Справа № 817/2058/16
Суддя: Сало А.Б.
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2017 р.Р і в н е 817/2058/16

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Сала А.Б., з., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1
до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області
про визнання бездіяльності протиправною, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області , про визнання бездіяльності начальника Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області протиправною та зобов'язання Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області надати дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,73 га та виділити дану земельну ділянку в натурі на місцевості згідно із рішенням апеляційного суду Рівненської області від 03.08.2015.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідачем було безпідставно відмовлено у виділенні в натурі (на місцевості) земельної ділянки (паю), належної позивачу на підставі рішення суду, як і відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення відповідної земельної ділянки у власність, чим допущено порушення положень статті 122 Земельного кодексу України та Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». З таких підстав просила суд позовні вимоги задовільнити та зобов'язати відповідача вчинити відповідні дії.

Заперечуючи проти позову з підстав, викладених в письмових запереченнях, представник відповідача зазначив, що позивачу було відмовлено у задоволені її звернень з тих підстав, що відповідач не є органом, наділеним повноваженнями щодо виділення земельних часток (паїв) в натурі на місцевості. При цьому відповідач покликався до частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України зазначивши, що центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, в той час як за рішенням суду за позивачем визнано право на земельну частку (пай) у 2,73 умовних кадастрових гектара із земель, що перебували у колективній власності. На підставі викладеного представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Про дату, час та місце судового розгляду сторони були повідомлені належним чином, що підтверджується доказами в матеріалах справи.

Позивач подала через відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду (канцелярію) заяву (вх.№17074/16 від 07.12.2016), у якій просила розглянути справу, у разі неприбуття у судове засідання, за її відсутності.

Представник відповідача також подав через відділ документального забезпечення Рівненського окружного адміністративного суду (канцелярію) клопотання (вх.№487/17 від 11.04.2017) про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.4 ст.122 Кодексу адміністративного судочинства України якщо всі особи, які беруть участь у справі, заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

За таких обставин суд ухвалив розглянути справу у порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи та наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав.

Як встановлено судом, рішенням апеляційного суду Рівненської області від 03.08.2015 визнано за ОСОБА_1 право на земельну частку (пай), площею 2,73 умовних кадастрових гектара із земель, які перебували в колективній власності Агровиробничого об'єднання пайовиків "Промінь" Радивилівського району та зобов'язано Підзамчівську сільську раду Радивилівського району виділити позивачці належну земельну ділянку в натурі на місцевості із земель запасу.

22.04.2016 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області із заявою від 14.04.2016 про відведення земельної ділянки площею 2,73 га із земель запасу Підзамчівської сільської ради.

Листом №В-1558/0-2944/0/6-16 від 23.05.2016 відповідач повідомив, що відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні клопотання позивача.

26.07.2016 ОСОБА_1 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області із заявою від 22.07.2016 про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,73 га, яка розташована на території Радивилівської міської ради об'єднаної територіальної громади (колишня Підзамчівська сільська рада) для ведення особистого селянського господарства.

Листом №В-3405/0-6425/0/6-16 від 26.08.2016 відповідач повторно повідомив, що відповідно до частини 4 статті 122 Земельного кодексу України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, у зв'язку з чим відмовив у задоволенні клопотання позивача.

01.09.2016 позивач звернулася до відповідача з повідомленням про досудове врегулювання спору від 30.08.2016, у якому просила відповідача у 10-денний термін розглянути подані документи щодо виділення в натурі на місцевості належної земельної ділянки площею 2,73 га згідно рішення суду від 03.08.2015.

Листом №31-17-0.6-10410/2-16 від 05.09.2016 відповідач повідомив, що згідно зазначеного позивачем рішення суду було зобов'язано Підзамчівську сільську раду Радивилівського району виділити позивачці належну земельну ділянку в натурі на місцевості із земель запасу, в той час як Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області не було стороною у даній справі, що виключає відповідний обов'язок у відповідача, тому підстави для задоволення клопотання про виділення в натурі на місцевості земельної ділянки площею 2,73 га на території Підзамчівської сільської ради відсутні.

Надаючи правової оцінки спірним правовідносинам між сторонами суд зазначає наступне.

Відносини щодо набуття права власності на земельні ділянки, а також прав на земельну частку (пай) регламентуються нормами Цивільного кодексу України, Земельного кодексу України та іншими законами України.

Відповідно до пункту "ґ" частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Земельне законодавство не містить чіткого визначення поняття земельної частки (паю). При розумінні сутності поняття "земельна частка (пай)" насамперед слід керуватися сукупністю норм законодавства, зокрема, статтею 25 і розділом Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України, перехідними положеннями Закону України "Про оренду землі" від 6 жовтня 1998 р. (в редакції від 2 жовтня 2003 p.), Законом України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", Указом Президента України від 8 серпня 1995 р. №720 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям", постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 р. №122 "Про організацію робіт і методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв)", постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1995 р. №801 "Про затвердження форми сертифікату на право на земельну частку (пай) і зразка Книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай)".

Аналіз перелічених нормативних актів дозволяє дійти висновку, що земельна частка (пай) являє собою умовну частку сільськогосподарських земель, розмір якої визначений як середній по господарству в умовних кадастрових гектарах. На відміну від земельної ділянки, яка має чітко визначені межі й розмір у фізичних гектарах, межі земельної частки (паю) є невизначеними, а місце її розташування на полях сільськогосподарського підприємства невідоме.

Статтею 81 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно статті 2 Закону України від 05.06.2003 №899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією.

Документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), також є, зокрема, рішення суду про визнання права на земельну частку (пай).

Відповідно до статті 3 Закону України від 05.06.2003 №899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" (далі - Закон №899-IV) особи, власники сертифікатів на право на земельну частку (пай), які виявили бажання одержати належну їм земельну частку (пай) в натурі (на місцевості), подають до відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації заяву про виділення їм земельної частки (паю) в натурі (на місцевості). Земельна частка (пай) виділяється її власнику в натурі (на місцевості), як правило, однією земельною ділянкою.

Розподіл земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв), які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), проводиться відповідною сільською, селищною, міською радою чи районною державною адміністрацією за місцем розташування земельних ділянок на зборах власників земельних часток (паїв) згідно з проектом землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) (стаття 9 Закону №899-IV).

При цьому, у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України у від 16.04.2004 №7 зазначено, що при неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 р. №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність.

Порядок організації робіт та методика розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 №122.

При набутті права на землю мають враховуватися також положення статті 116 Земельного кодексу України, якою передбачено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться, зокрема, у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій.

В силу приписів частини четвертої статті 122 Земельного кодексу України повноваження з передавання земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб, належить до компетенції центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальним органам.

Крім того, Законом України від 06.09.2012 № 5245-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності" внесено зміни до Земельного кодексу України та, зокрема, частину першу статті 15 доповнено пунктом "і": розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Вказані норми закріплені у Положенні про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. №15, відповідно до пункту 4 якого Держгеокадастр відповідно до покладених на нього завдань, зокрема, розпоряджається землями державної власності сільськогосподарського призначення в межах, визначених Земельним кодексом України, безпосередньо або через визначені в установленому порядку його територіальні органи (пп.31).

Разом з тим, судом встановлено, що мотивом для відмови відповідача у наданні позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,73 га та виділення даної земельної ділянки в натурі (на місцевості) слугували його висновки про те, що вирішення відповідних питань не віднесене до повноважень Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області.

При цьому у ході судового розгляду судом встановлено, що відповідачем подані заяви (клопотання) позивача по суті не розглядались, зокрема, щодо відповідності та достатності підстав та поданих позивачем документів для вирішення питання відведення відповідної земельної ділянки у власність. Відтак спонукання відповідача до вчинення відповідних дій, не порушуючи його дискрецію, наразі є передчасним.

Так, Пленум Верховного Суду України у постанові від 16.04.2004 №7 зазначив, що при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. Суд вирішує ці питання по суті, якщо це відповідає закону (наприклад, визнає відповідно до частини третьої статті 1 Закону України від 5 червня 2003 р. №899-IV "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" право на земельну частку (пай), якщо районною (міською) державною адміністрацією безпідставно відмовлено у видачі документа, що посвідчує право на земельну частку (пай); вирішує відповідно до частини четвертої статті 7 Закону України від 19 червня 2003 р. №973-IV "Про фермерське господарство" питання про надання земельної ділянки у власність або оренду для створення фермерського господарства, якщо відповідна районна (міська) державна адміністрація чи орган місцевого самоврядування безпідставно відмовили в цьому або, незважаючи на рішення суду, що зобов'язує їх розглянути заяву з цього приводу, не розглядають її за наявності необхідних документів). В інших випадках суд не може вирішувати питання, віднесені до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, зокрема про передачу земельних ділянок у постійне користування, оренду, укладення чи поновлення договору оренди земельної ділянки, зміну цільового призначення землі тощо.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно до Рекомендації №R(80)2 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень від 11.03.80 року (надалі - "Рекомендацій №R(80)2") під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин (Рекомендація Комітету Міністрів Ради Європи Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийняті Комітетом Міністрів Ради Європи 11.03.1980 на 316-й нараді заступників міністрів).

Суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

В силу частини першої статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статтей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно статті 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

За таких обставин суд вважає, що належним способом захисту порушеного права позивача наразі є зобов'язання відповідача розглянути у встановленому порядку подані заяви позивача.

В силу статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд вважає доцільним присудити на користь позивача 275,60 грн. сплаченого судового збору за рахунок бюджетних асигнувань відповідача-суб'єкта владних повноважень.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов задовольнити частково.

Зобов'язати Головне управління Держгеокадастру у Рівненській області розглянути у встановленому порядку подані ОСОБА_1 заяви від 14.04.2016 про відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та від 22.07.2016 про надання дозволу про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,73 га, яка розташована на території Радивилівської міської ради об'єднаної територіальної громади для ведення особистого селянського господарства.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Присудити на користь позивача ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Головного управління Держгеокадастру у Рівненській області судовий збір у розмірі 275,60 грн.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Сало А.Б.