Справа № 826/27021/15
Суддя: Ісаєнко Ю.А.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Ісаєнко Ю.А.
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Ісаєнко Ю.А.;

суддів: Губської Л.В., Федотова І.В.,

за участю секретаря: Левченка А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України про визнання протиправним та скасування наказу,поновлення на посаді, зобов'язання вчинити певні дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив суд визнати незаконним та скасувати наказ від 26.11.2015 №4215/к про звільнення ОСОБА_2 із займаної посади на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України; поновити на посаді начальника управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з 26.11.2015; зобов'язати відповідача анулювати запис в трудовій книжці про звільнення із займаної посади 26.11.2015 на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП України як помилково внесеного; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 квітня 2016 року, що залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09 червня 2016 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 25 жовтня 2016 року рішення судів попередніх інстанцій скасовані, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року позов задоволено.

Не погоджуючись із вказаною постановою, відповідач подав апеляційну скаргу з підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, в якій просить скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги та просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, наказом Міністерства юстиції України від 15.04.2015 №1128/к позивача призначено на посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби.

Наказом Міністерства юстиції України від 17.08.2015 №2560/к позивача переведено з 14.08.2015 року на посаду начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби, у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису Міністерства юстиції України.

Наказом відповідача від 26.11.2015 № 4215/к позивача звільнено з посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби 26.11.2015 року за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України); підставою звільнення позивача з займаної посади є його заява.

Як вбачається зі змісту заяви (без дати), вона подана від імені начальника управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_2 з проханням звільнити із займаної посади за угодою сторін, вважаючи датою звільнення дату підписання наказу.

Як зазначає позивач написання такої заяви було обов'язкової умовою прийняття його на роботу, проте працюючи вже на іншій посаді він жодних заяв про звільнення не писав, і на звільнення не погоджувався.

Вважаючи незаконним звільнення з займаної посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби 26.11.2015 року за угодою сторін, у той час, як заява була подана позивачем обіймаючи посаду начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби, позивач звернувся до адміністративного суду з даним позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів, виходив з наступного.

Закон України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII (далі - Закон №3723-XII) регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті.

Частиною першої статті 30 зазначеного Закону №3723-XII, крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, передбачені спеціальні підстави припинення державної служби.

В даному випадку до спірних правовідносин підлягають застосування норми Кодексу законів про працю України, якими передбачено загальні підстави припинення державної служби.

Згідно пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін.

Відповідно до частини першої статті 21 вказаного Кодексу трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника.

Сама по собі згода власника або уповноваженого ним органу задовольнити прохання працівника про звільнення до закінчення строку попередження не означає, що трудовий договір припинено за пунктом 1 статті 36 КЗпП, якщо не було домовленості сторін про цю підставу припинення трудового договору. В останньому випадку звільнення вважається проведеним з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП).

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, для припинення трудового договору на підставі пункту 1 статті 36 КЗпП сторонами необхідно досягти згоди щодо підстави та строку, з якого договір вважатиметься припиненим, а отже, й припиненими трудові права та обов'язки сторін, окрім тих, які пов'язані з наслідками припинення договору.

Строки, відповідно до частини першої статті 2411 КЗпП виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями.

З огляду на зазначене, колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що викладене в заяві позивача формулювання строку припинення трудового договору за згодою сторін: «датою звільнення прошу вважати дату підписання наказу», та сам факт прийняття наказу про звільнення відповідачем, не можна вважати досягненням сторонами згоди щодо строку припинення трудового договору, оскільки згідно вказаних вимог трудового законодавства такий строк має бути чітко сторонами погоджений в роках, місяцях, тижнях або днях. В даному випадку, строк припинення трудового договору та його перебіг, на час написання позивачем заяви, не міг бути йому відомий, та повністю залежав від волі роботодавця. При цьому, позивачу не могло бути відомо коли такий момент у часі (рік, місяць, тиждень, день), а саме прийняття відповідачем наказу про звільнення з посади, настане.

Отже, оскільки заява позивача не містить дати її написання, строку з якого має бути припинений трудовий договір, а також сторонами не подано будь-яких інших доказів, які б свідчили про уточнення позивачем та погодження відповідачем строку, з якого трудовий договір припиняється, то в розумінні пункту 1 статті 36 Кодексу законів про працю України відсутня повна згода сторін на звільнення позивача за угодою сторін.

При цьому, згідно матеріалів справи, з 14 серпня 2015 року позивача було звільнено з посади начальника Управління розгляду звернень громадян та юридичних осіб Департаменту державної виконавчої служби та переведено на іншу посаду, а тому заява, яка була написана позивачем до 14 серпня 2015 року, не може бути підставою для прийняття відповідачем 26 листопада 2015 року оскаржуваного наказу; наміру звільнятись з посади начальника Управління організації роботи органів державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби позивач не мав.

З огляду на вказане, наказ Міністерства юстиції України від 26.11.2015 №4215/к про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника управління організації роботи органів Державної виконавчої служби Департаменту державної виконавчої служби МЮ України є протиправним, оскільки прийнятий за відсутності відповідної правової підстави, встановленої законом.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що фактично відбулося розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, при цьому без дотримання підстав та порядку, передбачених Кодексом законів про працю України.

Так, стаття 40 КЗпП встановлює підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Також, в частині третій вказаної статті передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, з 26.11.2015 по 04.12.2015 позивач перебував на лікарняному.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що звільнення ОСОБА_2 відбулося незаконно.

Згідно положень статті 235 КЗпП у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Під час розгляду справи судом першої інстанції у відповідності до норм законодавства було вирішено питання про поновлення позивача на посаді та про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позов.

Відповідно до частини першої статті 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись ст.ст. 160, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд апеляційної інстанції, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України залишити без задоволення, постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

(Ухвалу у повному обсязі складено 28.04.2017 року)

Головуючий суддя: Ю.А. Ісаєнко

Суддя: Л.В. Губська

Суддя: І.В. Федотов

Головуючий суддя Ісаєнко Ю.А.

Судді: Губська Л.В.

Федотов І.В.