Справа № 802/719/17-а
Суддя: Воробйова Інна Анатоліївна
Дата ухвалення: 2017-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

05 травня 2017 р. Справа № 802/719/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Воробйової Інни Анатоліївни,

суддів: Дончика Віталія Володимировича

Чернюк Алли Юріївни

за участю:

секретаря судового засідання: Федчук Т.Ю.

представника позивача: Никонюка О.В.

представника відповідача 1: Бондарчука І.М.

у відсутність відповідача 2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: виконкому Вінницької міської ради

до: Вінницької обласної організації політичної партії "Союз Лівих Сил", Громадської організації "Вінницького обласного товариства сприяння розвитку україно-російських економічних, науково - технічних та культурних зв'язків "Україна - Росія"

про: обмеження права на мирне зібрання шляхом заборони його проведення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся виконком Вінницької міської ради (далі - виконком Вінницької міської ради, позивач) з адміністративним позовом до Вінницької обласної організації політичної партії "Союз Лівих Сил" (далі - ВООПП "Союз Лівих Сил", відповідач 1), Громадської організації "Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно -російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна -Росія" (далі - ГО ""Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно-російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна-Росія") про обмеження права на мирне зібрання, організацю та проведення 09.05.2017 р. в місті Вінниці будь - яких масових заходів, а саме зібрання, ходу тощо по вул. Соборній в м. Вінниці, а саме від майдану Незалежності до входу у Центральний міський парк культури і відпочинку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що з огляду на соціальне напруження, що на сьогоднішній день панує у суспульстві та негативні обставини, що виникли внаслідок Російської агресії по відношенню до України, а також проведенням антитерористичної операції на сході України, під час проведення даної акції передбачаються провокації з боку радикально настроєних груп населення, що призведе до порушень публічного порядку та з великою вірогідністю до масових порушень. Окрім того, позивач вказує, що про проведення масових зібрань відповідні органи мають сповіщатись завчасно, проте ВООПП "Союз Лівих Сил" звернувся із таким (сповіщенням) щодо проведення масового зібрання на 9 травня 2017 року не завчасно, а ГО "Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно -російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна-Росія" взагалі не зверталось.

Представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у ньому.

Представник відповідача - 1 при вирішені спору поклався на розсуд суду та пояснив, що у день святкування 9-го травня громадяни мають намір урочистою ходою пройтись по вул. Соборній в рамках акції «Ніхто не забутий, ніщо не забуто» та не створювати жодних провокацій, агресивних дій по відношенню до будь-яких осіб, не використовувати жодної символіки будь-яких політичних об'єднань та «Георгієвської символіки». Вказав на відсутність підстав вважати, що такий захід може призвести до порушень прав та свобод інших людей.

Представник відповідача 2 в судове зсіданні не з'явився. Судом вжито всіх заходів щодо його належного повідомлення. Відтак, протокольною ухвалою прийнято рішення про розгляд справи за його відсутності.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, вислухавши думку осіб, що беруть участь у справі, суд встановив наступне.

03.05.2017 р. до Вінницької міської ради надійшов лист голови Вінницької обласної організації політичної партії "Союз Лівих Сил" (далі - ВООПП "Союз Лівих Сил", в якому просить посприяти учасникам у кількості до 200 чоловік у проходженні 9 травня 2017 року урочистою ходою по вулиці Соборній від Майдану Незалежності до входу в Центральний парк культури і відпочинку - в рамках акції "Ніхто не забутий, ніщо не забуто!" (з портретами рідних та близьких -учасників війни).

04.05.2017 р. до Вінницької міської ради надійшло депутатське звернення голови депутатської фракції ВО "Свобода" у Вінницькій міській раді Базелюка В.В. з проханням звернутись до суду з вимогою "заборонити проведення Кремлівської пропагандистської акції "бєзсмєртний полк" 9 травня 2017 року в м. Вінниця".

На обґрунтування клопотання вказано, що у засобах масової інформації Вінниччини та в соціальних мережах активно поширюють впродовж останнього тижня запрошення на акцію в рамках кремлівської пропагандистської кампанії «бєзмертний полк». Цю провокацію організовують люди з організації «Україна-Росія», які відверто закликають до порозуміння з країною агресором -Російською Федерацією, а російсько-українську війну вони публічно називають громадянською війною в Україні, публічно визнають Крим російським, не раз застосовували комуністичну символіку. Як вказано у звернені «державні органи влади та місцевого самоврядування зобов'язані завадити адептам Кремля на Вінниччині повторити свої провокації 9 травня, а також зобов'язані в законний спосіб запобігти проведенню таких заходів», шляхом звернення до суду з відповідним позовом.

Вказані звернення стали підставою для звернення з цим позовом до суду.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині обмеження права на мирне зібрання ВООПП "Союз Лівих Сил", суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 182 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України) органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування негайно після одержання повідомлення про проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій тощо мають право звернутися до окружного адміністративного суду за своїм місцезнаходженням із позовною заявою про заборону таких заходів чи про інше обмеження права на мирні зібрання (щодо місця чи часу їх проведення тощо).

Частиною п'ятою даної статті визначено, що суд задовольняє вимоги позивача в інтересах національної безпеки та громадського порядку в разі, якщо визнає, що проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань може створити реальну небезпеку заворушень чи вчинення кримінальних правопорушень, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей.

В свою чергу, реалізація права на мирні зібрання в Україні регулюється актами національного та міжнародного законодавства.

Частиною першою статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" (надалі- Конвенція), гарантовано кожній особі, серед інших прав і свобод, право на свободу зібрань та об'єднання.

Частиною другою статті 11 Конвенції встановлено, що здійснення прав на свободу зібрань та об'єднання не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття не перешкоджає запровадженню законних обмежень на здійснення цих прав особами, що входять до складу збройних сил, поліції чи адміністративних органів держави.

Відповідно до статті 21 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованого Указом президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-VIII, передбачено право на мирні збори. Крім цього, зазначена стаття визначає, що користування цим правом не підлягає ніяким обмеженням, крім тих, які накладаються відповідно до закону і які є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах державної чи суспільної безпеки, громадського порядку, охорони здоров'я і моральності населення або захисту прав та свобод інших осіб.

Право громадян України на мирні зібрання гарантується також Конституцією України, згідно з частиною першою статті 39 якої, вони мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.

Згідно з частиною другою статті 39 Конституції України встановлено, що обмеження щодо реалізації цього права може встановлюватися судом відповідно до закону і лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку - з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Статтею 315 Цивільного кодексу України передбачено право фізичних осіб на мирні збори, конференції, засідання, фестивалі тощо. Відповідно до частини другої зазначеної статті обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання може встановлюватися судом відповідно до закону.

Статтею 64 Конституції України визначено, що конституційні права і свободи людини і громадянина, а відповідно і право на мирні зібрання, не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Таким чином, обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання може встановлюватися лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам; охорони здоров'я населення; захисту прав і свобод інших людей.

Вказані положення Конституції України кореспондуються з нормами Конвенції та практикою Європейського суду з прав людини.

Так, із врахуванням особливостей та сфери застосування статті 11 Конвенції виправданість втручання у право на мирні зібрання можливе за наявності сукупності трьох умов: по-перше, воно встановлене законом; по-друге, переслідує законну мету, зокрема, застосовуються в інтересах національної або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб, і по-третє, є необхідними в демократичному суспільстві.

В цьому контексті доцільно застосувати висновки Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) викладені у рішенні "Шмушкович проти України" від 14 листопада 2013 року (SHMUSHKOVYCH v. UKRAINE, заява № 3276/10), згідно з яким "вислів "встановлено законом" у статті 11 Конвенції вимагає не лише того, щоб оскаржуваний захід мав певне підґрунтя у національному законодавстві; він також стосується якості закону, про який йдеться. Закон має бути доступним для зацікавлених осіб та сформульованим з достатньою точністю для того, щоб надати їм можливість - за необхідності шляхом надання відповідної інформації - передбачати тією мірою, що є розумною за відповідних обставин, наслідки, які може спричинити його дія (така ж позиція викладена у рішеннях від 26 квітня 1979 року у справах "Санді Таймз проти Сполученого Королівства (№ 1)" (The Sunday Times v. the United Kingdom) (no. 1), Series A № 30, С. 31, п. 49; "Реквені проти Угорщини" (Rekvйnyi v. Hungary) [ВП], заява № 25390/94, п. 34, ECHR 1999; "Ротару проти Румунії" (Rotaru v. Romania) [ВП], заява № 28341/95, п. 55, ECHR 2000та "Маестрі проти Італії" (Maestri v. Italy) [ВП], заява № 39748/98, п. 30, ECHR 2004).

Конституція України передбачає певні загальні правила щодо можливих обмежень свободи зібрань, але ці правила вимагають подальшого розвитку у національному законодавстві.

Парламентом України не було введено в дію жодного закону, який би регулював порядок проведення мирних демонстрацій.

Хоча ЄСПЛ погоджується з тим, що державі може знадобитися певний час для прийняття законодавчих актів протягом перехідного періоду, він не може погодитися з тим, що затримка у понад двадцять років є виправданою, особливо коли йдеться про таке фундаментальне право як свобода мирних зібрань. Таким чином, Суд дійшов висновку, що втручання у право заявника на свободу мирних зібрань не було встановлено законом".

Така позиція ЄСПЛ по справі "Шмушкович проти України" (SHMUSHKOVYCH v. UKRAINE, заява № 3276/10) узгоджується з висновками суду у справі "Вєренцов проти України" (Vyerentsov v. Ukraine).

Отже, для правильного вирішення справи необхідно виходити з того, що обмеження у реалізації права на мирне зібрання можливе тільки у разі створення дійсної небезпеки заворушень чи злочинів, загрози здоров'ю населення або правам і свободам інших людей через проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій чи інших зібрань та лише в інтересах національної безпеки та громадського порядку.

В розумінні статті 1 Закону України "Про основи національної безпеки України"(далі - Закон № 964-IV) національна безпека визначається як національна безпека - захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров'я, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв'язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

При цьому, об'єктами національної безпеки згідно з статті 3 Закону № 964-IV є: людина і громадянин - їхні конституційні права і свободи; суспільство - його духовні, морально-етичні, культурні, історичні, інтелектуальні та матеріальні цінності, інформаційне і навколишнє природне середовище і природні ресурси; держава - її конституційний лад, суверенітет, територіальна цілісність і недоторканність.

В свою чергу, громадський порядок можна визначити як сукупність усіх правил, що регламентують суспільні процеси і відносини між його окремими частинами; у вузькому - інститути і норми, що обумовлюють статус людини і громадянина та соціальних груп у суспільстві тою мірою, якою це зумовлено їх інтересами та закономірностями розвитку самого суспільства, а також науково обґрунтовані відносини між членами суспільства та його структурними елементами. Нормативне визначення терміну громадський порядок міститься у Положенні про службу дільничних інспекторів міліції в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженим наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11 листопада 2010 року № 550, згідно з яким громадський порядок - це система суспільних відносин, які складаються і розвиваються в громадських місцях під впливом правових та соціальних норм, спрямованих на забезпечення нормального функціонування установ, організацій, громадських об'єднань, праці й відпочинку громадян, повагу до їх честі, людської гідності та громадської моралі.

Сіракузькі принципи тлумачення обмежень і відступів від положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, схвалених економічною та соціальною радою Організації Об'єднаних Націй у 1985 році містять тлумачення понять "національна безпека", "громадський порядок", "громадська безпека" та інших, що стосуються окремих положень щодо обмеження прав.

Так, "громадський порядок" визначається як сукупність норм, які забезпечують життєдіяльність суспільства або як низку основоположних принципів, на яких побудовано суспільство. Повага до прав людини є частиною громадського порядку. Громадський порядок необхідно тлумачити в контексті задач конкретного права, яке обмежено з цієї підстави. Громадська безпека означає захист від загрози безпеці людей, їхньому життю або фізичному здоров'ю, а також серйозних збитків їхньому майну.

В свою чергу, Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні" (далі - Закон № 280/97-ВР) здійснення повноважень щодо забезпечення законності, правопорядку, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян під час проведення мирних зібрань покладено на органи місцевого самоврядування.

Так, відповідно до підпункту 3 пункту "б" частини першої статті 38 Закону № 280/97-ВР до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить вирішення відповідно до закону питань про проведення зборів, мітингів, маніфестацій і демонстрацій, спортивних, видовищних та інших масових заходів; здійснення контролю за забезпеченням при їх проведенні громадського порядку.

Забезпечення виконання Конституції та законів України, рішень Конституційного Суду України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України, інших органів державної влади; забезпечення здійснення заходів щодо охорони громадської безпеки, громадського порядку, боротьби зі злочинністю є одними з провідних функцій місцевої державної адміністрації на виконання її повноважень у галузі забезпечення законності, правопорядку, прав і свобод громадян.

Отже, виконавчі комітети місцевих рад здійснюють повноваження щодо організації та контролю за забезпеченням охорони громадської безпеки, громадського порядку під час проведення мирних зібрань, а органи міліції безпосередньо забезпечують громадський порядок, безпеку дорожнього руху, безпеку громадян тощо на таких заходах.

В обґрунтування необхідності обмеження права на мирні заходи позивачем посилається на соціальне напруження, що на сьогоднішній день панує у суспільстві та негативні обставини, що виникли внаслідок Російської агресії по відношенню до України, а також проведенням антитерористичної операції на сході України, під час проведення даної акції, як вважає позивач, передбачаються провокації з боку радикально настроєних груп населення, що призведе до порушень публічного порядку та з великою вірогідністю до масових порушень.

Разом з тим, як видно із письмового повідомлення ВООПП "Союз Лівих Сил", останні просять посприяти учасникам у кількості до 200 чоловік у проходженні 9 травня 2017 року урочистою ходою по вулиці Соборній від Майдану Незалежності до входу в Центральний парк культури і відпочинку - в рамках акції "Ніхто не забутий, ніщо не забуто!" (з портретами рідних та близьких -учасників війни).

Суд звертає увагу, що позивачем не надано жодних доказів, які б свідчили про реальність можливої загрози вчинення терористичних актів, небезпеку заворушень чи вчинення злочинів, загрози здоров'ю населення або правам і свободам інших осіб під час проведення мирного заходу саме відповідачем 1 9 травня 2017 р. у м. Вінниці.

Натомість представник відповідача 1 в судовому засіданні заперечив наявність будь-яких агресивних намірів або вчинків які б провокували суспільство на вчинення заворушень.

При цьому, слід зазначити, що позивач був повідомлений про проведення вказаних мирних заходів - 03.05.2017р., що дає можливість органу місцевого самоврядування виконати законодавчо покладений на них обов'язок згідно статті 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" забезпечити дотримання громадського порядку під час проведення вказаних мирних зібрань громадян 9 травня 2017 р.

Суд наголошує, що обмеження права на мирні зібрання, крім осіб, які сповіщали про такі мирні заходи, також іншим суб'єктам, які реалізують право на мирні зібрання без наявності жодних правових підстав для їх обмеження щодо невизначеного кола осіб, порушує право людини та громадянина на свободу мирних зібрань, передбачених ст. 11 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод з прав людини, ст. 39 Конституції України.

Окрім того, правовою підставою у відповідності до статті 11 Конвенції та статті 182 КАС України при прийнятті рішення про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання є встановлення того, що проведення такого заходу може створити реальну небезпеку заворушень чи злочинів, загрозу здоров'ю населення або правам і свободам інших людей. При цьому, така небезпека не повинна бути уявною, а має ґрунтуватися на конкретних фактах чи даних про наявність реальної загрози інтересам національної безпеки та громадського порядку, а позивач повинен не лише повідомити про загрози, які можуть виникнути у зв'язку з проведенням зібрання, а й надати суду докази, які стали підставою для такого висновку. (Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 року, Постанові Вищого адміністративного суду України № К/800/10127/14 від 17.04.2014 року).

За таких обставин, враховуючи недоведеність позивачем реальної загрози національній безпеці та громадському порядку, небезпеки заворушень чи злочинів, загрози здоров'ю населення або правам і свободам інших людей під час проведення мирного зібрання ВООПП "Союз Лівих Сил" 9 травня 2017 року, відсутні правові підстави для обмеження права на вищевказане мирне зібрання.

Визначаючись щодо позовних вимог в частині заборони обмеження права на мирне зібрання Громадській організації "Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно -російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна-Росія" , суд зазначає про наступне.

Частиною першою статті 39 Конституції України встановлено, що громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування.

Як зазначалось вище, органи місцевого самоврядування негайно після одержання повідомлення про проведення зборів, мітингів, походів, демонстрацій тощо мають право звернутися до окружного адміністративного суду за своїм місцезнаходженням із позовною заявою про заборону таких заходів чи про інше обмеження права на мирні зібрання (щодо місця чи часу їх проведення тощо) (ч. 1 ст. 182 КАСУ).

Отже, право на звернення до суду із позовом про обмеження права на мирні зібрання виникає у органу місцевого самоврядування з моменту отримання повідомлення про проведення таких (мирних зібрань, мітингів, тощо).

Разом з тим, як видно із матеріалів справи таке повідомлення не надходило від ГО "Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно -російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна -Росія".

Будь-яких інших доказів, які б підтверджували намір ГО "Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно -російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна -Росія" проводити масові заходи/зібрання суду не надано.

Окрім того, судом не приймається до уваги депутатське звернення голови депутатської фракції ВО "Свобода" у Вінницькій міській раді Базелюка В.В., як підстава для заборони проводити масові заходи 9 травня 2017 року, оскільки таке не містить інформації щодо проведення мирного (масового зібрання) чи організації такого ГО "Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно -російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна -Росія".

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку про відсутність права звернення до суду та безпідставність вимог заявлених саме до Громадськьої організації "Вінницьке обласне товариство сприяння розвитку україно -російських економічних, науково-технічних та культурних зв'язків "Україна -Росія", оскільки такі ґрунтуються на припущеннях.

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, колегія суддів доходить висновку, що мотивація та докази, на які посилається позивач, не дають суду підстави для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а відтак, в задовленні адміністративного позову слід відмовити.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати (судовий збір) стягненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

в задоволенні позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Головуючий суддя Воробйова Інна Анатоліївна

Судді Дончик Віталій Володимирович

Чернюк Алла Юріївна