Справа № 191/5705/16-а
Суддя: Черкова Н. Т.
Дата ухвалення: 2017-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 191/5705/16-а
Провадження № 2-а/191/44/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2017 року м. Синельникове

Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді Черкової Н.Т.,

при секретарі - Ярешевої Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Синельникове адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до Департаменту праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії. В обґрунтування позову зазначив, що є особою, на яку розповсюджується дія ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», та йому виплачується щорічно до 5 травня як учаснику бойових дій разова грошова допомога у розмірі 5 мінімальних пенсій за віком. За чинним законодавством розмір мінімальної пенсії за віком визначається лише за правилами, передбаченими ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме: мінімальний розмір пенсії за віком встановлений в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Відповідно до ЗУ „Про Державний бюджет України на 2016 рік" прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність встановлено в розмірі: з 1 січня 2016 року - 1074 грн.; з 1 травня 2016 року - 1130 грн.; з 1 грудня 2016 року -1208 грн. За 2016 рік він отримав допомогу до 5 травня у розмірі значно нижчому, ніж це передбачено ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а саме 920 грн., в той час, як розмір допомоги повинен складати 5650, 00 грн., виходячи із розрахунку 5 мінімальних пенсій за віком, а звідси розмір недоплаченої допомоги складає 4730,00 грн. При цьому позивач посилався в позові на його правове обґрунтування та зазначив, що рішенням Конституційного суду України від 09.07.2007р. визнано, що не відповідає Конституції України, положення ЗУ "Про Державний бюджет України на 2007 рік", яким зупинено на 2007 рік дію частини 5 ст. 12-15 ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" в частині визначення розміру виплат щорічної разової грошової допомоги. З 09.07.2007р. дію норм ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" було відновлено. Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 положення пункту 28 розділу II "Внесення змін до деяких законодавчих актів України ЗУ "Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України", яке припинило дію статті 12 ЗУ «Про статус ветеранів війни», визнано неконституційним. З 22.05.2008р. дію норм ЗУ "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" було відновлено.

Виходячи з наведеного, позивач зазначив, що відповідач зобов'язаний нарахувати та виплатити щорічну разову допомогу як учаснику бойових дій в розмірі, передбаченому ЗУ «Про статус ветеранів війни, і їх соціального захисту», оскільки відповідач допустив порушення його законних прав.

Позивач просив суд визнати протиправними дії відповідача щодо виплати йому не в повному обсязі допомоги до 5 травня у 2016 році, як учаснику бойових дій, та стягнути на його користь з Департаменту праці та соціального захисту Дніпропетровської обласної державної адміністрації недоплачену щорічну допомогу до 5 травня за 2016 рік, як учаснику бойових дій, відповідно до ст. 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» в розмірі 4730,00 грн.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 заявлені вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити.

Представник відповідача Департаменту праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, причи своєї неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази та оцінивши все у сукупності, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. У випадках, установлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб.

Відповідно до ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставах яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частинами 1, 2 ст. 71 КАСУ встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно ст. 86 КАСУ суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, що підтверджено наданою копією Посвідчення серії НОМЕР_1, виданого 29.02.2016 року Командувачем НГУ (а.с 6).

З наданої суду позивачем довідки ТОВ «Приват Банк» від 08.12.2016 року вбачається, що здійснено нарахування позивачу ОСОБА_1, соціальної допомоги у сумі 920 грн. 00 коп. (а.с.5).

Звертаючись до суду з даним позовом позивач виходив з того, що для визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня в 2016 році, необхідно керуватись статтею 13 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» від 22.10.1993р. , якою встановлено, що до 5 травня учасникам бойових дій, виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком, а не Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.16р. №141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», якою учаснику бойових дій в 2016 році передбачено до 5 травня виплату разової грошової допомоги у розмірі 920 грн.

Частиною 5 ст.12 ЗУ «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22.10.93р. №3551-ХІІ (надалі Закон №3551-ХІІ) передбачалось, що щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу II Закону України від 28.12.2007 р. N 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» частину п'яту було викладено в такій редакції: «Щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України». У подальшому, зміни, внесені підпунктом «б» підпункту 1 пункту 20 розділу II ЗУ від 28.12.2007р. N107-VI визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 22.05.2008р. N10-рп/2008. Відповідно до п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України у редакції Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VІІІ встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування. На реалізацію наведеного положення Закону, Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 02.03.2016 р. № 141 «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», згідно пп. 2 п. 1 якої у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, - за місцем їх проживання), що для учасника бойових дій становить грошову суму 920,00 грн.

Вказані положення ЗУ «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28.12.2014 року № 79-VІІІ неконституційними не визнавались, положення постанови Кабінету Міністрів України від 02.03.2016р. №141 є також чинними.

Відповідно до ч.2 ст.95 Конституції України виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

При цьому, Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011р. зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР).

У рішенні від 02.03.1999 р. № 2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

Таким чином, нормами законодавства, а саме п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України у редакції Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VІІІ, які прийняті пізніше та, відповідно, мають пріоритетне значення при застосуванні, КМУ делеговано повноваження визначати розмір щорічної одноразової допомоги до 5 травня, яке й було ним реалізовано шляхом прийняття Постанови № 141 від. 02.03.2016 року.

Згідно з частиною 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Тому застосування відповідачем діючого законодавства саме положень п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України у редакції Закону України від 28.12.2014 р. № 79-VІІІ, а також Постанови КМ України № 141 від. 02.03.2016 року, не може бути розцінена як звуження соціально-правових гарантій, та відповідно не створює обов'язку відповідача діяти всупереч діючим нормам закону без правових на те підстав.

Також в розв'язанні спірних правовідносин судом враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Враховуючи вищевикладене, діюче законодавство, суд вважає, що відповідач, здійснюючи нарахування і виплату позивачу щорічної одноразової допомоги до 05 травня за 2016 рік у розмірі 920,00 грн., діяв на підставі, у спосіб та в межах повноважень, передбачених чинним законодавством, тобто правомірно, а отже, в даному випадку, відсутні правові підстави для задоволення адміністративного позову, тому в їх задоволенні необхідно відмовити в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 71, 94, 159, 161-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту праці та соціального захисту населення Дніпропетровської обласної державної адміністрації про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії - відмовити.

На постанову протягом десяти днів з дня її складання у повному обсязі до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Синельниківський міськрайонний суд Дніпропетровської області може бути подано апеляційну скаргу.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не буде подано, а у разі її подання - після розгляду справи апеляційним судом у разі, якщо постанову не буде скасовано.

Суддя: Н. Т. Черкова