Справа № 816/1232/15
Суддя: С.С. Бойко
Дата ухвалення: 2017-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2017 року м. ПолтаваСправа № 816/1232/15

Полтавський окружний адміністративний суд у складі судді Бойка С.С., розглянувши у письмовому провадженні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фінансової інспекції в Полтавській області, Північно-Східного офісу Держаудитслужби про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

16 квітня 2015 року ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фінансової інспекції в Полтавській області, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Державної фінансової інспекції в Полтавській області від 17 березня 2015 року № 105-о "Про звільнення ОСОБА_1";

- поновити його на посаді заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів Державної фінансової інспекції в Полтавській області з 17 березня 2015 року;

- зобов'язати Державну фінансову інспекцію в Полтавській області призначити (перевести) його з посади заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів Державної фінансової інспекції в Полтавській області на посаду заступника начальника відділу контролю в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів Державної фінансової інспекції в Полтавській області;

- стягнути з Державної фінансової інспекції в Полтавській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2015 року по день поновлення на роботі, виходячи з розміру середньої заробітної плати з посади заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів Державної фінансової інспекції в Полтавській області.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 08 травня 2015 року, яку залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2015 року, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Державної фінансової інспекції в Полтавській області від 17 березня 2015 року № 105-0 "Про звільнення ОСОБА_1".

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів Державної фінансової інспекції в Полтавській області з 18 березня 2015 року.

Зобов'язано Державну фінансову інспекцію в Полтавській області нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2015 року по 08 травня 2015 року.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 09 березня 2017 року постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 08 травня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2015 року в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано, а справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

В іншій частині постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 08 травня 2015 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 24 березня 2017 року адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фінансової інспекції в Полтавській області в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу прийнято до провадження і призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 20 квітня 2017 року залучено до участі у справі № 816/1232/15 в якості другого відповідача Північно-Східний офіс Держаудитслужби.

Сторони у судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали до суду клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи достатність наданих сторонами доказів та відсутність потреби допитати свідка чи експерта, суд, зважаючи на положення частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, в судовому засіданні 20 квітня 2017 року перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Зважаючи на неявку в судове засідання жодної з осіб, які беруть участь у справі, відповідно до приписів частини першої статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні факти та відповідні до них правовідносини.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Державної фінансової інспекції в Полтавській області від 17 березня 2015 року № 104-0 "Про поновлення на посаді ОСОБА_1", прийнятим на виконання постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 20 січня 2015 року та ухвали Харківського апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2015 року по справі № 816/4832/14, ОСОБА_1 поновлено саме на посаді заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів Держфінінспекції в Полтавській області з 10 листопада 2014 року.

При цьому, наказом Державної фінансової інспекції в Полтавській області від 17 березня 2015 року № 105-0 "Про звільнення ОСОБА_1", позивача звільнено з посади заступника начальника відділу інспектування в агропромисловому комплексі та сфері використання природних ресурсів Держфінінспекції в Полтавській області у зв'язку з виникненням обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (прийняття на роботу з порушенням процедури прийняття на державну службу), згідно з статтею 7 Кодексу законів про працю України та пункту 5 частини першої статті 30 Закону України "Про державну службу" /том 1 а.с. 63/.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Частиною другою статті 235 Кодексу законів про працю України встановлено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

В ході розгляду справи, позивачем повідомлено, що постанова Полтавського окружного адміністративного суду від 08 травня 2015 року по справі № 816/1232/15 Державною фінансовою інспекцією в Полтавській області виконана в повному обсязі в липні 2015 року. Також зазначив, що відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2015 року по день поновлення на посаді /том 2 а.с. 48/.

Крім того, представником відповідача надано до суду інформацію, що ОСОБА_1 за час вимушеного прогулу з 18 березня 2015 року по 08 травня 2015 року нараховано 5210,37 грн, а саме: за березень 2015 року (з 18 по 31 березня) - 1488,68 грн; за квітень 2015 року - 3126,22 грн; за травень 2015 року (з 01 по 08 травня) - 595,47 грн. Виплата проведена в повному обсязі в липні 2015 року, внаслідок набрання законної сили постанови Полтавського окружного адміністративного суду від 08 травня 2015 року /том 2 а.с. 51-52/.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд наголошує, що захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства. Якщо позивач не довів факту порушення особисто своїх прав, то навіть у разі, якщо дії суб'єкта владних повноважень є протиправними, підстав для задоволення позову немає. Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або охоронюваний законом інтерес якої порушені такою діяльністю.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

На підставі наведеного, суд дійшов висновку про відсутність порушених прав позивача, які потребували б судового захисту, оскільки відповідачем нараховано та виплачено ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 18 березня 2015 року по 08 травня 2015 року, що не заперечувалось позивачем.

За таких обставин, позов в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу визнається таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 7, 8, 9, 10, 11, 71, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної фінансової інспекції в Полтавській області, Північно-Східного офісу Держаудитслужби про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.С. Бойко