Справа № 813/356/16
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/6284/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Кузьмича С.М., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Богдан А.О.

представника позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.07.2016 року в справі №813/356/16 за позовом ОСОБА_2 до Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області про стягнення середньомісячного грошового забезпечення, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації,

встановив:

У лютому 2016 року ОСОБА_2 (надалі - позивач) звернувся в суд з позовом до Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області (надалі - відповідач, УДАІ ГУ МВС України у Львівській області), в якому, з врахуванням уточнень до позовних вимог, просив: стягнути з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 залишок одноразової грошової допомоги в розмірі 10 984,62 грн; стягнути з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 заробіток за один місяць 3 453,79 грн., що належиться в році звільнення; стягнути з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 середній заробіток за період затримки розрахункових сум по заробітку (з 03.11.2015 року по 13.07.2016 року) в розмірі 28 782,25 грн; зобов'язати УДАІ ГУ МВС України у Львівській області в користь ОСОБА_2 нарахувати і виплатити компенсацію за додаткову відпустку тривалістю 15 днів (відповідно до вислуги років), на яку він має право в році звільнення.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 28.07.2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про задоволення адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні даної постанови було зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, зокрема, на те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував положення КЗпП щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні; заперечує правильність і повноту виплати одноразової грошової допомоги; вважає, що військовий збір з нарахованих сум утриманню не підлягає.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

Наказом ГУ МВС України у Львівській області від 02 листопада 2015 року № 772 о/с ОСОБА_2 звільнено з ОВС у запас на підставі пункту «б» статті 63 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні та для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби становила 23 роки 09 місяців, 15 днів, у пільговому обчисленні становила 24 роки 2 місяці і 20 днів.

Відповідно до довідки УДАІ ГУ МВС України у Львівській області від 29.02.2016 року позивачу було нараховано компенсацію за невикористану відпустку в кількості 38 календарних днів в сумі 3362,23 грн., а також одноразову вихідну допомогу в сумі 31543,01 грн, однак такі не були виплачені у зв'язку з відсутністю фінансування відповідача.

Розрахунок з позивачем, звільненим зі служби, відповідач провів 13.04.2016, що підтверджується копією платіжного доручення.

Вважаючи, що виплати проведені не в повному обсязі, а також із значною затримкою в часі, позивач звернувся до суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що відповідач провів усі належні позивачу виплати в повному обсязі. Щодо середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то відповідні положення КЗпП не підлягають застосування до спірних правовідносин, оскільки пріоритетними є норми спеціального законодавства, які такої виплати не передбачають.

Колегія суддів частково погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних мотивів.

Питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством, зокрема Законом України від 20 грудня 1990 року № 565-ХІІ «Про міліцію» (далі - Закон № 565-ХІІ).

Статтею 18 Закону № 565-ХІІ передбачено, що порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України.

Разом із цим, частиною 1 ст. 19 Закону № 565-ХІІ передбачено, що форми і розміри грошового забезпечення працівників міліції встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення врегульовано Постановою Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ».

Відповідно до зазначених вище нормативних актів ОСОБА_2 при звільненні було нараховано одноразову грошовому допомогу при звільненні з розрахунку 50% грошового забезпечення за кожний повний рік вислуги років. Розрахунок розведено з врахуванням видів виплат, нарахувань та надбавок, які становлять склад грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, передбачених розділом ІІ Інструкції №499, розрахункових листів за період з січня 2015 р. по листопад 2015 р., а саме: посадовий оклад - 580, 00 грн; спеціальне звання - 65,00 грн; вислуга років (35%) - 225,00 грн; особливі умови служби (50%) - 435,38 грн; премія (110%) - 1436,74 грн; разом - 2742, 87 грн.

Відтак, розмір одноразової вихідної допомоги становить 31543, 01 грн. (23р.*2742,87 грн.*50%).

Таким чином, виплата одноразової грошової допомоги, як і встановлено судом першої інстанції, проведена у повній відповідності із законом.

Щодо виплати одноразової грошової допомоги позивачу з утриманням 1,5%; військового збору, що становить 473,15 грн колегія суддів зазначає наступне.

П. п. 165.1.1. п. 165.1. ст.165 Податкового кодексу України визначено виключний перелік видів матеріальної допомоги, які не включаються до загального оподатковуваного доходу фізичної особи за рік. В даний перелік не входить одноразова грошова допомога при звільненні працівникам органів внутрішніх справ, окрім допомоги у разі загибелі під час виконання службових обов'язків. Відтак, грошове забезпечення, грошові винагороди, та інші виплати отримані військовослужбовцями та особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, оподатковуються військовим збором.

З огляду на встановлені обставини, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність нарахування та виплати відповідачем позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні в сумі 31069,86 грн. Позивачем, в свою чергу, не надано суду жодного доказу та обґрунтувань на підтвердження позовних вимог у цій частині. Відтак, у задоволенні адміністративного позову в частині стягнення з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача залишку одноразової грошової допомоги в розмірі 10984,62 грн слід відмовити.

Щодо позовних вимог про стягнення з УДАІ ГУ МВС України у Львівській області на користь позивача середньомісячного грошового забезпечення в розмірі заробітку за один місяць та зобов'язання УДАІ ГУ МВС України у Львівській області нарахувати і виплатити позивачу компенсацію за додаткову відпустку тривалістю 15 днів, то апеляційний суд зазначає, що Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затверджена наказом МВС України від 04.07.2014 року № 638, на яку покликається позивач, визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України (далі - військовослужбовці), які займають посади в Головному управлінні Національної гвардії України, територіальних управліннях, з'єднаннях, військових частинах (підрозділах), вищих військових навчальних закладах, навчальних військових частинах (центрах), базах, закладах охорони здоров'я та установах Національної гвардії України (далі - військові частини) та не поширюється на осіб рядового та начальницького складу органів внутрішніх справ, до складу яких відносився позивач ОСОБА_2 до моменту звільнення зі служби.

Тому висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині є цілком обґрунтованим і відповідає закону.

Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахункових сум при звільненні, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Цією ж статтею передбачено, що право особи на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

Статтею 12 вказаної Конвенції встановлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.

Норми Кодексу законів про працю України регулюють трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Водночас питання проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, звільненням із неї, права і обов'язки таких осіб визначені та урегульовані спеціальним законодавством.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі, на що вказано і в Постанові Верховного суду України від 17.02.2015 року по справі №21-8а15.

Відповідно абз. 2 ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні осіб рядового і начальницького складу (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати коштів за період вимушеного прогулу на виконання рішення суду, одноразової грошової допомоги при звільненні, компенсації за невикористану відпустку - які не є складовими заробітної плати (грошового забезпечення) - не врегульовані положеннями Постанови Кабінету Міністрів України від 7 листопада 2007 року № 1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Наказу Міністерства внутрішніх справ України від 31 грудня 2007 року № 499, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 12 березня 2008 року за № 205/14896 «Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ», що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Спеціальним законодавством, також не передбачено виплату грошового забезпечення при звільненні працівника міліції (поліції) в інші строки, ніж це передбачено КЗпП України.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відповідач при звільненні позивача повинен був сплатити всі належні йому суми в день звільнення та в зв'язку з несвоєчасною сплатою зазначених сум необхідно застосувати вимоги ст. ст. 116, 117 КЗпП України.

Так, матеріалами справи, зокрема, довідкою УДАІ ГУ МВС України у Львівській області від 29.02.2016 року №82, підтверджується, що ОСОБА_2 нараховано компенсацію за невикористану відпустку в кількості 38 календарних днів в сумі 3362,23 грн., а також одноразову вихідну допомогу в сумі 31543,01 грн, однак такі не були виплачені у зв'язку з відсутністю фінансування відповідача.

Із зазначених вище сум було утримано військовий збір та фактично проведено виплату одноразової допомоги при звільненні 13.04.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №40 від 12.04.2016 року.

З врахуванням встановлення судом факту затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби в органах внутрішніх справ з вини відповідача, суд вважає за необхідне стягнути на користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 06 листопада 2015 року по 13 квітня 2016 року включно в розмірі 13 024 грн 47 коп. (111 робочих днів затримки виплати * 117, 34 грн середньоденного грошового забезпечення).

При цьому, колегія суддів вважає необґрунтованими посилання відповідача на відсутність його вини у затримці повного розрахунку з мотивів перебування останнього у процесі ліквідації та відсутністю коштів для здійснення повного розрахунку, оскільки згадані обставини не можуть бути причиною невиконання вимог ст. 116 Кодексу законів про працю України та затримки розрахунку при звільненні.

З врахуванням усіх вищенаведених обставин, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи, постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно зі ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Скаржник у встановленому законом порядку довів наявність передбачених законом підстав для скасування постанови суду.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 160, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Скасувати постанову Львівського окружного адміністративного суду від 28.07.2016 року в справі №813/356/16 та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити частково.

Стягнути з Управління державної автомобільної інспекції Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на користь ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, 82400, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 06.11.2015 по 13.04.16 включно в розмірі 13 024 (тринадцять тисяч двадцять чотири) грн 74 коп. із урахуванням всіх обов'язкових платежів та зборів, які підлягають вирахуванню із заробітку (грошового забезпечення).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя М. В. Костів
судді С. М. Кузьмич
Р. М. Шавель

Повний текст постанови складено 11.05.2017