Справа № 497/2433/16-а
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 497/2433/16-а

Категорія: 10.3.2 Головуючий в 1 інстанції: Кодінцева С.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого - судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Дейнеги С.Є.,

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Ізмаїльського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (правонаступника Управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області) про визнання дій неправомірними та зобов'язання відновити виплати пенсію, як учаснику ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, інваліду 2 групи (1 категорії),-

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області, в якому просив визнати протиправним порушення з боку відповідача по відношенню до нього вимог статей 22 та 46 Конституції України, якими відповідач, відповідно до п. 2 Положення про Управління Пенсійного фонду України в районах, місцях, районах у містах, а також у містах та районах (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за №41/26486), зобов'язаний керуватися у своїй діяльності, а також підпунктів 7 та 8 пункту 4 цього положення, згідно яких УПФУ призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, для чого забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цих пенсій, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок державного бюджету України; зобов'язати відповідача негайно поновити його, позивача право отримувати державну пенсію як інваліду-ліквідатору ЧАЕС 2-ої групи в розмірі 8.75 мінімальних пенсій за віком, для чого зобов'язати негайно здійснити відповідний перерахунок та забезпечити своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цих пенсій за рахунок державного бюджету України; з врахуванням факту, що державні пенсії як інваліду ЧАЕС є єдиним джерелом фінансування його, позивача харчування, лікування та життя, фізичної неможливості отримувати інші доходи, просив допустити негайне виконання судового рішення в цілому.

В обґрунтування позову зазначено, що позивач приймав участь у ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС в 1986 році, внаслідок чого отримав радіаційне переопромінення, втратив працездатність, можливість заробляти для себе та своєї родини на життя, став інвалідом 2 групи. Рішенням Болградського районного суду Одеської області від 14.08.2009 року було зобов'язано УПФ провести нарахування та виплату йому, позивачу, як особі, віднесеної до 1 категорії, починаючи з 01 травня 2009 року державної пенсії не нижче 8 мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю в розмірі 75 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст. 50 і 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Починаючи з 01 листопада 2011 року йому було припинено виплату пенсії у визначеному розмірі. 25.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про проведення відновлення виплати належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідності до Конституції України, на що 09.12.2016 року отримав відмову. Дану відмову він вважає безпідставною та протиправною, тому змушений звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів.

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити адміністративний позов повністю.

Відповідач надіслав до апеляційного суду заперечення, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника позивача ОСОБА_1, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 5), являється особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (1 категорія) та є інвалідом 2 групи довічно в зв'язку з захворюванням, пов'язаним з впливом аварії на Чорнобильській АЕС, що підтверджується копією посвідчення серії НОМЕР_1 та копією довідки МСЕК №580252 від 30.09.2013 року (а.с. 7-11).

Постановою Болградського районного суду Одеської області від 20.04.2011 року було зобов'язано УПФ в подальшому без обмеження по строках здійснювати виплату основної і додаткової, з травня 2011 року відповідно до статей 49, 50, 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи з розміру основної пенсії - 8 (восьми) мінімальних пенсій та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 75% мінімальної пенсії за віком, виходячи зі встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, і до внесення змін до вказаних законів України у відповідному порядку (а.с. 12-14).

До листопада 2011 року позивач отримував державну пенсію як інвалід ліквідатор ЧАЕС 2 групи в розмірі 8,75 мінімальних пенсій за віком (а.с. 21-31). В подальшому розмір пенсії позивача був значно зменшений.

25.11.2016 року позивач звернувся до відповідача з заявою про негайне відновлення та виплату належних йому державних пенсій як інваліду-ліквідатору ЧАЕС у відповідності до Конституції України (а.с. 15-16).

09 грудня 2016 року відповідач листом за №29/Р-3 відмовив позиву у задоволенні заяви (а.с. 17).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив з того, що відмова Управління Пенсійного фонду України у Болградському районі Одеської області у виплаті позивачу за період з 01.11.2011 року по 27.12.2016 року щомісячної пенсії в розмірі вісім мінімальних пенсій за віком та щомісячної додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, у розмірі 8.75% мінімальних пенсій за віком, виходячи зі встановленого розміру мінімальної пенсії за віком, є законною та обґрунтованою.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Так, основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров'я, створення єдиного порядку визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення визначені та закріплені в Законі України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» №796-XII від 28 лютого 1991 року (далі Закон №796-XII).

Статтею 49 Закону №796-XII передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді: а) державної пенсії; б) додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.

Згідно ст. 50 Закону №796-XII визначено, що особам, віднесеним до категорії 1 призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю у розмірах: інвалідам ІІ групи - 75% мінімальної пенсії за віком.

Відповідно до статті 54 Закону № 796-XII в усіх випадках розміри пенсій для інвалідів, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не можуть бути нижчими, зокрема, по ІІ групі інвалідності - 8 мінімальних пенсій за віком.

Однак, Законами України «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік», «Про Державний бюджет України на 2012 рік», «Про Державний бюджет України на 2013 рік», «Про Державний бюджет України на 2014 рік», «Про Державний бюджет України на 2015 рік» встановлено, що у 2011 - 2015 роках положення статей 50, 54 Закону №796-XII застосовуються у порядку та розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України, виходячи із наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 - 2015 роки.

Таким чином, виплата державної пенсії по інвалідності та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю з 01.06.2011 року проводилась у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України від 06.07.2011 №745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету», а з 01.01.2012 року здійснюється у розмірі, передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року №1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Рішеннями Конституційного суду України від 26.12.2011 року №20-рп/2011 та від 25.01.2012 №3-рп/2012 підтверджена законність повноважень Кабінету Міністрів України щодо реалізації політики у сфері соціального захисту, в тому числі регулювання порядку та розмірів соціальних виплат і допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, виходячи з фінансових можливостей держави.

Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» №76-VIII від 28.12.2014 року внесено зміни до статей 50 та 54 Закону №796-XII.

Так, відповідно до ст. 50 Закону №796-ХІІ в редакції від 28.12.2014 року особам, віднесеним до категорії 1, призначається щомісячна додаткова пенсія за шкоду, заподіяну здоров'ю, у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, що становить для другої групи інвалідності - 379,60 грн. відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 року №1210 «Про підвищення рівня захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Згідно зі ст. 54 Закону №796-ХІІ, в редакції від 28.12.2014 р. пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи можуть призначатися за бажанням громадянина із заробітку, одержаного за роботу в зоні відчуження в 1986-1990 роках, у розмірі відшкодування фактичних збитків, який визначається згідно із законодавством. В усіх випадках розмір середньомісячної заробітної плати для обчислення пенсії за роботу у зоні відчуження у 1986-1990 роках не може перевищувати 3,0 тис. карбованців. Умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

При цьому, суд першої інстанції вірно керувався положеннями вказаного Закону, оскільки цей закон прийнятий законодавчим органом (парламентом) і є обов'язковим до виконання, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (Заяви №29458/04 та №29465/04) вказав: «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (п. 23 рішення).

Окрім того, судом першої інстанції також вірно враховано правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014 р. (заява 43331/12), в якій Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. Щодо невиконання рішення суду після внесення у 2011 році змін до законодавства, згідно якої подальша дія судового рішення закінчилася, коли у законодавство, яке регулювало пенсійні виплати, було внесено зміни. Відповідно, обов'язок Уряду забезпечити виконання попереднього рішення закінчився, коли змінене законодавство було застосовано до пенсії заявника.

У зазначеному рішенні Європейський суд став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Як зазначив Конституційний Суд України в своєму рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів), за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

З огляду на те, що Закон України №796-ХІІ в редакції від 28.12.2014 року Конституційним Судом України в установленому порядку неконституційним не визнавався, є чинним і підлягає виконанню, враховуючи позицію Конституційного Суду України, викладену у рішенні №20-рп/2011 від 26.12.2011 та в рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 та позицію Європейського суду з прав людини, викладену в ухвалі «Великода проти України» від 03.06.2014, суд вважає, що твердження позивача щодо звуження його прав та соціальних гарантій з посиланням на положення статей 22, 46 Конституції України, є безпідставними.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що позивачем були пропущені строки звернення до адміністративного суду.

Так, статтею 99 КАС України регламентовано, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

При цьому колегія суддів враховує, що про зменшення розміру пенсійних виплат позивач дізнався підчас отримання щомісячної пенсії.

Дотримання строків звернення з адміністративним позовом до суду є однією з умов для реалізації права на позов у публічно-правових відносинах. Вона дисциплінує учасників цих відносин у випадку, якщо останні стали спірними, запобігає зловживанням, сприяє стабільності діяльності суб'єктів владних повноважень щодо виконання своїх функцій. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Тому у разі пропущення строку звернення до суду належить обґрунтувати поважність причин пропущення такого строку. Зазвичай це обставини, що не залежать від волі такої особи.

Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду, та пов'язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Одночасно слід звернути увагу на те, що в даному випадку позивач не порушив питання поновлення строків звернення до адміністративного суду.

З практики Європейського суду з прав людини також випливає, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс та інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).

Статтями 100 та 155 КАС України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Водночас статтею 203 КАС України передбачено, що постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Враховуючи, що позовна заява була подана до суду першої інстанції 27 грудня 2016 року, та вищевикладені вимоги КАС України, адміністративний позов ОСОБА_2 в частині позовних вимог за період до 27 червня 2016 року підлягає залишенню без розгляду, а постанова суду першої інстанції в цій частині - скасуванню.

В іншій частині колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 203, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 за період до 27 червня 2016 року скасувати, а адміністративний позов в цій частині - залишити без розгляду.

В іншій частині постанову Болградського районного суду Одеської області від 13 лютого 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення рішення апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов