Справа № 314/815/17
Суддя: Галянчук Н. М.
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 314/815/17
Провадження № 2-а/314/51/2017
Номер рядка звіту 81
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Галянчук Н.М.,

секретар судового засідання Рясна А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії, зазначивши, що він є учасником бойових дій на Сході України в зоні АТО, має статус ветерана війни і має право на пільги, встановлені законодавством України, зокрема, відповідно до вимог ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», щорічно до 5 травня він має право на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі п'яти мінімальних пенсій за віком. Разом з тим, всупереч наведеній нормі цього Закону, у 2016 році щорічна грошова допомога йому була виплачена не у повному обсязі. Згідно з повідомленням Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області у листі від 12 лютого 2017 року за № 05-0606, позивачу була перерахована грошова допомога у розмірі 920,00 грн., відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Вважаючи дії відповідача такими, що суперечать чинному законодавству, позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати неправомірними дії Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області щодо відмови ОСОБА_1 в здійсненні перерахунку та виплати щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік, відповідно до вимог ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», а також зобов'язати Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 недоплаченої суми щорічної грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік у розмірі 4730,00 грн.

У судове засідання позивач та його представник не з'явились, про день, час і місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином. Від представника позивача надійшла письмова заява про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, які позовні вимоги підтримують, просять задовольни позов на тих підставах, що в ньому зазначені (а.с. 34-36, 42-43).

Представник відповідача також не з'явився у судове засідання, надавши письмові заперечення на адміністративний позов (а.с. 26-30), у яких він просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на те, що за чинною редакцією ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірах, які визначаються Кабінетом Міністрів України. За п.п. 1 п. 1 постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» для учасників бойових дій розмір зазначеної допомоги складає 920,00 грн. Вказана сума і була виплачена позивачеві у повному обсязі. Крім того, відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на пропуск позивачем строку для звернення до суду за захистом своїх прав.

Дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач є учасником бойових дій на Сході України в зоні АТО, має статус ветерана війни та право на пільги, встановлені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту», що підтверджується військовим квитком та посвідченням (а.с. 44, 7 відповідно).

На звернення представника позивача, відповідач листом № 05/0606 від 14 лютого 2017 року повідомив про те, що виплату щорічної допомоги до 5 травня за 2016 рік ОСОБА_1 здійснено у розмірі 920,00 грн., встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантій їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» (а.с. 8-9).

Правомірність дій відповідача щодо виплати позивачу щорічної допомоги до 5 травня за 2016 рік у розмірі, встановленому постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року, є предметом спору.

Спірні відносини, що склались між сторонами врегульовані Конституцією України, Бюджетним кодексом України, Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Таким чином, розмір щорічної разової грошової допомоги до 5 травня учасникам бойових дій визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Згідно з п. 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України № 79-VІІІ від 28 грудня 2014 року), норми і положення, серед іншого, ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Згідно з ч. 2 ст. 95 Конституції України, виключно законом про Державний бюджет України визначаються будь-які видатки держави на загальносуспільні потреби, розмір і цільове спрямування цих видатків.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2011 від 26 грудня 2011 року, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

А у рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25 січня 2012 року зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України, як соціальної держави, є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Пунктом 1 частини 1 постанови Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» встановлено, що у 2016 році виплату разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», здійснює Міністерство соціальної політики шляхом перерахування коштів на зазначені цілі структурним підрозділам з питань соціального захисту населення обласних, Київської міської державних адміністрацій, які через відділення зв'язку або через установи банків перераховують їх на особові рахунки громадян за місцем отримання пенсії (особам, які не є пенсіонерами, за місцем їх проживання), у таких розмірах, зокрема, учасникам бойових дій у розмірі 920,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи та не оспорюються сторонами, позивач отримав щорічну одноразову допомогу до 5 травня за 2016 рік у розмірі 920,00 грн.

Стаття 8 КАС України передбачає, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Серебрянський І.М. проти України» від 03 червня 2014 року нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов'язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування (див. рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia) [ВП], заява № 44912/98, п. 52, ECHR 2004-IX). Проте не можна стверджувати про підстави для виникнення законного сподівання, якщо існує спір щодо правильного тлумачення та застосування національного законодавства, а вимоги заявника згодом відхиляються національними судами (див. вищенаведене рішення у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopecky v. Slovakia), п 50; «"Anheuser-Busch Inc." проти Португалії» (Anheuser-Busch Inc. v. Portugal [ВП], заява №. 73049/01, п. 65, ECHR 2007-I). Суд не погоджується з тим, що вимога заявника щодо виплати разової щорічної грошової допомоги до Дня перемоги у розмірі, рівному п'яти мінімальним пенсіям за віком, становила «законі сподівання» у значенні практики Суду з цього питання. Національний суд розглянув твердження заявника та навів підстави свого рішення, яке не може вважатися свавільним або необґрунтованим. Дійсно, закони України про державний бюджет на 2007 та 2008 роки вплинули на заявника, але національний суд, посилаючись на відсутність зворотної дії рішень Конституційного Суду України, чітко постановив, що заявник отримав виплату, на яку він мав право відповідно до національного законодавства станом на момент, коли вона мала виплачуватися. Тому заявник не довів, що він мав «законне сподівання» на виплату до Дня перемоги у більшому розмірі.

За таких обставин, оцінюючи дії відповідача на відповідність критеріям, зазначеним в ч. 3 ст. 2 КАС України, суд дійшов висновку, що призначаючи та виплачуючи позивачу грошову допомогу у розмірах, визначених постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року, відповідач діяв на підставі та у спосіб, що передбачений чинним законодавством України, а тому підстави для задоволення позову про визнання дій неправомірними та стягнення недоплаченої грошової допомоги за 2016 рік на користь позивача відсутні.

Разом з тим, суд не приймає до уваги заперечення відповідача стосовно пропуску позивачем строку звернення до суду, оскільки в матеріалах справи мається лист-відповідь відповідача № 05/0606 від 14 лютого 2017 року (а.с. 8-9), з якого вбачається дотримання позивачем строку звернення до суду, у той час, як відповідач не надав доказів того, що позивач раніше довідався про порушення свого права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 8, 9, 17, 18, 71, 158-163, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Вільнянської районної державної адміністрації Запорізької області про визнання дій неправомірними, зобов'язання вчинити дії - відмовити у повному обсязі.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

На постанову може бути подана апеляційна скарга до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Вільнянський районний суд Запорізької області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі проголошення судом вступної та резолютивної частини постанови або якщо постанову було постановлено у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії цієї постанови.

Суддя Н.М. Галянчук

20.04.2017

20.04.2017