Справа № 809/1948/16
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/2629/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судових засідань: Болюк Н.В.

представника відповідачів - Ожог М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року про закриття провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури України, прокуратури Івано-Франківської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

30.12.2015 ОСОБА_3 звернувся в суд з адміністративним позовом до Генеральної прокуратури України (далі - відповідач-1), прокуратури Івано-Франківської області (далі - відповідач-2) у якому просить визнати протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо неналежного розгляду звернення позивача від 12.11.2016 та зобов'язати його провести повну та всебічну перевірку такого звернення і надати обґрунтовану відповідь; визнати протиправною бездіяльність відповідача-2 щодо надання відповідей від 22.11.2016 № 17/7 р та від 15.12.2016 та зобов'язати його провести повну та всебічну перевірку звернень від 12.11.2016, 05.12.2016 і надати обґрунтовану відповідь.

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02.02.2017 провадження у справі закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України.

Із цією ухвалою не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така є незаконною, необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування апеляційних вимог посилається на те, що суд першої інстанції закриваючи провадження у справі, не звернув уваги на те, що позивачем оскаржуються бездіяльність відповідачів щодо неналежного розгляду заяви, яка подана у порядку Закону України «Про звернення громадян», а не у порядку КПК України.

Представник відповідачів апеляційну скаргу просив залишити без задоволення та подав письмові заперечення на апеляційну скаргу.

Позивач не з'явився в судове засідання, просив справу розглядати без його участі. У відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України апеляційний розгляд справи проведено у його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідачів, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Суд першої інстанції закриваючи провадження у справі дійшов висновку, що цей спір належить розглядати у порядку кримінального, а не адміністративного судочинства, оскільки спірні відносини, які виникли між заявником та відповідачами, під час організації перевірки заяв, не є управлінськими, а повноваження цих органів регламентовані КПК України.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з <…> питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів <…>». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового оскарження.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

За приписами п. 1 ч. 2 ст. 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативних актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, публічно-правовим спором за Кодексом адміністративного судочинства України є не будь-який публічно-правовий спір, а лише той, який випливає із здійснення суб'єктом владних повноважень своїх владних управлінських функцій.

Частиною другої статті 4 КАС України встановлено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Отже з аналізу наведених вище положень можна дійти висновку, що до адміністративного суду особа вправі оскаржити рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень. При цьому, обов'язковою ознакою рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, які можуть бути оскаржені до суду, є те, що вони безпосередньо породжують певні правові наслідки для суб'єктів відповідних правовідносин. Законом встановлюється інший порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.

Частиною 1 статті 24 КПК України визначено, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Кримінальний процесуальний кодекс України містить главу 26, яка визначає порядок оскарження рішень дій чи бездіяльності під час досудового розслідування, в тому числі органів досудового розслідування та прокурорів.

Так, судом першої інстанції дійшов висновку, що підставою позовних вимог ОСОБА_3 стали неправомірні, на думку позивача, дії Генеральної прокуратури України та прокуратури Івано-Франківської області в частині не притягнення до дисциплінарної відповідальності слідчого прокуратури області Гринди І.І., Чепіля, Рудого. У свою чергу, підставами відповідальності вказаних посадових осіб, є неналежне виконання ними своїх посадових обов'язків в ході розслідування кримінального провадження, порушеного за ознаками злочинів передбачених ч. 1 ст. 365. Ч. 1 ст. 366 КК України.

Той факт, що дії прокурорів, які викладені у вказаному звернені та підлягають перевірці під час службового розслідування за зверненням позивача, стосуються неналежного виконання посадових обов'язків під час здійснення кримінального провадження, дає підстави для висновків про підсудність цієї справи кримінальній юстиції, оскільки у цьому зверненні позивачем ставилось питання про проведення службової перевірки та службового розслідування відносно працівників прокуратури і притягнення їх до дисциплінарної відповідальності саме в межах розгляду кримінальної справи порушеної відносно позивача.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 року № 6-рп/2001 «правосуддя України здійснюється шляхом розгляду і вирішення справ по спорах відповідно до процесуального законодавства України.

Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості при розслідуванні кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства і прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватись у порядку, встановленому КПК України, оскільки діяльність посадових осіб, як і діяльність суду, має свої особливості, не належить до сфери управлінської».

Враховуючи вищевикладене та положення чинного законодавства України, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах між ОСОБА_3 і Генеральною прокуратурою України, прокуратурою Івано-Франківської області немає відносин влади і підпорядкування в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки відповідачі, розглядаючи скарги від 12.11.2016, 05.12.2016 та надаючи на них відповіді, не здійснювали владних управлінських функцій відносно позивача, а керувалися вимогами кримінально-процесуального законодавства України. Щодо посилання позивача на порушення відповідачами норм Закону України «Про звернення громадян» при наданні відповідей на його скарги, то суд вважає таке безпідставним, оскільки у скарзі від 12.11.2016 та заяві від 05.12.2016 ОСОБА_3 відсутні посилання на норми вищезазначеного закону, натомість він керується нормами Кримінального процесуального кодексу України та Закону України «Про прокуратуру».

Таким чином, спірні правовідносини не мають ознак публічно-правових відносин, оскільки є кримінально-правовими відносинами.

Відповідно, оскарження дії чи бездіяльності при розгляді скарг на дії працівника прокуратури, який проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні здійснюється у порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України.

Конституційний Суд України у рішенні від 14 грудня 2011 року у справі № 19-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 55 Конституції України, частини другої статті 2, пункту 2 частини третьої статті 17 КАС України, частини третьої статті 110,частини другої статті 236 КПК України зазначив, що відносини, які виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності, правовідносини у сфері охорони право і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. В цьому ж рішенні Конституційний Суд наголосив, що здійснюючи перевірку заяв і повідомлень про злочини, прокурор, слідчий, орган дізнання вдаються до тих же способів і прийомів, що й під час збирання доказів у кримінальній справі. Отже, правовідносини, що мають місце під час розгляду заяв про злочини, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними. Тому перевірка скарг на рішення, дії чи бездіяльність вказаних суб'єктів владних повноважень має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у кримінальній справі, тобто судом із розгляду кримінальних справ.

Аналізуючи вищенаведені правові норми та враховуючи вимоги, наведені у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, Верховний Суд України неодноразово, в тому числі в постановах від 24 квітня 2012 року (справа № 21-989во10), від 16 вересня 2015 року (справа № 21- 1666а15), вказував на те, що спори, які стосуються перевірки правомірності дій (рішень) правоохоронних органів, вчинених (прийнятих) при досудовому розслідуванні, не відноситься до юрисдикції адміністративних судів.

Згідно із ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом оскарження заявника стали дії Гринди І.І. вчинені ним саме у якості слідчого у кримінальному провадженні № 0000009, з якого його усунуто, зокрема істотні порушення (на думку ОСОБА_3) ним норм кримінального закону та вимог трудового законодавства в частині неналежного виконання посадових обов'язків безпосередньо при розслідуванні зазначеного провадження; неповнота досудового розгляду в цілому та неякісне проведення окремих слідчих дій.

Крім того, звернення ОСОБА_3 подавались ним відповідно до Закону України «Про прокуратуру» та чинного КПК України.

Таким чином, при визначенні юрисдикції у випадку оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень має значення, в тому числі, і предмет спору. У разі, коли він виник чи пов'язаний з кримінальним провадженням, то на такі правовідносини юрисдикція адміністративних судів не поширюється.

З урахуванням вищевикладених обставин, позовні вимоги не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, оскільки спірні правовідносини підлягають розгляду відповідним районним, районним у місті, міським чи міськрайонним судом за правилами Кримінального процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 200, 205, 206, 211, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а ухвалу Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2017 року про закриття провадження у справі № 809/1948/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О. М. Гінда
судді В. Я. Качмар
В. В. Ніколін

Ухвала в повномуобсязі складена та підписана 10.05.2017