Справа № 2а/2218/1444/12
Суддя: Самсін І.Л.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у складі:

головуючого Самсіна І.Л.,
суддів:Волкова О.Ф., Гриціва М.І., Кривенди О.В., Прокопенка О.Б., -

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_6 до Головного управління Пенсійного фонду України в Хмельницькій області (далі - ГУ ПФУ в Хмельницькій області, ПФУ відповідно), про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ГУ ПФУ в Хмельницькій області про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснити перерахунок пенсії відповідно до частини третьої статті 43 Закону України від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі − Закон № 2262-ХІІ) виходячи з розміру грошового забезпечення, враховуючи відповідні оклади за посадою, оклад за військовим званням, процентну надбавку за вислугу років, щомісячні додаткові види грошового забезпечення, премії та виплатити з 16 серпня 2011 року недоплачену пенсію.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_6 проходив службу на посаді головного спеціаліста організаційно-інформаційного сектора відділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю Управління Служби безпеки України у Хмельницькій області.

Згідно з наказом Голови Служби безпеки України (далі - СБУ) від 28 липня 2011 року № 684-ос позивача звільнено з військової служби на підставі підпункту «а» пункту 61 та підпункту «б» пункту 63 (за станом здоров'я - обмежено придатний до військової служби) Положення про проходження військової служби військовослужбовцями Служби безпеки України, затвердженого Указом Президента України від 27 грудня 2007 року № 1262/2007, у запас СБУ з правом носіння військової форми одягу з 15 серпня 2011 року.

З 16 серпня 2011 року позивач перебуває на обліку в ГУ ПФУ в Хмельницькій області та отримує пенсію за вислугу років відповідно до Закону № 2262-ХІІ.

Пенсія позивачу призначена у розмірі 50 % від грошового забезпечення (3904 грн 88 коп.).

24 січня 2012 року позивач звернувся до ГУ ПФУ в Хмельницькій області із заявою про перерахунок пенсії відповідно до частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ.

ГУ ПФУ в Хмельницькій області листом від 31 січня 2012 року повідомило позивача, що пенсія призначена та виплачується відповідно до вимог чинного законодавства, а тому підстав для перерахунку та виплати різниці пенсії з 16 серпня 2011 року немає.

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області постановою від 15 травня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2013 року, у задоволенні позову відмовив.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідно до чинного законодавства для обчислення пенсії розмір грошового забезпечення та премії визначається шляхом ділення на 24 загальної суми цих видів грошового забезпечення за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням, а не з грошового забезпечення за останній місяць перед звільненням.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що постанова Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їх сімей» (далі - постанова № 393) не суперечить положенням статті 43 Закону № 2262-ХІІ, оскільки лише роз'яснює, як саме обраховується середньомісячна сума щомісячних додаткових видатків грошового забезпечення та премії за останньою штатною посадою перед звільненням.

Частиною третьою статті 43 Закону № 2262-ХІІ не передбачено, що розмір грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням має визначатися за останній місяць чи будь-який інший термін. Пунктом 7 постанови № 393 конкретизовано, як саме визначається розмір грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням.

Вищий адміністративний суд України ухвалою від 25 листопада 2015 року касаційну скаргу ОСОБА_6 залишив без задоволення, а постанову Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 15 травня 2012 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 17 липня 2013 року - без змін.

Вищий адміністративний суд України, погоджуючись із висновками судів попередніх інстанцій, зазначив, що за правилами пункту 7 постанови № 393 при обчисленні пенсії розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням, положення частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ не містить обмежень щодо визначення додаткових видів грошового забезпечення саме за останньою штатною посадою, а тому суди обґрунтовано прийняли рішення про відмову в задоволенні позову.

Не погоджуючись із рішенням суду касаційної інстанції від 25 листопада 2015 року, ОСОБА_6 звернувся до Верховного Суду України з заявою про його перегляд з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС).

Вважає, що суд касаційної інстанції допустив неоднакове застосування норм матеріального права - частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На обґрунтування заяви ОСОБА_6 додав копії ухвал Вищого адміністративного суду України від 10 вересня 2013 року, 15 жовтня 2014 року та постанови від 26 травня 2015 року, які, на думку заявника, підтверджують неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.

Перевіривши наведені заявником доводи, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України вважає, що заява не підлягає задоволенню з таких підстав.

У рішеннях, наданих ОСОБА_6 на підтвердження неоднакового застосування норм матеріального права, Вищий адміністративний суд України дійшов висновку, що обчислення позивачам пенсій з грошового забезпечення з урахуванням щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премій за 24 останні календарні місяці перед звільненням не відповідало вимогам чинного на час призначення пенсії позивачам законодавства України. Суд виходив із того, що частина третя статті 43 Закону № 2262-ХІІ в редакції Закону України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі - Закон № 107-VI) втратила чинність з дня ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 (далі - Рішення № 10-рп/2008), а тому на час призначення пенсії позивачам діяла частина третя статті 43 Закону № 2262-ХІІ в редакції Закону України від 4 квітня 2006 року № 3591-IV «Про внесення змін до деяких законів України з питань пенсійного забезпечення та соціального захисту військовослужбовців» (далі - Закон № 3591-IV), відповідно до якої пенсійне забезпечення військовослужбовців має здійснюватись виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням.

У справі, що розглядається, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що за правилами пункту 7 постанови № 393 при обчисленні пенсії розмір щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії визначається за 24 останні календарні місяці служби підряд перед звільненням, положення частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ не містить обмежень щодо визначення додаткових видів грошового забезпечення саме за останньою штатною посадою, а тому суди обґрунтовано прийняли рішення про відмову в задоволенні позову.

Аналіз наведених судових рішень дає підстави вважати, що суд касаційної інстанції неоднаково застосував положення частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ.

Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, колегія суддів виходить із такого.

Після прийняття Рішення № 10-рп/2008, яким визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 29 розділу II Закону № 107-VI (тобто на серпень 2011 року - дату звільнення позивача зі служби), діяла редакція частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ у редакції Закону № 3591-IV, відповідно до якої пенсійне забезпечення військовослужбовців має здійснюватися виходячи з розміру грошового забезпечення за останньою штатною посадою перед звільненням.

Разом з тим Законом України від 14 червня 2011 року № 3491-VI «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» (далі - Закон № 3491-VI), який набрав чинності з 19 червня 2011 року, Прикінцеві положення цього Закону доповнено пунктом 4, в якому, зокрема, встановлено, що у 2011 році норми і положення частини третьої статті 43 Закону № 2262-ХІІ застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету ПФУ на 2011 рік.

На виконання Закону № 3491-VI Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 6 липня 2011 року № 745 «Про встановлення деяких розмірів виплат, що фінансуються за рахунок коштів державного бюджету».

Крім того, Рішенням Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011 пункт 4 Прикінцевих положень Закону України від 23 грудня 2010 року № 2857-VI «Про Державний бюджет України на 2011 рік» визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Отже, з 19 червня 2011 року Кабінету Міністрів України знову надано повноваження встановлювати інші розміри пенсії, ніж передбачені частиною третьою статті 43 Закону № 2262-ХІІ, залежно від фінансових ресурсів ПФУ на 2011 рік.

Таким чином, висновок суду касаційної інстанції у справі, що розглядається, про обчислення пенсії відповідно до вимог постанови № 393 ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, тому в задоволенні заяви слід відмовити.

Відповідно до частини першої статті 244 КАС Верховний Суд України відмовляє в задоволенні заяви, якщо обставини, що стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися.

Керуючись пунктом 6 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 2 червня 2016 року № 1402-VІІІ «Про судоустрій і статус суддів», статтями 241, 242, 244 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

У задоволенні заяви ОСОБА_6 відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає, крім випадку, встановленого пунктом 3 частини першої статті 237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий І.Л. Самсін
Судді: О.Ф. ВолковМ.І. Гриців
О.В. КривендаО.Б. Прокопенко