Справа № 815/438/17
Суддя: Глуханчук О. В.
Дата ухвалення: 2017-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/438/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Глуханчука О.В.,

секретар судового засідання - Мураховська А.І.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 (за довідкою про звернення за захистом)

позивача - ОСОБА_2 (за довідкою про звернення за захистом)

представника позивачів - ОСОБА_3 (згідно ордерів та витягів з договорів про надання правової допомоги)

представника відповідача - ОСОБА_4 (за довіреністю)

перекладача - ОСОБА_5 (за паспортом)

перекладача - ОСОБА_6 (за посвідкою)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_9 ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах яких діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітні ОСОБА_9 ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах яких діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2, звернулись до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу від 16 січня 2017 року №9, яким позивачам відмовлено у прийнятті заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про прийняття заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачами зазначено, що вони є громадянами Узбекистану, але не можуть та не бажають користуватися захистом своєї країни, оскільки мають обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань через свої релігійні переконання. Однак, рішенням Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області позивачам необґрунтовано відмовлено у прийнятті заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На переконання позивачів, відповідачем не враховано, що ситуація в країні походження суттєво погіршилась, що є підставою вважати, що умови, за якими їм раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту змінилися, відтак є підстави для прийняття міграційним органом заяв позивачів до розгляду. Зважаючи на викладені обставини, позивачі звернувся до влади України за захистом.

У судовому засіданні позивачі та представник позивачів позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення відповідно до яких зазначив, що позивачі вже звертались за наданням міжнародного захисту в Україні, у зв'язку з переслідуванням ОСОБА_1 в країні його походження за релігійними ознаками. В чергових зверненнях позивачів із заявами про надання міжнародного захисту в Україні відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни походження, що відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" є підставою для прийняття рішення про відмову у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та факти.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином Узбекистану, уродженцем м. Коканд. За національністю узбек, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова - узбецька, також володіє російською мовою. Одружений на громадянці Узбекистану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з якою має трьох дітей: сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5

27 жовтня 2011 року ОСОБА_1 вибув з Узбекистану в Україну авіарейсом м.Ташкент (Узбекистан) - м. Київ (Україна), на підставі національного паспорту НОМЕР_1, державний кордон перетнув легально у КПП аеропорту Бориспіль. З м. Києва позивач прибув у м. Одесу до свого товариша та допомагає йому в мечеті.

ОСОБА_2 є громадянкою Узбекистану, уродженкою м. Коканд. За національністю узбечка, за віросповіданням - мусульманка-сунітка. Рідна мова - узбецька, іншими мовами не володіє. Одружена з громадянином Узбекистану ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_6, з яким має трьох дітей: сина ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3, сина ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_4, доньку ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_5

Позивачка разом із дітьми виїхала в Україну до чоловіка, оскільки вона, як мусульманська жінка, повинна бути поряд із чоловіком, а той був вимушений покинути Батьківщину через те, що представники служби безпеки підозрювали його в терористичній діяльності.

Вперше ОСОБА_2 прибула на територію України 23.05.2013 року авіарейсом м. Ташкент (Узбекистан) - м. Київ (Україна), в Україні перебувала до вересня 2013 року, коли знов повернулася до Узбекистану. 27.09.2013 року позивачка разом із дітьми виїхала з Батьківщини потягом Ташкент (Узбекистан) - Харків (Україна) транзитом через Російську Федерацію та Казахстан. Державний кордон України перетинала легально 01.10.2013 року.

16 січня 2017 року позивач - ОСОБА_1 звернувся до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області з повторної заявою про надання статусу біженця (а.с. 61-65, том 1).

Розглянувши справу № 2017OD0005 громадянина Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, який повторно звернувся із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заступником начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальником відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок від 16 січня 2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 76-78, том 1).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 січня 2017 року №7, відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", громадянину Узбекистану ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_6, особова справа №2017OD0005, відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; наказано видати заявнику письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви (а.с. 79, том 1).

17 січня 2017 року ОСОБА_1 видано повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №10 від 16 січня 2017 року (а.с. 80-82, том 1), з огляду на що позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Також з матеріалів справи вбачається, що 16 січня 2017 року з повторною заявою про надання статусу біженця до управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області звернулась дружина позивача ОСОБА_1 - позивачка ОСОБА_2 (а.с. 3-5, том 2).

За результатами розгляду справи № 2017OD0006 громадянки Узбекистану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка повторно звернулась із відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заступником начальника управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції - начальником відділу по роботі з шукачами захисту ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок від 16 січня 2017 року про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 13-15, том 2).

З урахуванням вищевказаного висновку та відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 січня 2017 року №7, громадянці Узбекистану ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа №2017OD0006, відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; наказано видати заявнику письмове повідомлення про відмову в прийнятті заяви (а.с. 16, том 2).

На підставі наказу №7 від 16 січня 2017 року ОСОБА_2 видано повідомлення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту №11 від 16 січня 2017 року (а.с. 17-19, том 2), з огляду на що позивачка разом зі своїм чоловіком ОСОБА_1 звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо правомірності оскаржених рішень відповідача щодо відмови в прийнятті заяв про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від громадян Узбекистану ОСОБА_1 та ОСОБА_2, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що при зверненні до відповідача із заявами про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту заявники - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що за віросповіданням вони є мусульманами-сунітами, а влада в Узбекистані виступає проти повної ісламізації населення та переслідує тих, хто вважає себе правовірними мусульманами. Позивачі зазначили, що не можуть повернутися в країну походження через звинувачення ОСОБА_1, який відвідував мечеть 5 разів на день, в екстремістській діяльності, через що останній опинився під загрозою переслідувань.

З матеріалів справи вбачається, що в основу спірних наказів Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 січня 2017 року про відмову у прийнятті заяв позивачів про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту покладено висновок управління з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС України в Одеській області від 16 січня 2017 року.

Зі змісту висновку про відмову ОСОБА_1 в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, слідує, що посадові особи міграційної служби дійшли висновку про те, що через відсутність нових обставин, які б вплинули на розгляд справи та відсутність підстав для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" доцільно прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на підставі п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Так, у висновку зазначено, що особі раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Вперше заявник звернувся до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту 18.10.2012 року, за результатами розгляду якої ДМС було прийнято рішення від 03.11.2014 року №580-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Зазначене рішення особа оскаржила у судовому порядку. Чергове звернення особи до ГУ ДМС України в Одеській області є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути заяву в призмі визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні. Історія переслідування шукача захисту є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні. Причини небажання особи повертатись до країни громадянської належності були повністю проаналізовані органами ДМС та судовими інстанціями під час попереднього розгляду заяви.

З аналогічних підстав відповідно до п. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту дружині позивача - позивачці ОСОБА_2.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Згідно з ст. 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону, біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 13 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У свою чергу, додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті (п. 4 ч.1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту").

Положеннями статті 6 Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визначений положеннями статті 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Згідно з ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що позивачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2 раніше вже звертались до міграційної служби щодо надання міжнародного захисту в Україні.

Як встановлено з матеріалів справи, 18 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах біженців ГУДМС України в Одеській області із заявою № 392 про надання захисту в Україні.

За результатами розгляду цієї заяви, рішенням Державної міграційної служби України від 03 листопада 2014 року № 580-14 позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні (а.с. 165, том 1).

30 травня 2014 року ОСОБА_2 зверталась до Управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання захисту в Україні.

Рішенням Державної міграційної служби України від 21 листопада 2014 року № 658-14, ОСОБА_2 було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч.1 ст.6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.1 та п.13 ч.1 ст. 1 Закону відсутні (а.с. 67, том 2).

Не погоджуючись із зазначеними рішеннями ДМС України №580-14 від 03 листопада 2014 року та №658-14 від 21 листопада 2014 року, позивачі оскаржили їх у судовому порядку.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 березня 2015 року (справа № 815/6989/14) відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірними та скасування рішень від 03 листопада 2014 року №580-14 та від 21 листопада 2014 року №658-14 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1, ОСОБА_2 біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

Судове рішення по адміністративній справі №815/6989/14 набрало законної сили 30 листопада 2016 року.

Згідно ч.1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вищезазначеним судовим рішення встановлено, що відсутні будь-які підтвердження, що під час перебування в Узбекистані або після залишення території цієї країни, ОСОБА_1 зазнавав чи зазнає будь-яких переслідувань за ознаками віросповідання. Позивачами не підтверджено власну причетність до діяльності будь-якої релігійної організації, в тому числі забороненої, а лише зазначено, що вони дотримуються заповітів Ісламу, що, на думку суду, не може бути підставою для переслідувань, так як Іслам є основною релігією Узбекистану. Крім того зазначено, що за інформацією по країні походження позивачів, на даний час відсутні будь-які відкриті збройні конфлікти та соціально-політична ситуація є стабільною.

Таким чином, не підлягають доказуванню в даній адміністративній справі обставини та умови, визначені у п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», оскільки вони були предметом дослідження у справі № 815/6989/14.

Отже, судом встановлено, що заявникам раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

У своїх повторних заявах про надання статусу біженця в Україні від 16 січня 2017 року позивачами не наведено обставин, які б свідчили про зміну/появу умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", необхідних для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час судового розгляду справи позивачем ОСОБА_1 зазначено про проведення обшуку за адресою проживання позивачів в Узбекистані, що свідчить про переслідування позивача в країні походження. Однак, жодні докази на підтвердження зазначеного у позивачів відсутні.

За таких обставин, вказані пояснення позивача суд не може вважати належним доказом підтвердження факту переслідування позивача в Узбекистані.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Згідно з ч. 4 ст. 70 КАС України, обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

На підставі викладеного, враховуючи, що в повторних заявах позивачів про надання статусу біженця в Україні відсутні посилання на нововиявлені обставини або матеріали, що підтверджують обґрунтованість побоювань щодо повернення до країни свого походження, суд погоджується з доводами відповідача, що заяви позивачів є необґрунтованими та не містять підстав для надання захисту в Україні.

Рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняті відповідачем на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки заявникам раніше вже було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, та зазначені умови не змінилися.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З наведених підстав, суд вважає, що у задоволенні адміністративного позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 2, 6-9, 11, 69, 70, 71, 72, 86, 158-163 КАС України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_9 ОСОБА_10, ОСОБА_11, в інтересах яких діють ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, - відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складено та підписано судом 03 травня 2017 року.

Суддя О.В. Глуханчук

03 травня 2017 року.