільш відповідає інтересам платника податків, позаяк у силу приписів ст.86 Податкового кодексу України саме зі змісту акту перевірки особа може дізнатися про суть податкового обов'язку, виконання якого покладається на таку особу.

Таким чином, складення акту перевірки здатне забезпечити найсприятливіші для особи умови захисту прав, свобод та інтересів, позаяк дозволяє реалізувати у кожному конкретному випадку принцип правової визначеності.

Однак, за наявності у ст.54 Податкового кодексу України спеціальної норми про повноваження контролюючого органу приймати податкові повідомлення - рішення у випадках, коли контролюючий орган є відповідальним за нарахування податкового зобов'язання та існуванні такої ж згадки у приписах ст.267 Податкового кодексу України, факт непроведення податковою інспекцією перевірки не може бути визнаний судом підставою для скасування спірного рішення.

Суд бере до уваги, що відповідно до абз.2 п.267.2.1 ст.267 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 24.12.2015 року № 909-VIII середньоринкова вартість автомобіля визначається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику економічного розвитку, за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, виходячи з марки, моделі, року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля, та розміщується на його офіційному веб- сайті.

Абзацом 1 п.267.2.1 ст.267 Податкового кодексу України станом на 01.01.2016р. було визначено, що об'єктом оподаткування є легкові автомобілі, з року випуску яких минуло не більше п'яти років (включно) та середньоринкова вартість яких становить понад 750 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року.

Зі змісту наведеної норми кодексу чітко і однозначно слідує, що законодавець запровадив правило, у силу якого юридичне значення для кваліфікації автомобіля як об'єкта справляння транспортного податку має не вартість саме цього конкретно ідентифікованого автомобіля, а середньоринкова вартість відповідної марки, моделі з урахуванням року випуску, типу двигуна, об'єму циліндрів двигуна, типу коробки переключення передач, пробігу легкового автомобіля.

Станом на 01.01.2016р. межа мінімальної вартості автомобіля у цілях кваліфікації як об''єкта стягнення транспортного податку складала 1.033.500,00грн. (750 розмірів мінімальної заробітної плати * 1.378,00грн. мінімальної заробітної плати, запровадженої Законом України "Про Державний бюджет України на 2016 рік").

З витребуваних судом на виконання пиписів ст.11 КАС України та приєднаних до справи документів вбачається, що розрахований ОДПІ у спірних правовідносинах показник середньоринкової вартості склав - 1.521.823,32грн. згідно з долученим до податкового повідомлення - рішення розрахунку та 1.526.301,88грн. згідно з витягом, поданим у ході розгляду справи.

Оскільки коливання у цих показниках є незначними, законом передбачено проведення розрахунку саме показника середньоринкової вартості автомобіля, обидві арифметичні величини показників значно перевищують мінімально визначену межу, то суд не знаходить можливим визнати ці обставини підставами для скасування спірного податкового обов'язку платника податків.

Згідно з ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Судовим розглядом доводи відповідача про існування у позивача невиконаного податкового обов'язку з транспортного податку за 2016 рік знайшли своє підтвердження, а відтак, у задоволенні позову належить відмовити.

Розподіл судових витрат по справі слід здійснити відповідно до статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України та Закону України "Про судовий збір".

Керуючись ст.ст.8, 19, 129 Конституції України, ст.ст.7-11, ст.ст. 159-163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

постановив:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_3 до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 07.10.2016 року №254/ІІІ-13 - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 10.05.2017 року.

Суддя Старосєльцева О.В.