Справа № 826/22706/15
Суддя: Арсірій Р.О.
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

11 травня 2017 року письмове провадження № 826/22706/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Арсірія Р.О. розглянувши в письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до третя особа проГенеральної прокуратури України, Заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В. Вища рада юстиції визнання дій протиправними,

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся з позовом до Генеральної прокуратури України (далі по тексту - ГПУ, відповідач-1) та Заступника Генерального прокурора України Бачуна О.В. (далі по тексту - відповідач-2), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Вищої ради юстиції (далі по тексту - ВРЮ, третя особа) про:

- визнання протиправними та незаконними дії відповідача-1, які полягають у поданні на адресу Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів суді загальної юрисдикції заяви про порушення суддею Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1. норм законодавства України під час прийняття рішень про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту;

- визнання протиправними та незаконними дії відповідача-2, які полягають у поданні на адресу Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів суді загальної юрисдикції заяви про порушення суддею Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1. норм законодавства України під час прийняття рішень про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у Бачуна Олега Володимировича, який станом на момент виникнення спірних правовідносин обіймав посаду заступника Генерального прокурора України, були відсутні повноваження на підписання заяви, за якою ініційовано проведення спеціальної перевірки судді Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1., у відповідності до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади».

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача-1 проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши, що виходячи з положень Закону України «Про відновлення довіри до судової влади» та Регламенту Генеральної прокуратури України, у заступника Генерального прокурора України Бачуна Олега Володимировича були наявні повноваження на підписання вказаної заяви.

Представник відповідача-2 в судове засідання не прибув, жодних пояснень з приводу заявлених позовних вимог до суду не надав.

Представником третьої особи до матеріалів справи було надано письмові пояснення з приводу заявлених позовних вимог.

На підставі ч. 6 статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), суд прийшов до переконання про можливість розгляду справи в письмовому провадженні.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, заступник Генерального прокурора України Бачун Олег Володимирович звернувся до Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції із заявою від 05 грудня 2014 року №05/1/1-133 вих-14, в якій просив провести перевірку на предмет порушення присяги слідчим суддею Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1., прийняти висновок про порушення присяги слідчим суддею ОСОБА_1. за результатами перевірки Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції, направити висновок Тимчасової спеціальної комісії про порушення суддею присяги разом з матеріалами перевірки до Вищої ради юстиції.

За результатами розгляду зазначеної заяви Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції складено висновок, згідно з яким ухвалено визнати в діях судді Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1 наявність ознак порушення присяги судді та направити висновок з матеріалами перевірки до Вищої ради юстиції для подальшого розгляду та прийняття рішення.

Вважаючи заяву заступника Генерального прокурора України Бачуна Олега Володимировича від 05 грудня 2014 року № 05/1/1-133 вих-14 такою, що підписана останнім без наявності у нього відповідної компетенції, дану заяву недійсною, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Аналізуючи наведені міркування, заперечення відповідача-1 та пояснення третьої особи, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Верховною Радою України 08 квітня 2014 року прийнято Закон України «Про відновлення довіри до судової влади в України» № 1188-VII (далі по тексту - Закон), який визначає правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції як тимчасового посиленого заходу з використанням існуючих процедур розгляду питань про притягнення суддів судів загальної юрисдикції до дисциплінарної відповідальності і звільнення з посади у зв'язку з порушенням присяги з метою підвищення авторитету судової влади України та довіри громадян до судової гілки влади, відновлення законності і справедливості.

З метою реалізації цього Закону утворено Тимчасову спеціальну комісію з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі по тексту - ТСК), яка діє при Вищій раді юстиції (ч. ч. 3, 13 статті 4 Закону).

Згідно ч. 2 статті 2 Закону, суб'єктами звернення із заявами стосовно здійснення перевірки індивідуально визначеного судді є фізичні або юридичні особи.

Повноваження прокурорів, організація, засади та порядок діяльності прокуратури визначається Конституцією України, цим Законом, іншими законодавчими актами (ч. 1 статті 3 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05 листопада 1991 року, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (далі по тексту - Закон).

Прокуратура України становить єдину систему, на яку відповідно до Конституції України та цього Закону покладаються такі функції: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

На прокуратуру не може покладатися виконання функцій, не передбачених Конституцією України і цим Законом (стаття 5 Закону).

Згідно п. 1 ч. 1 статті 6 цього Закону, органи прокуратури України, зокрема, становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим.

З метою удосконалення організації роботи, забезпечення належної взаємодії структурних підрозділів центрального апарату, керуючись статтею 15 Закону України «Про прокуратуру» наказом Генерального прокурора України від 12 квітня 2012 року № 35 затверджено Регламент Генеральної прокуратури України (далі по тексту - Регламент).

Пунктом 1.2 Регламенту визначено, що керівництво Генеральною прокуратурою України та підпорядкованими органами прокуратури здійснює Генеральний прокурор України.

Заступники Генерального прокурора України організовують, спрямовують та контролюють роботу структурних підрозділів на закріплених за ними напрямах прокурорсько-слідчої діяльності, приймають рішення управлінського та процесуального характеру з питань, віднесених до їх компетенції (п. 1.3 Регламенту).

Розподіл службових обов'язків між керівництвом Генеральної прокуратури України та взаємозамінність визначаються наказом Генерального прокурора України (пункт 1.4 Регламенту).

Пункт 7.16 Регламенту встановлює, що заступникам Генерального прокурора України подаються на розгляд документи та звернення заступників Голови Верховної Ради України, Прем'єр-міністра України (надіслані до відома), Першого віце-прем'єр-міністра України, Віце-прем'єр-міністрів України, заступників Глави Адміністрації Президента України, Уповноваженого Президента України з прав дитини, заступників голів Конституційного, Верховного та вищих спеціалізованих судів України, Служби безпеки України, Вищої ради юстиції, Голови Державної судової адміністрації України, перших керівників і заступників міністерств, державних комітетів, інших центральних органів державної виконавчої влади, Верховної Ради та Уряду Автономної Республіки Крим, представника Президента України в Автономній Республіці Крим, голів обласних рад і державних адміністрацій, Київського та Севастопольського міських голів, державних установ зарубіжних країн і міжнародних організацій (їх представництв), звернення і листи народних депутатів України, голів комітетів і комісій Верховної Ради України та скарги на рішення керівників структурних підрозділів Генеральної прокуратури України.

Згідно п. 7.33 Регламенту, заступниками Генерального прокурора України відповідно до їх компетенції підписуються документи, визначені у пункті 7.16.

В ході судового розгляду справи відповідачем-1 не було надано доказів того, що відповідача-2 було належним чином уповноважено на звернення до ТСК із заявою № 05/1/1-133 вих-14 від 05 грудня 2014 року або ж доказів на підтвердження відсутності станом на 05 грудня 2014 року Генерального прокурора України та його першого заступника, у зв'язку з чим їхні повноваження здійснювали інші заступники Генерального прокурора України.

Посилання відповідача-1 на пункти 7.16 та 7.33 Регламенту, як на підтвердження права відповідача-2 на звернення до ТСК із заявою № 05/1/1-133 вих-14 від 05 грудня 2014 року є безпідставними, оскільки приписи зазначених пунктів чітко визначають право заступників Генерального прокурора України розглядати звернення від інших осіб, а не звертатися самостійно із відповідними зверненнями до державних органів та органів із спеціальним статусом, у тому числі до ТСК.

Таким чином відповідач-2 був не наділений правом самостійного звернення з відповідними заявами до державних органів та органів із спеціальним статусом, у тому числі до ТСК, на підставі положень пунктів 7.16 та 7.33 Регламенту.

Окремо суд звертає увагу на те, що Верховний суд України в постанові від 12 липня 2016 року по справі № 800/437/15 дійшов до висновку про те, що виходячи зі змісту повноважень прокуратури, визначених Конституцією України та Законом № 1789-ХІІ щодо нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина, звертаючись до ТСК із заявою щодо перевірки судді, прокурор Бачун О.В. діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Приписами ч. 2 статті 244-2 КАС України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В межах розгляду даної справи, за аналізом обставин, що вивчені, суд вважає необхідним відступити від правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 12 липня 2016 року з огляду на наступне.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 8, ч. 2 статті 19 Конституції України).

Положення статті 6 Закону передбачають, що органи прокуратури становлять єдину централізовану систему, яку очолює Генеральний прокурор України, з підпорядкуванням нижчестоящих прокурорів вищестоящим. Крім того, Генеральний прокурор України очолює Генеральну прокуратуру України та має першого заступника та заступників, а також заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора (ст. 14 Закону).

Виходячи з системного аналізу вказаних правових норм, та загальних принципів права, суд приходить до висновку про те, що саме Генеральна прокуратура України (у особі Генерального прокурора України) була наділена повноваженнями на звернення до ТСК із заявою про порушення суддею Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1. норм законодавства України під час прийняття рішень про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту. Розповсюдження прав, наданих певному органу, через його керівника на всіх працівників такого органу суперечить принципу централізованого керівництва, закріпленого в ст. 6 Закону.

В своїх запереченнях відповідач-1 наголошує на тому, що оскільки ГПУ є юридичною особою, вона наділена повноваженнями на підпис листа до ТСК.

Поряд із цим, будь-яка юридична особа, зокрема і державна установа, набуває прав через керівні органи. У випадку, що розглядаються - визначені законом. Натомість, відповідачами в порушення ч. 2 статті 71 КАС України не надано належних та допустимих доказів з яких вбачається передачі права підпису заступнику Генерального прокурора України відповідних заяв.

В даному випадку уповноваженою особою на звернення до ТСК із заявою про порушення суддею Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1. норм законодавства України під час прийняття рішень про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту є лише Генеральний прокурор України.

З метою забезпечення правонаступництва у виконанні повноважень осіб, які призначаються Президентом України за згодою Верховної Ради України, у тому числі Генерального прокурора України, було прийнято Закон України від 10 грудня 1997 року № 709/97-ВР «Про тимчасове виконання обов'язків посадових осіб, яких призначає на посаду за згодою Верховної Ради України Президент України або Верховна Рада України за поданням Президента України» (далі по тексту - Закон № 709).

За змістом статті 1 цього Закону в разі звільнення (відставки) Генерального прокурора України його обов'язки тимчасово, але не більше одного місяця, виконує перший заступник (а у разі його відсутності - заступник) Генерального прокурора України.

Зазначені норми кореспондуються з наказом ГПУ № 120 від 10 листопада 2014 року «Про розподіл обов'язків між керівництвом Генеральної прокуратури України».

Крім того, згідно з цим наказом, заступник Генерального прокурора України - начальник Головного управління Бачун О.В. відповідає за стан організації роботи з питань: Головного управління представництва та організації участі у кримінальному провадженні в суді; участі у засіданнях пленумів вищих спеціалізованих судів України при розгляді питань про надання роз'яснень судам щодо застосування законів при розгляді адміністративних, господарських і цивільних справ; участі у засіданнях пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді питань про надання роз'яснень судам щодо застосування законів при розгляді кримінальних проваджень; співпраці з Державною судовою адміністрацією України та Урядовим уповноваженим у справах Європейського суду з прав людини.

З урахуванням встановлених під час розгляду справи обставин, у відповідача-2 були відсутні повноваження самостійного звернення до ТСК із заявою про порушення суддею Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1. норм законодавства України під час прийняття рішень про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Положеннями статті 2 КАС України визначено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, які породжують, змінюють або припиняють права та обов'язки у сфері публічно-правових відносин, вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, якщо позивач вважає, що цими рішеннями, діями чи бездіяльністю його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав чи свобод.

Наведена процесуальна норма кореспондується з положеннями п. 1 ч. 2 статті 17 КАС України, в силу вимог якої юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

При цьому, правовий акт індивідуальної дії є актом органів державної влади та посадових осіб, що встановлює, змінює або припиняє права та обов'язки певної особи (певного кола осіб), а також створює правила поведінки, передбачені для разового застосування. За своєю юридичною природою, правовий акт індивідуальної дії є актом застосування правової норми до конкретних фактичних обставин, що тягнуть виникнення, зміну або припинення правовідносин між персонально визначеними особами, на яких поширюється дія такого акта.

Однак, оскаржувана заява від 05 грудня 2014 року № 05/1/1-133 вих-14, за наслідками подання якої ініційовано іншою особою (у даному випадку Тимчасовою спеціальною комісією з перевірки суддів судів загальної юрисдикції) проведення спеціальної перевірки судді Солом'янського районного суду міста Києва ОСОБА_1., у відповідності до Закону України «Про відновлення довіри до судової влади», з подальшим складенням відповідного висновку, не відповідає наведеним критеріям. Таке рішення не являє собою остаточне волевиявлення суб'єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, позаяк безпосередньо не покладає на позивача суб'єктивного обов'язку, а лише передбачає подальше прийняття владним суб'єктом рішення стосовно прав та обов'язків позивача.

Наведене виключає можливість оскарження позивачем заяви від 05 грудня 2014 №05/1/1-133 вих-14.

Крім того, позовна вимога позивача про визнання дій Генеральної прокуратури України, які полягали у поданні на адресу ТСК заяви про порушення суддею Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_1. норм законодавства України під час прийняття рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо осіб, які були учасниками масових акцій протесту незаконними та протиправними також не підлягає задоволенню, адже вказані дії також не являють собою остаточне волевиявлення суб'єкта владних повноважень у спірних правовідносинах, позаяк безпосередньо не покладають на позивача суб'єктивного обов'язку.

Отже, суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів, які останній вважає порушеними.

Відповідно до статті 161 КАС України, під час прийняття постанови суд вирішує наступні питання, зокрема:

1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Відповідно до положень ч. 1 статті 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці данні встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів та висновків експертів.

Згідно положень статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Отже, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, матеріалів справи, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Враховуючи положення статті 94 КАС України, відшкодування судового збору позивачу не підлягає.

Керуючись статтями 69-71, 94, 158-163, 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства та може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України, шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги.

Суддя Р.О. Арсірій