Справа № 2-а-8443/10/1570
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2011 р.Справа № 2-а-8443/10/1570

Категорія: 8.2.7Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н.В.

Судова колегія Одеського апеляційного

адміністративного суду у складі:

головуючого Коваля М.П.

суддів Потапчука В.О.,

ОСОБА_1

при секретарі Журкіній І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Південної митниці на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2010 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Південної митниці, за участю Прокуратури м. Одеси про оскарження бездіяльності субєкта владних повноважень та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Південної митниці про визнання незаконною відмови в пільговому оформленні транспортного засобу; зобовязання відповідача здійснити митне оформлення автомобіля Тойота Сієна двигун №4565420, кузов №5TDBA22CO6S055059 із звільненням від сплати податків (без виплати ввізної пошліни, ПДВ та акцизного збору); видачу митного свідоцтва ВДАІ ГУМВС України в Одеській області з обмеженням відчуження протягом одного року з 16.07.2010 року.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2010 року задоволено частково адміністративний позов ОСОБА_2 до Південної митниці про оскарження бездіяльності суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити певні дії. Визнано протиправними дії Південної митниці щодо відмови у здійсненні пільгового митного оформлення транспортного засобу, яка міститься у відповіді від 16.07.2010 року №19/28-04/6716. Зобовязано Південну митницю провести митне оформлення транспортного засобу автомобіля марки Тойота Сієна, 2006 року випуску, двигун 4565420, номер кузова 5TDВA22CO6S055059, державний номер НОМЕР_1, колір сірий метал лік, що належить ОСОБА_2, із застосуванням пільги, встановленої законом для ввезення транспортного засобу в Україну у звязку зі зміною постійного місця проживання, передбаченою ч.2 ст. 8 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення і оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) на митну територію України». В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням Південна митниця подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та винести нову, якою відмовити у задоволенні позову, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

Сторони були повідомлені належним чином про час і місце судового засідання, про що є докази в матеріалах справи: представник ОСОБА_2, представник Південної митниці сповіщені згідно розписки про явку у судове засідання (а.с.94), до суду прибули та надали свої пояснення. Представник Прокуратури м. Одеси також з»явився в судове засідання та надав відповідні пояснення , вважаючи що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 198 та ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позивач володів транспортним засобом більше року та автомобіль було зареєстровано в країні постійного попереднього проживання позивача Придністровській Молдавській республіці, а при перетинанні кордонів Департаментом митного контролю ОСОБА_3 Молдови проставлено відмітку на митній декларації позивача, що є визнанням легітимності реєстрації автотранспортного засобу позивача ОСОБА_3 Молдова.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 належить автомобіль марки «Тойота

Сієна», 2006 року випуску, двигун 4565420, номер кузова 5ТВВА22СО68055059, державний

номер НОМЕР_1. Позивач постійно проживав на території м. Тирасполь Придністровської Молдавської

ОСОБА_3 з 2007 року по 2010 рік, що підтверджується відміткою в закордонному паспорті про

взяття на консульський облік та зняття з обліку, у зв'язку з переселенням на постійне місце

проживання в Україну (а.с.8). В період постійного проживання в ОСОБА_3 Молдова за позивачем було зареєстровано право власності на транспортний засіб - легковий автомобіль марки Тойота Сієна, 2006 року випуску, двигун 4565420, номер кузова 5ТВВА22СО68055059, державний номер НОМЕР_1, колір сірий метал, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу Серія Т № 0192320 від 21.11.2007 року (а.с.19). Позивач був знятий з реєстраційного обліку 09.06.2010 року (а.с.18 об). Належний позивачу транспортний засіб був вперше зареєстрований за ним на території ОСОБА_3 Молдова 21.11.2007 року у МРЕВ ДАІ м. Тирасполя та з 18.08.2010 року зазначений транспортний засіб знятий з державної реєстрації у зв'язку з вибуттям власника на постійне місце проживання в Україну, державні номерні знаки здані, транзитні номери МВБ 3785. Зазначене підтверджується довідкою Республіканського реєстраційно-екзаменаційного відділу УДАІ МВС ПМР від 18.06.2010 року № С-382 (а.с.15).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач постійно був прописаний та проживав за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1: виписаний 09.06.2010 року до України м. Одеса, за видом на проживання № 007912, виданого МВС МПР від 23.10.2007 року та закордонному паспорту ОСОБА_3 Україна ЕС № 532332 від 28.04.2006 року. Зазначене підтверджується довідкою Управління у справах міграції МВС ПМР від 17.06.2010 року №12/1-2888 (а.с.14)

Таким чином позивач звернувся 08.07.2010 року із заявою до Південної митниці про проведення зміни режиму ввезення транспортного засобу та проведення його розмитнення із застосуванням пільги, передбаченої для осіб, які ввозять транспортні засоби у зв'язку із зміною постійного місця проживання. 16.07.2010 року позивачу було відмовлено у здійсненні пільгового митного оформлення транспортного засобу, з огляду на що в зазначених правовідносинах виник спір, предметом якого є визнання неправомірними дій щодо відмови у здійсненні митного оформлення та зобовязання здійснити таке оформлення на пільгових умовах.

Колегією суддів встановлено, що відмова позивачу у здійсненні митного оформлення на пільгових умовах мотивована відсутністю у позивача відповідного підтвердження перебування транспортного засобу на державному обліку на території ОСОБА_3 Молдова протягом одного року. Відповідач дійшов таких висновків з огляду на те, що позивачем не надано довідки Головного управління реєстрації транспорту і кваліфікації вoдійського складу Державного підприємства STRU»Міністерства інформаційного розвитку ОСОБА_3 Молдова. Відповідач також стверджує, що надані позивачем докази, видані органами Придністровської Молдавської ОСОБА_3 не легалізовані у встановленому порядку на території України, в зв'язку із чим, не можуть бути прийняті митним органом до уваги для підтвердження вищезазначеного факту. Таким чином відповідач вважає, що позивач повинен розмитнювати транспортний засіб на загальних підставах (а.с.10-13).

Колегія судів критично відноситься до позиції апелянта саме про відсутність талона відмови так як по суті в листі від 16.10.2010 року висловлена позиція начальника митниці який зазначив про неможливість митного оформлення із наданням пільг.(а с 13) .

Враховуючи предмет спору та специфіку правовідносин між сторонами, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на приписах ч. 2 ст. 252 Митного Кодексу України згідно якої передбачено, що звільняються від оподаткування особи під час митного оформлення предметів, що ввозяться (пересилаються) у разі переселення громадян на постійне місце проживання в Україну.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України»№2681-111 від 13.09.2001р. встановлено, що при ввезенні на митну територію України дозволяється ввезення у разі переселення на постійне місце проживання на кожного повнолітнього громадянина одного механічного транспортного засобу за відповідними кодами, а саме: 87.01, 87.02, 87.03, 87.04, 87.05 Української класифікації товарів зовнішньоекономічної діяльності за умови, що особа є власником такого транспортного засобу не менше року та за умови перебування такого транспортного засобу на обліку в країні постійного місця попереднього проживання не менше року.

Слід також зазначити, що згідно визначень, регламентованих у ст. 1 Закону України «Про порядок ввезення (пересилання) в Україну, митного оформлення й оподаткування особистих речей, товарів та транспортних засобів, що ввозяться (пересилаються) громадянами на митну територію України»під постійним місцем проживання розуміють місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов'язків або зобов'язань за договором (контрактом).

Таким чином проаналізувавши наведене вище коло норм, яким врегульовано спірне питання, можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що законодавством передбачені дві умови звільнення від оподаткування транспортного засобу ввезеного на митну територію України громадянами в разі переселення, а саме: громадянин є власником такого транспортного засобу не менше року, та перебування такого транспортного засобу на обліку в країні постійного місця попереднього проживання цього громадянина не менше року. При цьому обов'язковою умовою є саме проживання громадянина на території країни постійного місця попереднього проживання не менше одного року.

З огляду на зазначене щодо вимог наведеного законодавства, колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідний транспортний засіб (державний номер НОМЕР_1), був зареєстрований на ім'я позивача з 21.11.2009 року до 18.06.2010 року згідно з довідкою Республіканського реєстраційно-екзаменаційного відділу УДАІ МВС ПМР № С - 392 від 18.06.2010 року (а.с.15).

Щодо постійного місця проживання та прописки позивача, за яким зареєстрований транспортний засіб, колегія суддів наголошує на тому, що ОСОБА_2 був постійно прописаний та проживав в м. Тирасполь згідно довідки Управління у справах міграції МВС ПМР від 17.06.2010 року №12/1-2888 (а.с.14).

З приводу відповідних апеляційних доводів, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що зазначені довідки є належними доказами, які містить інформацію щодо предмету доказування, а саме щодо факту володіння позивачем транспортним засобом не менше року.

Відповідно до ч.1 ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування.

Ч. 4 статті 70 КАС України встановлено, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Згідно приписів ч. 1 ст. 71 КАС України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Як вбачається з матеріалів справи та наданих сторонами пояснень, рішенням відповідача, яким позивачу відмовлено в пільговому митному оформлені, з підстави відсутності у позивача офіційних документів, які дають право на пільгове митне оформлення не обґрунтовано відповідачем та не надано жодного доказу в підтвердження того, що надані позивачем документи щодо його проживання в Придністровській Молдавській ОСОБА_3, придбання та реєстрації транспортного засобу, громадянства України є недійсними.

Як вбачається із матеріалів справи оскаржуване рішення апелюється також з посиланням на порушення положення ст. 54 Консульського статуту згідно якої консул легалізує документи і акти, складені за участю властей консульського округу, або такі, що виходять від цих властей. Органи України приймають такі документи і акти на розгляд лише при наявності консульської легалізації, якщо інше не передбачено законодавством України або міжнародним договором, учасниками якого є Україна і держава перебування. Консульська легалізація полягає в установленні і засвідченні справжності підпису, повноважень посадової особи, яка підписала документ чи акт або засвідчила попередній підпис на них, справжності відбитка штампа, печатки, зразки яких отримано консулом офіційним шляхом від компетентних органів держави перебування.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.19993 року документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без будь-якого спеціального посвідчення. Документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Слід зазначити, що дану Конвенцію, між іншими, підписали ОСОБА_3 Молдова та Україна.

Відповідно до ст. 13 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22 січня 1993 року, документи, які на території однієї з Договірних Сторін виготовлені або засвідчені установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції і за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на територіях інших Договірних Сторін без якого-небудь спеціального посвідчення.

Документи, які на території однієї з Договірних Сторін розглядаються як офіційні документи, користуються на територіях інших Договірних Сторін доказовою силою офіційних документів.

Дану Конвенцію підписали Республіка Вірменія, Республіка Білорусь, Республіка Казахстан, Киргизька Республіка, Республіка Молдова, Російська Федерація, ОСОБА_3 Таджикистан, Туркменістан, ОСОБА_3 Узбекистан, Україна, а також приєдналися Азербайджанська ОСОБА_3 та Грузія.

Придністровська Молдавська ОСОБА_3 не є Стороною Конвенції від 22 січня 1993 року, проте колегія суддів, виходячи з принципів адміністративного судочинства та Конвенції про захист прав та основних свобод людини, приходить до висновку, що наслідки невизнання держави застосовуються і стосуються лише невизнаного утворення, його представників та агентів і не стосуються фізичних та юридичних осіб з невизнаних держав ( додатково див. Ухвала ВАС України від 3.08.2010 року № К -19198/10).

Для цілей розгляду даної апеляційної скарги колегією суддів варто відзначити справу «Еmin»проти еldag»(2002 р.), яка стосувалася так званої «Турецької ОСОБА_3 Північного Кіпру». Основним питанням було, чи визнає британський суд розлучення, здійснене у Турецькій ОСОБА_3 Північного Кіпру, незважаючи, що Турецька ОСОБА_3 Північного Кіпру не визнана Великою Британією. Застосування «Доктрини невизнання»унеможливило б визнання цього розлучення. Після ретельного аналізу судової практики Великої Британії та Сполучених Штатів Америки суддя Самнер вирішив, що виняток з доктрини невизнання у справі «Еmin»проти еldag»може бути зроблений щодо адміністративних та інших актів, таких як розлучення. Виходячи з цього судового рішення, акти приватного права невизнаних держав можуть визнаватися як такі, що є юридично

чинними у судах Великої Британії у випадку, якщо немає заборони, встановленої законом на таке визнання і що це рішення суду не стане перешкодою для ведення урядом Великої Британії міжнародних відносин. Такий підхід значно полегшує наслідки невизнання для фізичних осіб.

В іншій справі ("R" проти "The Minister of Agriculter, Fisheris & Food ex Parte S.P. Anastasiou (Pissouuri) and Others") основним стало питання щодо прийняття Великою Британією митних документів з Турецької ОСОБА_3 Північного Кіпру. Суд Європейського Співтовариства вирішив, що митні документи не можуть бути прийняті через невизнання Турецької ОСОБА_3 Північного Кіпру. Отже, Суд Європейського Союзу не підтримав позицію Великої Британії і її Закон про іноземні корпорації 1991 р., який є винятком в універсальних масштабах. Проте такий виняток відповідає потребам сьогодення, коли б публічне право та право зовнішніх зносин невизнання держав не мало негативного впливу на право приватне, на права фізичних та юридичних осіб.

Крім того, зазначена правова позиція апелянта суперечить положенням «Меморандуму про основи нормалізації відносин між ОСОБА_3 Молдова та Придністров'ям»від 08.05.1997 року, який підписаний Україною, як гарантом дотримання статусу Придністров'я і домовленостей Меморандуму. На час підписання та набрання чинності вказаним Меморандумом діяв Закон України «Про міжнародні договори України» в редакції від 22.12.93 N 3767-ХІІ. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародні договори України», в редакції від 22.12.93 N 3767-ХІІ Закон застосовується до всіх міжнародних договорів України - міждержавних, міжурядових і міжвідомчих, регульованим нормами міжнародного права, незалежно від їх форми і найменування (договір, угода конвенція, пакт, протокол, обмін листами або нотами, інші форми і найменуванню міжнародних договорів).

Згідно з частиною третьою статті 2 КАС у справах щодо оскарження рішень, дій або бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією і законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Таким чином, колегія суддів вважає вірною думку суду першої інстанції, що позивач має право на пільгове оформлення автомобілю, а суб'єкт владних повноважень Південна митниця, приймаючи рішення про відмову у пільговому оформленні належного позивачу автомобіля діяв не на підставі закону, не обгрунтовано та без урахування усіх обставин, які мають значення для прийняття такого рішення.

Оскільки висновки суду першої інстанції обґрунтовані та відповідають чинному законодавству, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, колегія суддів на підставі ст.200 КАС України приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Південної митниці на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2010 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2010 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Південної митниці, за участю Прокуратури м. Одеси про оскарження бездіяльності субєкта владних повноважень та зобовязання вчинити певні дії без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий: /ОСОБА_4/

Суддя: /ОСОБА_5/

Суддя: /ОСОБА_1/