Справа № 814/2218/16
Суддя: Скрипченко В.О.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/2218/16

Категорія: 12.3 Головуючий в 1 інстанції: Лебедєва Г. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді Скрипченка В.О.,

суддів Золотнікова О.С., Осіпова Ю.В.,

за участю секретаря судового засідання Дейнеги С.Є.,

представника позивача/апелянта Максимишина О.Л. та представника відповідача Онілова О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини польова пошта НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні ОСОБА_1 з військової служби, розірванні контракту про проходження військової служби у Збройних силах України від 28.04.2015 р., укладеного ОСОБА_1 і Міністерством оборони України в особі командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , зобов`язання командування військової частини польова пошта НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту,-

В С Т А Н О В И В:

31 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини польова пошта НОМЕР_1 про визнання протиправними дії військової частини польова пошта НОМЕР_1 щодо відмови у звільненні позивача з військової служби, розірванні контракту про проходження військової служби у Збройних силах України від 28.04.2015 р., укладеного позивачем з Міністерством оборони України в особі командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 , зобов`язання командування військової частини польова пошта НОМЕР_1 звільнити позивача з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту.

В обґрунтування позову зазначено, що ОСОБА_1 28.04.2015 року уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України з командуванням військової частини польова пошта НОМЕР_1 . Згідно п. 3 Контракту він є строковим та укладається на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. За переконанням позивача особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року, з 07.09.2014 року по 21.06.2014 року, з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року, з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року. На думку позивача, у зв`язку із закінченням 22.08.2015 року особливого періоду, термін дії контракту від 28.08.2015 року про проходження військової служби закінчився, проте відповідач протиправно відмовив позивачу у розірванні контракту на проходження військової служби, посилаючись на те, що особливий період в країні ще не закінчився.

Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим у справі судовим рішенням ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та неповне з`ясування обставин справи, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову, якою задовольнити його адміністративний позов повністю.

Відповідач надіслав до апеляційного суду заперечення, у якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, пояснення на неї представника позивача/апелянта ОСОБА_3 та представника відповідача Онілова О.С., вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 28 квітня 2015 року між Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений контракт про проходження військової служби в Збройних силах України, який вступив в дію 28 квітня 2015 року.

Згідно п. 3 Контракту він є строковим та укладається на термін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Як визначено пунктом 4 контракту, сторони зобов`язуються не пізніше як за три місяці до закінчення строку контракту укласти новий контракт або повідомити одна одну про небажання укладати контракт чи відмову в його укладенні з повідомленням причин, визначених нормативно-правовими актами.

14.10.2016 року позивач надав керівництву військової частини рапорт про звільнення його в запас з причин відсутності наміру щодо укладання нового контракту, однак 25.10.2016 року військовою частиною польова пошта НОМЕР_1 було надано відповідь, згідно якої відповідач відмовив у розірванні контракту від 28 квітня 2015 року з огляду на те, що особливий період в державі не закінчився.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що дії відповідача відповідають нормативно-правовим актам, що регулюють дані правовідносини, з чим погоджується апеляційний суд.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст. 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Згідно із ч. 1 ст. 2 вказаного Закону військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу та прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Закону військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.

Згідно із частиною 4 ст. 19 Закону форма, порядок і правила укладення контракту, припинення (розірвання) контракту та наслідки припинення (розірвання) контракту визначаються положеннями про проходження військової служби громадянами України, якщо інше не передбачено законом.

Абз. 1-2 ч. 1 ст. 20 Закону визначено, що на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби: особи рядового складу, які проходять строкову військову службу або військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту, військовозобов`язані, резервісти, які не мають військових звань сержантського, старшинського і офіцерського складу, та жінки з відповідною освітою віком від 18 до 40 років - на військову службу за контактом осіб рядового складу.

У відповідності до ч. 3 ст. 23 Закону для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

За пунктом «б» частини 2 статті 26 Закону звільнення зі служби проводиться, серед іншого, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно із пунктом «а» частини 6 статті 26 Закону контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

Відповідно до частини дев`ятої статті 23 Закону у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, у яких закінчився строк військової служби, встановлений цією статтею, військова служба, а для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених частинок) восьмою статті 26 цього Закону.

В свою чергу, частину шосту статті 26 доповнено пунктом «м» згідно із Законом №711-VIII від 06.10.2015 року, у відповідності до якого контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу за новим контрактом військовослужбовцями, які проходили військову службу за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону.

Також, відповідно до Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 року, у разі оголошення мобілізації усі військовослужбовці, які перебувають на військовій службі в Збройних Силах України, звільненню в запас не підлягають.

Згідно з абз. 11 ст.1 Закону України «Про оборону України» особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно з статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування. Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Тобто, особливий період настає, зокрема, з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

Отже, за змістом наведеної норми особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію.

17 березня 2014 року Президентом України було підписано Указ «Про часткову мобілізацію» №303, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №1 126-VIІ. Згідно з пунктом 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17 березня 2014 року №1126-VIІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності з дня його опублікування, а саме - 18.03.2014 року.

Відповідно до положень Закону України «Про оборону України» скасування особливого періоду буде здійснено окремим Указом Президента України «Про демобілізацію» після стабілізації обстановки на сході України.

Отже, суд першої інстанції правильно виходив з того, що законодавець пов`язує закінчення особливого періоду з оголошенням демобілізації, а не з часом дії Указу Президента України «Про часткову мобілізацію». Приймаючи до уваги те, що Указу Президента України «Про демобілізацію» не було, на даний час в Україні діє особливий період.

Частиною восьмою статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці: з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 (під час воєнного стану) або 3 (пісня прийняття рішення про демобілізацію) цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом І чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем не доведено існування обставин, передбачених ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», що могли б слугувати підставами для його звільнення під час дії особливого періоду з військової служби.

Оскільки в контракті позивача за погодженням сторін встановлено строк його закінчення - до оголошення рішення про демобілізацію та з врахуванням того, що остання не була оголошена, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для звільнення позивача з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту.

Видані Президентом України Укази від 12.06.2015 року №328 та від 25.03.2016 №115/2016 стосуються окремих категорій громадян, які підпадають під його дію, до яких позивач не відноситься, у зв`язку з чим дія даний Указ на позивача не поширюється.

Також колегія суддів вважає за необхідне додати, що 06 грудня 2016 року ВР України був прийнятий Закон від №1769-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби», відповідно до прикінцевих положень якого цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Встановлено, що право на звільнення з військової служби набувають військовослужбовці: які проходять військову службу за контрактом, дію якого було продовжено понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; які уклали контракт на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію та вислужили не менше 24 місяців військової служби за контрактом.

Таким чином, виходячи з змісту вищезазначеного закону та враховуючи, що позивач підписав контракт 28 квітня 2015 року на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, право на звільнення з військової служби у нього виникає не менше, ніж через 24 місяця з дати підписання контракту, тобто з 28 квітня 2017 року.

У зв`язку з цим дії відповідача щодо позивача є правомірними і ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та з урахуванням фактичних обставин.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є суб`єктом владних повноважень, свою позицію довів та обґрунтував.

За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 ..

Колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції правильним і таким, що відповідає вимогам ст. ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та не допустив порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність рішення суду не спростовують.

Відтак, апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 184, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складення рішення апеляційного суду в повному обсязі.

Головуючий В.О.Скрипченко

Суддя О.С.Золотніков

Суддя Ю.В.Осіпов