Справа № 806/816/17
Суддя: Романченко Євген Юрійович
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року м.Житомир справа № 806/816/17

категорія 2.1

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Романченка Є.Ю.,

секретар судового засідання Ткачук А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 про зобов'язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди та шкоди завданої здоров'ю, честі та гідності в розмірі 0,01 грн,

встановив:

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, у якому просив зобов'язати відповідача, Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3, розглянути його звернення від 08.12.16, 11.01.17, 13.02.17 неупереджено та об'єктивно, письмово вибачитися перед ним за завдану йому шкоду, прийняти міри для усунення недоліків у роботі; визнати, що бездіяльністю відповідача йому нанесено моральну шкоду та шкоду його слабкому здоров'ю, а також принижено його честь та гідність; стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди та шкоди завданої його здоров'ю, його честі та гідності в розмірі 1 (однієї) копійки. Заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 мотивував тим, що на його неодноразові звернення, які отримані відповідачем, останнім не надано жодної відповіді. Не наданням відповідей на його звернення, на думку позивача, Народним депутатом Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 порушено його конституційні та законні права, гарантовані ст. 40 Конституції України та Законом України "Про звернення громадян", для захисту яких він змушений звернутися до суду.

У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити, з підстав викладених у ньому.

Відповідач до суду не прибув, про час і місце судового розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки до суду не повідомив, письмових заперечень проти позову до суду не направив.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Установлено, що 08 грудня 2016 року, 11 січня та 13 лютого 2017 року ОСОБА_1 на ім'я Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 електронною поштою направлено три звернення (а.с. 6-8).

Так, у зверненні від 08.12.2016 позивач просив надати йому правову допомогу та інформаційну підтримку.

Звернення від 11.01.17 містило прохання ОСОБА_1 до відповідача про звернення до Міністерства охорони здоров'я із клопотанням про направлення до Житомира міністерської комісії, яка б здійснила розгляд його скарг, за його участі, на житомирських медпрацівників.

У зверненні від 13.02.2017 позивач просив Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 надати допомогу у межах повноважень щодо забезпечення безкоштовними ліками та санаторно-курортним лікуванням інвалідів його сім'ї.

Не отримавши жодної відповіді на звернення, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті суд звертає увагу на наступне.

Статтею 40 Конституції України проголошено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

У частині 2 ст. 7 Закону України "Про статус народного депутата України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено, що народний депутат відповідно до закону розглядає звернення виборців, а також від підприємств, установ, організацій, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об'єднань громадян, вживає заходів для реалізації їх пропозицій і законних вимог, інформує виборців про свою депутатську діяльність під час особистих зустрічей з ними та через засоби масової інформації.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 24 Закону України "Про статус народного депутата України" (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), народний депутат зобов'язаний розглядати звернення виборців відповідно до вимог та в порядку, встановленому Законом України "Про звернення громадян". Народний депутат розглядає всі одержані ним пропозиції, заяви та скарги виборців, узагальнює їх, за необхідності вносить відповідні пропозиції до Верховної ОСОБА_2 України та її органів, а також до органів державної влади та органів місцевого самоврядування. У разі необхідності народний депутат надсилає пропозиції, заяви та скарги громадян органам державної влади, органам місцевого самоврядування та їх посадовим особам, установам та організаціям, до повноважень яких входить розгляд звернень громадян чи вирішення порушених у них питань по суті. Про результати розгляду пропозицій, заяв та скарг громадян органи та посадові особи зобов'язані повідомити громадянина, від якого надійшло звернення, і народного депутата у терміни, встановлені Законом України "Про звернення громадян".

Згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, далі - Закон), громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 Закону визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

У частині першій статті 7 Закону закріплено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду.

Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обгрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями (ч. 3 ст. 7 Закону).

Права громадянина при розгляді заяви чи скарги наведені у статті 18 Закону.

За змістом приписів цієї статті Закону громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема: одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги.

Статтею 19 Закону передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані: об'єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.

Відповідно до положень ст. 20 Закону, звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів. На обґрунтовану письмову вимогу громадянина термін розгляду може бути скорочено від встановленого цією статтею терміну. Звернення громадян, які мають встановлені законодавством пільги, розглядаються у першочерговому порядку.

ОСОБА_4 з питань звернень громадян ОСОБА_5 Верховної ОСОБА_2 України від 02.02.17 за № 09-0267.06.16/9-02.17 (а.с. 9) підтверджено реєстрацію та передання секретаріату депутатської фракції політичної партії "Всеукраїнське об'єднання "Батьківщина" у ОСОБА_2 України, очолюваної народним депутатом ОСОБА_3, звернень позивача від 08.12.2016 та 11.01.2017.

У свою чергу, зі змісту відповіді завідувача секретаріатом депутатської фракції "Батьківщина" Бондар - ОСОБА_6, наданої в електронному вигляді на електронну пошту ОСОБА_1 (а.с. 10), слідує, що усі листи позивача до Народного депутата України ОСОБА_3, у тому числі і від 13 лютого 2017 року, передано до офісу народного депутата України ОСОБА_3.

Отже, звернення позивача від 08.12.2016, 11.01.2017 та 13.02.2017 отримані адресатом.

Проте жодних доказів, які б свідчили про повідомлення позивача про результати розгляду Народним депутатом Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 його звернень від 08 грудня 2016 року, 11 січня та 13 лютого 2017 року та/або про пересилання його звернень у строки, встановлені Законом, за належністю відповідному органу до суду подано не було.

Частиною 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування (ч. 1 ст. 70 КАС України).

Згідно зі положеннями статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

При цьому особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії.

Втім, у даній справі відповідачем належних доказів на спростування вищевказаних обставин і доводів позивача щодо не розгляду його звернень відповідно до вимоги Закону України "Про звернення громадян" суду надано не було. Письмових заперечень проти позову не направлено.

З огляду на викладене, суд зобов'язує Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 надати повну та достовірну відповідь на звернення ОСОБА_1 від 08.12.2016, 11.01.2017 і 13.02.2017 та, відповідно, задовольняє позовні вимоги позивача в цій частині.

Щодо решти позовних вимог ОСОБА_1, то суд указує наступне.

Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно із частиною 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Частиною 2 цієї статті визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

У відповідності до статті 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Абзацом третім пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Позивач, пред'являючи у позові до Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 вимоги про стягнення моральної шкоди, під час судового розгляду жодних доказів на підтвердження того, що саме не розглядом звернень його здоров'ю, честі та гідності була заподіяна шкода не надав.

Також позивач не довів факту завдання йому моральних страждань, душевних переживань та психологічного розладу, наявність втрат майнового чи немайнового характеру, що настали у зв'язку з не розглядом звернень відповідачем.

Обставини, які б свідчили про наявність причинного зв'язку між шкодою і оспорюваною бездіяльністю відповідача судом не встановлено.

Водночас суд звертає увагу на те, що заподіяння моральної шкоди через приниження честі та гідності може виражатися у відповідних діях і не може бути наслідком бездіяльності посадової особи.

Згідно зі ст. 1174 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання того, що бездіяльністю відповідача ОСОБА_1 нанесено моральну шкоду, принижено його честь та гідність, стягнення моральної шкоди та зобов'язання вибачитись за завдану шкоду є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Разом з цим, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про зобов'язання Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 прийняти міри для усунення недоліків у її роботі, так як указана вимога виходить за межі завдання адміністративного судочинства, яке полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Отже, позовні вимоги ОСОБА_1 є частково обґрунтованими, відтак позов слід задовольнити частково.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

Позов задовольнити частково.

Зобов'язати Народного депутата Верховної ОСОБА_2 України ОСОБА_3 надати відповідь на звернення ОСОБА_1 від 08.12.2016, 11.01.2017 та 13.02.2017.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України, і може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Є.Ю. Романченко

Повний текст постанови виготовлено: 03 травня 2017 р.