Справа № 226/452/17
Суддя: Редько Ж. Є.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 226/452/17
Справа № 226/452/17
Провадження № 2-а/226/59/2017
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2017 року м.Мирноград

Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Редько Ж.Є.,

при секретарі Мітюхіній О.В.,

представника відповідача Юріної Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Мирнограді Донецької області справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з адміністративним позовом до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі за текстом УСЗН) про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії, в обґрунтування якого вказала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 вона народила донька ОСОБА_3. У зв'язку з бойовими діями та загостренням ситуації в м.Макіївка Донецької області вона влітку 2016 року переїхала до м.Мирноград. 26.07.2016 року вона та її дитина отримали у відповідача довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб. Крім того, вона звернулась до відповідача із документами про призначення допомоги при народженні дитини у відповідності до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. 30.01.2017 року з відповіді відповідача на адвокатський запит вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у зв'язку з тим, що вона не мешкає за місцем фактичного проживання. Вважає дії відповідача щодо невиплати допомоги незаконними, протиправними та такими, що порушують її конституційні права. Не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини нею подані всі документи, перелік яких передбачений для звернення за спірною допомогою. Додаткових документів в неї не витребовували, жодних листів від відповідача вона не отримувала. Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» не передбачає підстав, які б надавали відповідачеві право відмовляти у призначенні та виплаті допомоги, спираючись на рішення міської ради або порядок призначення соціальних виплат, або за відсутністю за місцем фактичного проживання. Відмова може мати місце лише з трьох підстав: ненадання повного пакету документів, народження мертвої дитини або при зверненні до управління соціального захисту населення після спливу 12 місяців після народження дитини. Постанова Кабінету Міністрів України «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», на яку посилається відповідач у своїй відповіді, не є Законом та не може змінювати у бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вона є громадянкою України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни, та не може бути обмежена у праві на соціальний захист за ознакою місця проживання (перебування). Крім того, вона позивається фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, і це є підставою для привернення позачергової уваги забезпеченню інтересів дитини. Тому просить суд визнати протиправною відмову відповідача у призначенні їй допомоги при народженні дитини - доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і зобов'язати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги за її заявою від 26.07.2016 року.

У судове засідання позивач ОСОБА_2 та її представник за договором, адвокат Санамян О.О., не з'явилися. Згідно з наявними заявами, просили розглянути справу за їх відсутності і постановити рішення про повне задоволення позовних вимог.

Представник відповідача Юріна Г.В. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, в обгрутнування своєї позиції вказала, що ОСОБА_2 дійсно 26.07.2016 року звернулась до УСЗН з завою про призначення допомоги при народженні дитини, як внутрішньо переміщена особа з фактичним мешканням в м.Мирнограді Донецької області. Однак за рішенням УСЗН від 21.12.2016 року у призначенні допомоги їй було відмовлено на підставі п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв'язку з відсутністю позивача за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної допомоги. Вказуючи на те, що УСЗН діяло у відповідності з вимогами законодавства, просила суд у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, відмовну справу позивача, сформовану УСЗН, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_1 у м.Маріуполь Донецької області народила доньку ОСОБА_3, про що 20.02.2016 року за № 232 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, складено відповідний актовий запис.

Ці обставини підтверджуються повідомленою у листі Мирноградського міського відділу державної реєстрації актв цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.04.2017 року інформацією, отриманою з Державного реєстру актів цивільного стану громадян.

Позивач ОСОБА_2 та її донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 26.07.2016 року взяті на облік як особи, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції, у зв'язку з чим відповідачем видані відповідні довідки від 26.07.2016 року №№ , .

З даних довідок вбачається, що зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та її дитини - АДРЕСА_1, фактичне місце проживання - АДРЕСА_2.

Зазначена інформація внесена до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб. На час розгляду справи довідка про взяття позивача на облік як внутрішньо переміщеної особи не скасована.

26.07.2016 року ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою про призначення їй допомоги при народження дитини.

Відповідно до рішення УСЗН від 21.12.2016 року ОСОБА_2 відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 року № 365 та рішення комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженої рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 21.12.2016 року № 26, у зв'язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання: АДРЕСА_2.

Як пояснила у суді представник УСЗН, зміст даного рішення доводився позивачу шляхом направлення простою кореспонденцією за адресою фактичного проживання останньої повідомлення відповідача від 21.12.2016 року.

Відсутність ОСОБА_2 за адресою, зазначеною у довідці № , а саме: АДРЕСА_2, встановлена актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 15.12.2016 року.

На підставі вказаного акту комісія з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам прийняла рішення, викладене у протоколі засідання від 21.12.2016року № 26, про відмову ОСОБА_2 у призначенні соціальної виплати.

З урахуванням даного висновку комісії відповідачем було прийнято вищенаведене рішення про відмову позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини.

Як зазначено у позовній заяві, про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини ОСОБА_2 дізналася від свого представника, яка отримала відповідь управління на адвокатський запит, датовану 10.01.2017 року.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у призначенні позивачу допомоги при народженні дитини.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно за ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі Закон).

Даний Закон спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення.

Так, згідно за ч.1 ст.1 Закону громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених Законом та іншими законами України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.3 Закону одним із видів державної допомоги сім'ям з дітьми є допомога при народженні дитини. Така допомога призначається і виплачується органами соціального захисту населення; надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною; покриття витрат на її виплату здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України у вигляді субвенцій до місцевих бюджетів (ст.4, ч.1 ст.5, ч.1 ст.10 Закону), з урахуванням умов, визначених у ст.11 Закону.

Таким чином, допомога при народженні дитини є різновидом державної допомоги у загальній системі соціального захисту населення і надається з метою забезпечення відповідного рівня матеріальної підтримки сімей, у яких є діти, створення належних умов для утримання та виховання дітей.

За приписами ст.11 Закону для призначення допомоги при народженні дитини до органу соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини подається одним з батьків (опікуном), з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Даний перелік документів є вичерпним. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. У разі народження мертвої дитини допомога при народженні дитини не призначається.

Вказані норми Закону кореспондуються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 року (зі змінами, внесеними згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04.02.2009 року).

Судом встановлено, що позивач, яка є громадянкою України та має зареєстроване місце проживання на території України, народивши ІНФОРМАЦІЯ_1 доньку ОСОБА_3, протягом дванадцяти місяців з дня народження дитини звернулася до відповідача за місцем реєстрації як внутрішньо переміщена особа з заявою, затвердженою наказом Мінсоцполітики України 21.04.2015 року № 441, про призначення допомоги при народженні дитини та копією свідоцтва про народження дитини, видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області.

Позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Відмовивши позивачу у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач послався на відсутність її за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи.

Між тим, право на соціальний захист рівною мірою гарантовано і забезпечене всім громадянам України.

Так, відповідно до ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист.

Згідно за ч.2 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Таким чином, право позивача на отримання спірної допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов' язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п.23 рішення «Кечко проти України», якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_2 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Отже, відсутність позивача за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч.7 ст.7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п.1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-ХП від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на призначення та отримання допомоги при народженні дитини.

Суд також звертає увагу на те, що відповідно до п.1 ч.1 ст.92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.

Відповідач при відмові у призначенні спірної допомоги керувався п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 року № 365, яким передбачено, що комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні (відновленні) такої виплати в разі його відсутності за фактичним місцем проживання (перебування), зазначеним у заяві про призначення (відновлення) соціальної виплати. Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Відповідно до ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не наведено жодного порушення з боку позивача, яке б відповідно до чинного законодавства було б підставою для відмови у призначенні допомоги при народженні дитини. Діючи поза законом, відповідач тим самим свавільно втрутився у право позивача на отримання спірної допомоги, що призвело до його порушення, а тому воно підлягає захисту шляхом задоволення вимог позивача.

Відповідно до ч. 2 ст.11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Суд, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, з урахуванням положень ст.11 КАС України, з метою повного захисту законних прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог з огляду на таке.

Як встановлено судом, про відмову у призначенні допомоги позивач дізналася з листа відповідача від 10.01.2017 року, надісланого на адвокатський запит представника позивача адвоката Санамян О.О., при цьому з цієї відповіді не вбачається, що до неї додавалася копія рішення про відмову у призначенні допомоги від 21.12.2016 року, відповідь не містить прямого посилання на факт наявності цього рішення. Таким чином, суд вважає, що позивачеві не було відомо про конкретний документ, прийнятий за наслідками розгляду її заяви. З метою повного захисту порушеного права позивача, суд, задовольняючи позовні вимоги, вважає за необхідне визнати неправомірним та скасувати рішення управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 21.12.2016 року про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини, оскільки наявність цього рішення є перешкодою для виплати спірної допомоги.

Зазначений спосіб судового захисту узгоджується з повноваженнями суду при вирішенні справи відповідно до абз.10 ч.2 ст.162 КАС України та дискреційними функціями відповідача.

На підставі Конституції України, законами України «Про охорону дитинства», «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», керуючись, ст.ст.2, 11, 71, 86, 99, 60-163, 254 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправними дій та зобов'язання вчинити певні дії задовольнити.

Визнати протиправними дії управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 21 грудня 2016 року про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини визнати неправомірним і скасувати.

Зобов'язати управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради призначити та виплатити ОСОБА_2 допомогу при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, передбачену ст.10 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», за її заявою від 26 липня 2016 року.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Донецького апеляційного адміністративного суду через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ж.Є.Редько