Справа № 826/26947/15
Суддя: Аблов Є.В.
Дата ухвалення: 2017-05-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 травня 2017 року № 826/26947/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі: головуючого судді Аблова Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, за участю третіх осіб - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій незаконними та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

З позовом до Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 до Деснянського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, за участю третіх осіб - Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визнання дій щодо відмови у реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 - незаконними; зобов'язання здійснити реєстрацію місця проживання позивача за вказаною адресою у гуртожитку.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідача були відсутні підстави для відмови у реєстрації місця проживання позивача на підставі наданих документів, а отже відповідачем порушено порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання, оскільки у ст. 6 Закону України № 1382 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не передбачено вимагання від осіб додаткових документів для реєстрації місця проживання.

Представник позивача у судове засідання не прибув, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, подав суду письмові заперечення, у яких зазначив, що в ордері зазначена лише адреса гуртожитку, та право позивача зайняти одне ліжко-місце, але не зазначено конкретної кімнати.

В той же час, ордер на ліжко-місце, який виданий позивачу, не дає право на користування окремим житловим приміщенням, а передбачає лише зайняття кімнати особою, спільно з будь-якою іншою, яка теж має ордер на ліжко-місце, а отже, вказаний ордер не може слугувати підставою для проведення державної реєстрації місця проживання.

Представники третіх осіб у судове засідання не прибули, письмових пояснень з приводу заявлених позовних вимог суду не надали.

Відповідно до вимог частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на вищевикладене та з урахуванням вимог ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд прийшов до висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, судом встановлено наступне.

Позивач 22.04.2015 р. звернувся до Деснянського районного відділу у м. Києві Головного управління Державної міграційної служби України із заявою про реєстрацію його місця проживання за адресою: АДРЕСА_1.

Листом від 07.05.2015 р. Деснянський районний відділ у м. Києві Головного управління Державної міграційної служби України повідомлено позивача про відмову у реєстрації місця проживання, оскільки позивачем не надано до територіального підрозділу вичерпного переліку документів.

Вважаючи рішення про відмову у реєстрації місця проживання протиправним та таким, що прийняте без законних підстав, позивач звернувся за захистом власних прав та інтересів із позовною заявою до суду.

Оцінюючи подані сторонами докази, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду.

Відповідно до вимог ст. ст. 61, 63 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією, і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер.

За змістом ст.ст. 128, 129 ЖК України підставою для вселення на жилу площу у гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету.

Згідно зі ст.ст. 130, 131 ЖК України порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки.

Відповідно до Положення про гуртожитки, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 27.04.2015 р. №84, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.07.2015 р., яким встановлено порядок надання жилої площі в гуртожитках, вселення на надану жилу площу, користування цією жилою площею та виселення з гуртожитків, жила площа в гуртожитках надається відповідно до статті 128 Житлового кодексу Української РСР незалежно від черговості, наявності пільг тощо в розмірі не менше 6 квадратних метрів на одну особу (пункт 8, 9 Розділу І). При цьому, вселення до гуртожитків проводиться власником гуртожитку або уповноваженою ним особою на підставі ордера, виданого відповідно до статті 129 Житлового кодексу Української РСР, з одночасним укладенням договору найму жилого приміщення в гуртожитку (пункт 1 Розділу ІІ). Особа, яка проживає в гуртожитку, сплачує за таке проживання, а також за житлово-комунальні послуги, які їй надаються у зв'язку з проживанням у гуртожитку (пункт 7 Розділу ІІІ).

Аналогічні положення містилися у пунктах 9, 10, 12, 38 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів України № 208 від 03.06.1986 р., яке діяло на момент заселення позивача до гуртожитку та втратило чинність з 19.08.2015 р. відповідно до постанови КМУ від 12.08.2015 р. № 582.

Відповідно до положень ст. 1, ч. 1 ст. 4, п. 5 ст. 5, ч. 2 і ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера цього закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше 5-ти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають в них.

Громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Після прийняття гуртожитку у власність територіальної громади, місцева рада приймає в межах своєї компетенції рішення щодо подальшого його використання: залишити цілісний майновий комплекс у статусі «гуртожитку» та дозволити приватизацію житлових і не житлових приміщень; надати цілісному майновому комплексу статус «соціального житла» та не дозволити приватизацію його жилих приміщень.

Виконавчий орган відповідної місцевої ради на підставі рішення ради про надання соціального житла мешканцям гуртожитку, на яких поширюється дія цього Закону, видає згідно з чинним законодавством ордер, який є підставою для вселення до соціального житла.

Перед вселенням у надане соціальне житло укладається договір про найм такого житла і який укладається між органом місцевого самоврядування або уповноваженим ним органом.

Відповідно до п. 2.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 22.11.2012 р. №1077 громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів.

Згідно з п. 2.2 Порядку для реєстрації місця проживання особа або її законний представник подає до територіального підрозділу ДМС, а після утворення центрів надання адміністративних послуг (далі - центр) - до відповідного центру, серед іншого, документи, що підтверджують:право на проживання в житлі - ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди) або інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація здійснюється за згодою власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї на реєстрацію місця проживання.

В той же час, як вбачається з матеріалів справи, у ордері на заселення в гуртожиток №12 від 16.10.2012 р. зазначена лише адреса гуртожитку, та право позивача зайняти одне ліжко-місце, але не зазначено конкретної кімнати.

Згідно довідки №384 від 28.08.2015 року, виданої начальником Житлово-експлуатаційної контори №304 Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду» Деснянського району м. Києва ОСОБА_1 дійсно проживає у кімнаті АДРЕСА_1 без реєстрації.

Окрім того, як зазначає сам позивач у позовній заяві, у 2012 році на підставі Розпорядження КМДА №2131 29.11.2012 року «Про затвердження актів приймання-передачі відомчого житлофонду ПАТ «ХК «Київміськбуд» в комунальну власність територіальної громади м. Києва до сфери управління районних в м. Києві державних адміністрацій» передав комунальну власність територіальної громади м. Києва до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації гуртожиток по АДРЕСА_1.

Таким чином, з 2012 року гуртожиток по АДРЕСА_1, є об'єктом комунальної власності.

ОСОБА_1 звертався до Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про надання дозволу на реєстрацію, на що листом №102-102/В-1606-4462 від 05.10.2015р. позивача повідомлено про те, що питання стосовно надання дозволу на реєстрацію за фактичним місцем проживання у гуртожитку буде винесено на розгляд Наглядової ради з питань розподілу і утримання житла у гуртожитках Деснянського району м. Києва.

В той же час, на час розгляду справи договору оренди житла позивач суду не надав.

У відповідності до положень частини 1 статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Статтею 70 КАС України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно положень статті 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

В даному випадку суд зазначає, що матеріали справи не містять будь-яких доказів подання позивачем усіх необхідних документів для здійснення державної реєстрації місця проживання, у тому числі дозволу на проведення реєстрації місця проживання у гуртожитку, який є об'єктом комунальної власності, а також договору оренди, укладеного з Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією.

В той же час, дії та бездіяльність Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації не є предметом розгляду у даній справі, тому судом у межах розгляду заявлених позовних вимог не надається їх правова оцінка.

Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що дії відповідача щодо відмови у реєстрації місця проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1 - є правомірними, а отже, відсутні підстави для задоволення позову.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відсутність підстав для їх задоволення.

Беручи до уваги положення ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодування судового збору позивачу не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 94, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України суд,-

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Окружного адміністративного суду міста Києва апеляційної скарги на постанову протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає до Київського апеляційного адміністративного суду.

Якщо апеляційна скарга не була подана у строк, встановлений ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, постанова набирає законної сили після закінчення цього строку.

Суддя Є.В. Аблов