Справа № 2-а-13358/09/1570
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2011-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2011 р.Справа № 2-а-13358/09/1570

Категорія:3.4Головуючий в 1 інстанції: Танцюра К.О.

Судова колегія Одеського апеляційного

адміністративного суду у складі:

Головуючого судді - Коваля М.П.,

суддів - Зуєвої Л.Є.,

- ОСОБА_1,

при секретарі - Журкіній І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління міграційної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання нечинним та скасування рішення та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, -

В С Т А Н О В И В:

Мір ОСОБА_3 Асеф звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця неправомірним, просив скасувати його та зобовязати прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року задоволено повністю адміністративний позов ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції Управління міграційної служби в Одеській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Сторони були повідомлені належним чином про час і місце судового засідання, про що є докази в матеріалах справи: ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф повідомлений згідно розписки про отримання повістки (а.с.120) та згідно телефонограми (а.с.119), позивач до суду не прибув причини неявки письмово не повідомив; Управління міграційної служби в Одеській області сповіщено згідно поштового повідомлення про вручення (а.с.119), представник до суду не прибув та причини неявки суду не повідомив.

Колегія суддів порадившись на місці ухвалила слухати справу за відсутністю не зявившихся осіб.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 198 та п.4 ч.1 ст. 202 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та ухвалює нове рішення, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Управління міграційної служби в Одеській області з заявою про надання йому статусу біженця від 08.04.2008 року. Також до міграційної служби було подано заяву ОСОБА_4 ОСОБА_5, який зазначив себе як двоюрідного брата позивача, про надання можливості бути присутнім під час проведення процедури оскільки ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф є неповнолітньою особою, яка без супроводу дорослих прибула в Україну. Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф на співбесіді повідомив, що під час перебування у місті Києві від батька він дізнався про знаходження в Україні його двоюрідного брата ОСОБА_4 ОСОБА_5. Працівниками міграційної служби в Одеській області було проведено співбесіду з позивачем 06.05.2008 року, за результатами якої начальником Управління міграційної служби в Одеській області був виданий Наказ №33 про відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф на підставі висновку провідного спеціаліста відділу у справах біженців Управління міграційної служби в Одеській області (а.с.57).

Відповідно до ст.1 Закону України «Про біженців»біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обгрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або. не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 7 ст. 11 Закону України «Про біженців»до заяви про надання статусу біженця додаються документи, які посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, які можуть бути доказом наявних умов для набуття ним статусу біженця.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про біженців»оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця проводиться па підставі особистої заяви іноземця чи особи без громадянства або її законного представника, поданої до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву та заповнює анкету, де викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження. Заява про надання статусу біженця дитині, розлученій з сім'єю, подається одним з її законних представників. Одночасно з оформленням документів для вирішення питання щодо надання статусу біженців дітям, розлученим з сім'ями, органам міграційної служби вживає всіх можливих заходів для розшуку батьків або інших законних представників неповнолітньої особи, яка не досягла вісімнадцяти років.

Аналіз отриманої від позивача інформації щодо переслідування дає підстави вважати, що він відноситься до категорії економічного мігранта. Зазначене вбачається з наступного: згідно протоколу при проведенні співбесіди позивач зазначив, що він виховувався у багатодітній родині, має двох рідних братів та сестер; вся родина мешкає в м. Кабулі (Афганістан), батько заявника колишній військовослужбовець, але останні 9 років, за словами позивача, він вже не працює, що пов'язано із поганим станом здоров'я; з числа представників родини працює лише старший брат, який тримає ювелірну майстерню; середній брат позивача навчається у приватному міжнародному учбовому закладі; у Великобританії мешкає двоюрідний брат заявника до якого він мав наміри потрапити.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач надавав наступну інформацію та відповіді: ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф виїхав з Афганістану у зв'язку із наданою допомогою двоюрідного брата, який має власний магазин у Великої Британії та де краще економічне життя. Двоюрідний брат мав можливість допомогти позивачу, що проявлялося у продовженні навчання за кордоном та є основною метою заявника. Вказане свідчить про вирішення особистих питань позивача, а не про переслідування з боку країни; під час запитання працівника Управління міграційної служби стосовно майбутніх планів заявника, була отримана відповідь: «Я хочу навчатися у Лондоні, де живе мій брат, або у країнах ЄС». Цей факт виключає питання переслідування, про яке навіть не йдеться.

Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про біженців»чітко передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо надання статусу біженця приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, передбачені абзацом другим статті 1 цього Закону, а також коли заяви носять характер зловживання, тобто якщо заявник з метою набуття статусу біженця видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у наданні статусу біженця у зв'язку з відсутністю умов, передбачених для набуття статусу біженця абзацом другим статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Проаналізувавши вищевикладене можливо дійти обґрунтованого висновку про те, що відповідачем обґрунтовано відмовлено позивачу у наданні статусу біженця та рішення про відмову відповідає зазначеним приписам Закону України «Про біженців».

Суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване судове рішення виходив з того, що позивач був неповнолітнім на момент звернення із звою про надання статусу біженця та на момент прийняття наказу №33 від 06.05.2008 року. ОСОБА_3 висновки були зроблені судом згідно пояснень позивача, що він народився 01.01.1993 року.

З приводу зазначеного вище колегія суддів вважає за необхідне наголосити на тому, що в період розгляду справи іноземець не надав жодного підтверджуючого документу щодо своєї особистості чи причини переслідування. Тобто, іноземець не зміг підтвердити неповнолітній вік, належність до країни Афганістан, та те, що він отримував погрози з боку елементів переслідування. Слід також наголосити, що причини залишення країни походження позивачем постійно змінювались.

Згідно з ч. 9 ст. 8 Закон України «Про біженців»передбачено, що органи опіки та піклування є законними представниками дітей, розлучених з сім'ями. Вони вживають заходів для тимчасового влаштування у відповідні дитячі заклади або сім'ї дітей, розлучених з сім'ями; встановлення опіки чи піклування над такими дітьми; беруть участь у процедурі надання дитині, розлученій з сім'єю, статусу біженця; сприяють дітям, розлученим з сім'ями, у реалізації їхніх прав.

Відповідно до ст. 36 закону України «Про охорону дитинства»встановлено, що Держава через уповноважені органи вживає необхідних заходів щодо забезпечення захисту дітей-біженців на території України. Органи міграційної служби сприяють розшуку батьків або інших законних представників дітей-біженців, розлучених із сім'ями, влаштуванню таких дітей у відповідні дитячі заклади або сім'ї.

Органи опіки та піклування вживають заходів щодо тимчасового влаштування у відповідні дитячі заклади або сім'ї дітей-біженців, розлучених з сім'ями, встановлення опіки чи піклування над такими дітьми, сприяють дітям-біженцям, розлученим з сім'ями, у реалізації їхніх прав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач не звертався до органів опіки та піклування для надання йому законного представника, а прийшов з двоюрідним братом або дядьком, статус якого сам не зміг визначити. Відповідно до Закону України «Про біженців», є чіткі критерії щодо набуття статусу біженця в Україні, окремі умови для неповнолітніх осіб -відсутні.

Незважаючи на вищевказане відповідно до Закону України „Про біженців" особа котра звертається з клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обгрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 70 КАС України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування; Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Таким чином позивач не довів належними доказами існування обставин щодо політичних переслідувань та неповнолітнього віку, на які він посилається як на підстави задоволення позовних вимог.

Слід наголосити, що судом першої інстанції в оскаржуваній постанові не наголошено ні на однієї з підстав визначених Законом України «Про біженців», з яких можливо було задовольнити позов та надати позивачу притулок, отже постанова суду першої інстанції є необґрунтованою та винесеною з порушенням цього Закону.

Отже судом першої інстанції при розгляді справи порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. За таких обставин, колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог п.4 ч.1 ст. 202 КАС України підлягає скасуванню з прийняттям по справі нової постанови, якою слід задовольнити позовні вимоги.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Управління міграційної служби в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року задовольнити.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2010 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання нечинним та скасування рішення та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 ОСОБА_3 Асеф до Управління міграційної служби в Одеській області про визнання нечинним та скасування рішення та зобовязання прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Постанова суду набирає законної сили негайно після її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в протягом 20 днів з моменту набрання законної сили.

Головуючий: /ОСОБА_2/

Суддя: /ОСОБА_6/

Суддя: /ОСОБА_1/