Справа № 2-а-6497/09/1570
Суддя: Турецька І.О.
Дата ухвалення: 2011-02-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2011 р.Справа № 2-а-6497/09/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Катаєва Е.В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача -судді Турецької І.О.

суддів -Стас Л.В., Семенюка Г.В.

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2010 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення протиправним, його скасування та про зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2010 року в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання рішення про відмову в оформленні документів щодо надання статусу біженця протиправним, його скасування та про зобов'язання у відповідності з процедурою, передбаченою ст. 12 Закону України від 21 червня 2001 року № 2557-ІІІ «Про біженців»(далі по тексту - Закон № 2557-ІІІ) прийняти рішення про оформлення документів щодо надання статусу біженця було -відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, які б визначали статус позивача, як біженця в розумінні ст.1 Закону № 2557-ІІІ.

В апеляційній скарзі позивача ставиться питання про скасування судового рішення у зв'язку з порушенням судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Так, на думку апелянта, суд при прийнятті рішення порушив ст. 2 Закону № 2557-ІІІ, ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст.ст. 1, 33 Конвенції про статус біженців.

Апелянт просить постановити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Особи, які брали участь у справі до суду апеляційної інстанції не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки, суду не повідомили.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 197 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може вирішено на основі наявних у ній доказів у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату час і місце судового засідання..

З'ясувавши обставини справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню на наступних підставах.

Згідно з вимогами ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції постановлено законне та обґрунтоване рішення, виходячи зі наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2008 року позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області із заявою про надання йому статусу біженця, обґрунтувавши її тим, що не може проживати в країні свого походження, через погрози з боку рідного брата батька, якій після смерті останнього, мав бажання заволодіти земельною ділянкою родини. Його мати, вважаючи, що його перебування в країні є небезпечним порадила сину виїхати.

Позивач, у липні 2008 року, по туристичній візі з аеропорту Кабул прибув до аеропорту м. Алма -Ата, потім 12 жовтня 2008 року нелегально перетинав кордон України.

Національність позивача -пуштун, віросповідання -мусульманин -суніт, із документів, що посвідчують його особу, позивач має свідоцтво про народження, диплом про закінчення медичних курсів.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, зробив обґрунтований висновок про те, що позивач прибув в Україну з метою вибору країни, у якій для нього кращі умови проживання та праці.

Даний висновок, суд першої інстанції зробив, проаналізувавши встановлені обставини справи та наступні норми матеріального права.

Так, правовий статус біженця в Україні, порядок надання, втрати та позбавлення статусу біженця, державні гарантії захисту біженців регулюються Конституцією України, Законом № 2557-ІІІ, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Зокрема до міжнародних норм права відносяться Конвенція про статус біженців 1951 року та Протокол про статус біженців 1967 року (ратифіковані Законом України від 0 січня 2002 року № 2942-ІІІ), якими визначено загальні принципи щодо захисту біженців.

Відповідно до ст. 1 Закону біженець -це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Статтею 6 Закону встановлено повноваження спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади у справах міграції, зокрема прийняття рішень про надання, втрату і позбавлення статусу біженця; координація взаємодії інших органів виконавчої влади з питань, що стосуються біженців; збір та аналіз інформації щодо наявності у країнах походження біженців умов, зазначених у абзаці другому статті 1 цього Закону.

Законом України від 21 жовтня 1999 року ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік).

Відповідно до зазначеного Керівництва, встановлені критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Як вбачається з рішення суду першої інстанції, відповідачем було вчинено належну перевірку та в межах наданої компетенції, а тому колегія суддів погоджується з висновками суду, що рішення про відмову в наданні статусу біженця прийнято правомірно та з оцінкою всіх обставин особової справи позивача.

Так, суд апеляційної інстанції погоджується з судом першої інстанції, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення статусу біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання.

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визначені статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулась особисто із заявником

З пояснень позивача вбачається, що побоювання переслідування виникли у нього внаслідок належності до певної соціальної групи, а саме -землевласників.

Переслідування були зі сторони дядька по батьковій лінії, які виражалися в погрозах в усній формі, а також був один випадок, його побиття, але в лікарню за допомогою, він не звертався.

До рядів політичної партії заявник не входив, погрози, пов'язані з расовою національністю та релігійною приналежністю не надходило.

Таким чином, суб'єктивні фактори, які підштовхнули позивача виїхати з країни, не підпадають під критерії статусу біженця.

Відповідно до вимог абзацу п'ятого статті 10 Закону №2557-ІІІ статус біженця не надається особі, стосовно якої відсутні умови, передбачені абзацом 2 статті 1 цього Закону.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 195, 197, п.1 ч.1 ст.198, ст. 200, п.1 ч.1 ст.205, 206, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2010 р.- залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2010 р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення протиправним, його скасування та про зобов'язання вчинити певні дії -залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання її отримання сторонами.

Доповідач - суддя І.О.Турецька

суддя Л.В. Стас

суддя Г.В. Семенюк