Справа № 826/4766/17
Суддя: Григорович П.О.
Дата ухвалення: 2017-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

03 травня 2017 року № 826/4766/17

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Григоровича П.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації

про визнання бездіяльності незаконною та зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом, в якому просить:

- визнати незаконною відмову Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у видачі ОСОБА_1 ордера на квартиру АДРЕСА_1;

- зобов'язати Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію видати ОСОБА_1 та його родині оформлений ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення адміністративного позову заперечив з підстав, викладених у письмових запереченнях від 20.04.2017 року. Сторонами заявлено спільне клопотання про розгляд справи у порядку письмового провадження.

Відповідно до частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд справи здійснений в порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Як вбачається з матеріалів справи, в грудні 2000 року підполковника ОСОБА_1 взято на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов у ЦУ Служби Безпеки України.

20.12.2013 року Розпорядженням Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації № 795 затверджено спільне рішення керівництва та житлово-побутової комісії ЦУ Служби безпеки України про надання жилих приміщень (протокол від 05.11.2013 року № 24) про надання ОСОБА_1 на родину з чотирьох осіб трикімнатної квартири АДРЕСА_1. Розпорядженням Київського міського голови від 19.02.2016 № 125/1 АДРЕСА_1 перейменовано на АДРЕСА_1.

На підставі зазначеного вище Розпорядження № 795 на ім'я позивача видано Ордер № 05742 на квартиру АДРЕСА_1, копія якого надана в матеріали справи.

Відповідно до чинного законодавства ордер є єдиною підставою для заселення в надане жиле приміщення. Разом з тим, Ордер № 05742 ОСОБА_1 вручений фактично не був, що і стало підставою звернення з даним позовом.

Судом встановлено, що на підставі листа Департаменту господарського забезпечення СБ України від 10.04.2014 року № 19/10-1263 відповідачем було призупинено видачу ордеру ОСОБА_1 у зв'язку з виявленням фактів, які потребують додаткової перевірки.

За результатами службового розслідування, проведеного ЦУ СБ України, в липні 2014 року військовою прокуратурою Київського гарнізону центрального регіону України відносно ОСОБА_1 було порушене кримінальне провадження № 0000111 за ознаками злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 (шахрайство) та ч. 4 ст. 358 (використання завідомо підробленого документу) КК України, що виразилось у поданні завідомо підроблених документів з метою отримання права власності на житло для постійного проживання.

15.01.2015 року військовою прокуратурою Київського гарнізону центрального регіону України винесено постанову про закриття кримінального провадження № 0000111 в частині правопорушення, передбаченого ч. 2 с. 15, ч. 1 ст. 190 КК України, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КК України у зв'язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу злочину.

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 27.01.2016 року по справі № 752/14387/14-к звільнено обвинуваченого ОСОБА_1 від кримінальної відповідальності на підставі п. 2 ч. 1 ст. 49 КК України (в зв'язку зі спливом строку притягнення до відповідальності), кримінальне провадження № 0000111 відносно останнього за ч. 4 ст. 358 КК України - закрито.

09.02.2017 року позивач звернувся до відповідача з листом, в якому просив проінформувати про причини, які перешкоджають у видачі йому ордеру на заселення в квартиру.

Листом Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.3.2017 року № 109-109/М-2017 повідомлено позивача, що підставою призупинення видачі ордеру є проведення Департаментом господарського забезпечення СБУ службового розслідування стосовно отримання ОСОБА_1 житла, а також призначення на березень поточного року засідання ЖПК ЦУ СБУ, на яке винесено питання про відміну рішення від 05.11.2013 року в частині надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1.

В своїх письмових поясненнях від 20.04.2017 року відповідач підтверджує, що 21.03.2017 року позивач звертався до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації з заявою щодо видачі йому ордера на квартиру АДРЕСА_1. Проте, позивачу було відмовлено, з тих підстав, що 04.04.2017 року ЖПК ЦУ Служби безпеки України було прийнято рішення щодо скасування попереднього рішення від 05.11.2013 року у частині надання ОСОБА_1 квартири АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач зазначає про те, що на черговому засіданні громадської комісії з житлових питань при Шевченківській районній в м. Києві державній адміністрації планується також розглянути питання про визнання таким, що втратило чинність Розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 20.12.2013 року № 795 в частині надання ОСОБА_1 та членам його сім'ї для проживання квартири АДРЕСА_1. З урахуванням викладеного, відповідач вважає, що підстав для видачі позивачу ордеру немає.

В свою чергу, позивач вважає бездіяльність відповідача незаконною, стверджує, що оскільки квартира в м. Києві отримана ним на законних підставах, кримінальне провадження відносно нього закрите і вина у діях позивача не була доведена, відповідно - підстави для зупинення видачі йому ордеру відсутні. Позивач також звертає увагу на те, що в зв'язку з одержанням в 2013 році квартири в м. Києві його було знято з квартирного обліку, а попередньо зайняте ним службове житло в м. Ірпінь звільнено і наразі передано для проживання іншим особам.

За таких обставин, вирішуючи справу по суті заявлених позовних вимог, суд зазначає наступне.

Так, відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Повноваження органів державної влади та органів місцевого самоврядування щодо розподілення житлового фонду та забезпечення осіб житлом визначені діючим Житловим Кодексом Української РСР, Законом України «Про місцеве самоврядування», іншими нормативними актами.

Відповідно до ст. 58 діючого Житлового Кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Статтею 15 Житлового Кодексу Української РСР передбачено, що виконавчі комітети районних, міських, районних у містах Рад народних депутатів у межах і в порядку, встановлених законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР, видають ордери на жилі приміщення (ч. 1 ст. 58, ч. 1 ст. 122, ч. 2 ст. 141).

В зв'язку з ліквідацією районних в м. Києві рад, розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 р. N 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень» доручено районним в місті Києві державним адміністраціям реалізовувати окремі повноваження виконавчого органу Київської міської ради. Зокрема, відповідно до Додатку №4 до розпорядження № 121 районним в місті Києві державними адміністраціям передано повноваження з видачі ордерів на заселення жилої площі в будинках державних та комунальних організацій.

Відповідачем не заперечується той факт, що на підставі його розпорядження від 20.12.2013 року № 795 ОСОБА_1 для проживання сім'ї (позивача, дружини позивача та двох неповнолітніх дітей 2004 та 2002 р.н.) надано квартиру в м. Києві, передано ключі від квартири, на ім'я ОСОБА_1 видано Ордер № 05742, який останньому не вручений.

Відповідачем не заперечується той факт, що у зв'язку з фактичним поліпшенням житлових умов позивача на підставі ч. 2 ст. 40 Житлового кодексу Української РСР його було знято з квартирного обліку.

Відповідно до п. 26 та п. 65 діючих Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради профспілок від 11.12.1984 № 470, особа може бути знята з квартирного обліку, а рішення про надання жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляються обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення (зокрема, в разі подання відомостей, що не відповідають дійсності, які стали підставою для взяття особи на облік).

Рішення, які були підставою для надання ОСОБА_1 квартири та видачі ордеру, прийняті в межах компетенції суб'єктів владних повноважень та у встановленому законодавством порядку, доказів протилежного суду не надано.

Докази того, що такі рішення є незаконними, прийнятими на підставі підроблених документів або завідомо недостовірних відомостей - в справі відсутні.

Крім того, суд звертає увагу на те, що рішення про надання жилого приміщення не можуть бути переглянуті після видачі на їх підставі ордеру на жиле приміщення, тоді як матеріалами справи підтверджується та обставина, що на ім'я позивача був виданий Ордер № 05742. Копія Ордеру № 05742 серії Б на вселення родини позивача та корінця Ордеру № 05742 серії Б надані в матеріали справи. Відповідачем зазначена обставина не спростована.

У ст. 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Окружний адміністративний суд м. Києва вважає за необхідне звернути увагу на те, що ненормативні правові акти суб'єктів владних повноважень є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені самим органом після їх виконання. Суб'єкти владних повноважень не можуть самостійно скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Отже, оскільки рішення про надання ОСОБА_1 жилого приміщення реалізоване шляхом видачі на ім'я позивача ордеру, воно не може бути скасоване або переглянуто самим відповідачем, що повністю відповідає правовій позиції, висловленій в постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 04.06.2013 № 21-64а13.

Натомість, законодавством встановлено, що якщо після видачі ордеру на жиле приміщення будуть виявлені певні обставини, які виключали можливість надання особі житла з державного або громадського житлового фонду, способом захисту прав держави/громади є визнання такого ордеру недійсним в судовому порядку.

Так, відповідно до ст. 59 Житлового Кодексу Української РСР ордер на жиле приміщення може бути визнаний недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі.

Відповідно до ст. 117 Житлового Кодексу Української РСР у разі визнання ордера на жиле приміщення недійсним внаслідок неправомірних дій осіб, які одержали ордер, вони підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Якщо громадяни, зазначені в ордері, раніше користувалися жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, їм повинно бути надано жиле приміщення, яке вони раніше займали, або інше жиле приміщення.

В свою чергу, в межах визначеного законом строку, вимогу про визнання Ордеру № 05742 недійсним, що має наслідком виселення особи з займаного жилого приміщення, не заявлено. Ця обставина відповідачем не заперечується.

Оскільки ордер на жиле приміщення є дійсним, суд приходить до висновку, що такий ордер породжує виникнення у позивача та членів його сім'ї певних суб'єктивних прав на користування цим приміщенням.

Законодавством не визначеного такого способу, як «призупиення» органом видачі ордера. Таким чином, зазначені відповідачем обставини (продовження службової перевірки та запланований на майбутнє розгляд питання про визнання таким, що втратило чинність Розпорядження від 20.12.2013 року № 795) не є підставами для відмови у врученні позивачу виданого на його ім'я ордеру.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що бездіяльність Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації є безпідставною, суперечить нормі ч. 2 ст. 19 Конституції України та порушує права позивача.

Відповідно до норм Житлового Кодексу Української РСР та Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень, затверджених Постановою Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради профспілок від 11.12.1984 № 470, виданий на ім'я особи ордер є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера. Ордер дійсний протягом 30 днів та є необхідним для проведення реєстрації місця проживання особи та членів її сім'ї, оформлення особових рахунків для здійснення оплати за комунальні послуги тощо.

Враховуючи зазначене вище, оскільки особа не може бути позбавлена можливості реалізувати надане їй відповідно до законодавства право, зазначений вище тридцяти денний строк, на думку Окружного адміністративного суду м. Києва, має обраховуватись з моменту фактичного вручення ордеру громадянину або його представнику за дорученням.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вказані норми права встановлюють, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин, які є складовою частиною правових відносин, що виникають у суспільстві.

Отже, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.

Даний спір не є спором про право, оскільки, як вбачається з наданих матеріалів, право позивача на поліпшення його житлових умов реалізоване, внаслідок чого останнього було знято в квартирного обліку. Спір виник через протиправну відмову відповідача вручити позивачу виданий на його ім'я ордер, що є перешкодою в реєстрації місця проживання, оформлення особового рахунку тощо. Відтак, дана справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Частина перша статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

У відповідності до частин першої та четвертої статті 70 цього Кодексу, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідач не довів правомірності своєї бездіяльності по відношенню до позивача. З урахуванням викладеного вище, а також враховуючи, що порушення відповідачем прав позивача має триваючий характер, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення даного адміністративного позову.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати незаконною відмову Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації у видачі (врученні) ОСОБА_1 ордера на квартиру АДРЕСА_1.

3. Зобов'язати Шевченківську районну в м. Києві державну адміністрацію видати (вручити) ОСОБА_1 та його родині оформлений ордер на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя П.О. Григорович