Справа № 2-а-7639/09/1570
Суддя: Бойко А.В.
Дата ухвалення: 2011-02-16 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2011 р.Справа № 2-а-7639/09/1570

Категорія: 8.3.1Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Бойка А.В.,

суддів: Романішина В.Л.,

ОСОБА_1,

за участю секретаря Баязітової Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року по справі за позовом Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення в дохід держави коштів та пшениці, отриманих за нікчемними угодами,

В С Т А Н О В И В:

23.04.2009 року начальник Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області звернувся до суду першої інстанції з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 та фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суми отриманих грошових коштів в сумі 141 тис. грн. відповідно до податкових накладних № 14/2 від 11.02.2009 року, № 11 від 02.02.2008 року, накладних № 4/2 від 11.02.2008 року, № 2/2 від 02.02.2008 року, та стягнення з ОСОБА_2 на користь держави пшениці в розмірі 100 тон на загальну суму 141 тис. грн., отриманої ним від ОСОБА_3 за зазначеними вище накладними.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року у задоволенні адміністративного позову Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області відмовлено.

21.04.2010 року представник Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області подав апеляційну скаргу на вказану постанову Одеського окружного адміністративного суду.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, апелянт зазначає, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В своїй апеляційній скарзі позивач зазначає, що в ході проведеної планової виїзної перевірки ФОП ОСОБА_2 податковим органом встановлено здіснення ним господарських операцій з купівлі-продажу пшениці з ФОП ОСОБА_3, який не подавав декларацій, бухгалтерську звітність та інші документи та відомості повязані з обчисленням і сплатою податків та зборів (обовязкових платежів) до держаних податкових органів, що свідчить, на думку представника Балтської МДПІ Одеської області, про те, що його діяльність направлена на приховування від оподаткування прибутків та доходів. Апелянт посилається на те, що діяльність, здійснювана ФОП ОСОБА_3 суперечить суті підприємництва, як діяльності, метою якої є досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку, а тому порушує моральні засади суспільства, у звязку з чим правочини вчинені під час здійснення господарської діяльності ФОП ОСОБА_3 є нікчемними і визнання їх недійсними судом не вимагається, а кошти отримані за вказаними нікчемними угодами підлягають стягненню в державний бюджет на користь держави.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови Одеського окружного адміністративного суду від 23.03.2010 року та задоволення позовних вимог Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом першої інстанції встановлено, що в період з 09.12.2008 року по 10.01.2009 року на підставі направлення від 05.12.2008 року № 539/17-046//294 Балтською міжрайонною державною податковою інспекцією Одеської області проведено планову виїзну документальну перевірку фінансово-господарської діяльності фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 26.07.2007 року по 30.09.2008 року.

За результатами вказаної перевірки складено акт № 1/17-052/НОМЕР_1 від 10.01.2009 року.

В ході зазначеної перевірки Балтською міжрайонною державною податковою інспекцією Одеської області встановлено, що фізична особа-підприємець ОСОБА_2 мав господарські відносини з фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, який є його основним постачальником, а саме: ФОП ОСОБА_3 реалізовував пшеницю ФОП ОСОБА_2 згідно усної домовленості на підставі податкових накладних на загальну суму 140 тис. грн.

Відповідно до листа Братського відділення Єланецької МДПІ щодо надання інформаційної довідки про ФОП ОСОБА_3, який перебуває в даній МДПІ на обліку, останній не знаходиться за юридичною адресою, виписує податкові накладні, до ДПІ не звітує, місцезнаходження його не відомо, має ознаки фіктивності.

У звязку з чим, на думку позивача, господарські відносини між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 щодо укладення усних угод купівлі-продажу підпадають під визначення недійсного (нікчемного) правочину.

Звертаючись до суду першої інстанції Балтська міжрайонна державна податкова інспекція Одеської області посилалась не те, що правові наслідки недійсності правочину є зобовязання кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. У звязку з чим, податковим органом і заявлена вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно відмови у задоволенні позовних вимог Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області, зважаючи на наступне:

Як зазначено в акті перевірки та підтверджується матеріалами справи, ФОП ОСОБА_3 реалізував пшеницю ФОП ОСОБА_2 згідно усної домовленості, а саме: 50 тон на загальну суму 70500 грн., у т.ч. ПДВ 11750 грн. по податковій накладній 4/2 від 11.02.2008 року, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 410555 від 11.02.2008 року сплачено 70500 грн. та 50 тон на загальну суму 69500 грн., у тому числі ПДВ 11583,50 грн. по податковій накладній № 2/2 від 02.02.2008 року, згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 410557 від 11.02.2008 року сплачено 69500 грн. (а.с. 5-7, 19).

Відповідно до ст. 173 ГК України господарським є зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, у тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Згідно ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до абзацу 1 частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що при кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

В даному випадку між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_3 була укладена усна угода купівлі-продажу пшениці, яка була виконана обома сторонами в повному обсязі без порушень вимог чинного законодавства.

Крім того, суд першої інстанції вірно зазначив, що відповідно до службової записки в.о. начальника Братського відділення Єланецької МДПІ Миколаївської області ФОП ОСОБА_3 не подавались до податкової інспекції декларації з ПДВ лише за травень, червень, липень, вересень 2008 року, а як вбачається з податкових накладних та квитанцій до касових ордерів господарські операції по купівлі-продажу пшениці між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 здійснювались у лютому 2008 році. Також у зазначеній службовій записці не містяться відомості стосовно заниження податкових зобовязань ФОП ОСОБА_3 у лютому 2008 року.

Таким чином, на момент здійснення господарських операцій між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 порушень податкового законодавства зі сторони ФОП ОСОБА_3 не встановлено.

Відповідно до пунктів 1.6, 1.7 статті 1 Закону України «Про податок на додану вартість» податкове зобов'язання - загальна сума податку, одержана (нарахована) платником податку в звітному (податковому) періоді, що визначена згідно з цим Законом; податковий кредит - сума, на яку платник податку має право зменшити податкове зобов'язання звітного періоду, визначена згідно з цим Законом.

У відповідності з вимогами п.п.7.2.1 п.7.2 ст.7 Закону України «Про податок на додану вартість» платник податку зобов'язаний надати покупцю податкову накладну, що має містити: порядковий номер податкової накладної; дату виписування податкової накладної; повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім'я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; податковий номер платника податку (продавця та покупця); місце розташування юридичної особи або місце податкової адреси фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість; опис (номенклатуру) товарів (робіт, послуг) та їх кількість (обсяг, об'єм); повну або скорочену назву, зазначену у статутних документах отримувача; ціну поставки без врахування податку; ставку податку та відповідну суму податку у цифровому значенні; загальну суму коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку.

Як вбачається з матеріалів справи, накладні, які виписувались ФОП ОСОБА_3 відповідають встановленій формі та не містять порушень їх заповнення. Крім того, на момент виписки накладних та податкових накладних ФОП ОСОБА_3 мав свідоцтво платника ПДВ, подавав податкову звітність.

Органи державної податкової служби, вказані в абз. 1 ст. 10 Закону України «Про державну податкову службу в Україні», можуть на підставі п. 11 цієї статті звертатись до судів з позовами про стягнення в доход держави коштів, одержаних за правочинами, вчиненими з метою, що суперечить інтересам держави і суспільства, посилаючись на їхню нікчемність.

Однак, санкції, встановлені ч. 1 ст. 208 Господарського кодексу України, не можуть застосовуватися за сам факт несплати податків, зборів (обовязкових платежів) однією із сторін договору. За таких обставин правопорушенням є несплата податків, а не вчинення правочину. Для застосування таких санкцій необхідною умовою є наявність умислу на укладення угоди з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства.

В свою чергу позивачем не було надано доказів на підтвердження недотримання сторонами в момент укладення договорів вимог, встановлених частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочинів недійсними, тому в даному випадку не встановлено фактів, які свідчили б про те, що зміст угоди не відповідає дійсним намірам сторін щодо набуття цивільних прав і обов'язків, і що ці наміри спрямовані на ухилення від сплати податків за фінансово-господарськими результатами виконання зазначеної угоди.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з думкою суду першої інстанції, що сам факт ухиляння ФОП ОСОБА_3 від сплати податків не може бути підставою для визнання угод нікчемними.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів апеляційного суду вважає вірним висновок суду першої інстанції, що скільки позивачем не доведено нікчемності укладених усних угод купівлі-продажу між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_2 позовні вимоги стосовно зобовязання кожної із сторін повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину та стягнення на користь держави отриманої ФОП ОСОБА_2 пшениці задоволенню не підлягають, оскільки вони є вимогами застосування наслідків нікчемності правочинів.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та постановлено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, у звязку з чим, відповідно до ст. 200 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.

Керуючись ст. ст. 184, 185, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Балтської міжрайонної державної податкової інспекції Одеської області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 23 березня 2010 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили негайно після проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: Бойко А.В.

Судді: Романішин В.Л.

ОСОБА_1