Справа № П/811/468/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 року справа № П/811/468/17

08 год. 45 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі судді - Рідзеля О.А., розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Кіровоградського окружного адміністративного суду, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення недоплаченої суми суддівської винагороди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась з адміністративним позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду (далі - відповідач), третя особа, що не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області, в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо не здійснення нарахування судді Кіровоградського окружного адміністративного суду Нагібіній Ганні Петрівні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік»;

- стягнути з Кіровоградського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_1 недоплачену суму суддівської винагороди за січень - лютий 2017 року із розрахунку 16 000 грн.;

- допустити до негайного виконання постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди за один місяць.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до ч. 3 ст. 133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі 3 200 грн. Відтак, посадовий оклад судді місцевого суду, який не проходив кваліфікаційне оцінювання має становити 32 000 грн. Однак, за січень-лютий 2017 року Кіровоградський окружний адміністративний суд в порушення зазначених норм нарахував та виплатив позивачеві суддівську винагороду у розмірі посадового окладу 16 000 грн.

Крім того, згідно з наданими письмовими поясненнями від 24.04.2017 позивач зазначає, що відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 суди фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України. Тобто кошторис, щомісячний розпис видатків та межі річної суми видатків, передбачені Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» на виплату суддівської винагороди мають відповідати вимогам встановленим у ч.2 ст.135, п. 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 02.06.2016 та ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07.07.2010 (в редакції від 12.02.2015). Тому, на думку позивача, посилання відповідача на роз'яснення щодо нарахування та виплати суддівської винагороди у 2017 році що має виплачуватись позивачу, наданих листами Державної судової адміністрації України від 20.03.2017 №11-2306/17 та від 13.01.2017 №11-256/17 є безпідставними та суперечить вимогам чинного законодавства України, а також практиці Європейського Суду з прав людини.

В матеріалах справи наявні заяви позивача про розгляд справи за її відсутності.

Відповідачем надано заперечення на адміністративний позов від 24.04.2017, в яких вказано, що відповідно до п. 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів» право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Листами Державної судової адміністрації України від 20.03.2017 №11-2306/17 та від 13.01.2017 №11-256/17 усім судам та територіальним управлінням Державної судової адміністрації України в областях надано роз'яснення щодо формування штатних розписів, якими зазначається, що при формуванні штатних розписів посадовий оклад судді місцевого суду з 01 січня 2017 року установити у розмірі 16 000 грн до проходження кваліфікаційного оцінювання та 24 000 грн після проходження такого оцінювання. Оскільки, позивача призначено на посаду судді до набрання чинності вищезазначеним Законом, а також кваліфікаційне оцінювання позивачем пройдено не було, у відповідача відсутні правові підстави для виплати позивачеві суддівської винагороди у розмірі більшому ніж 16 000 грн. Відтак, відповідач при виплаті позивачеві суддівської винагороди діяв в межах і в спосіб, передбачений законами України, а отже адміністративний позов задоволенню не підлягає.

Згідно з вказаними запереченнями відповідач також просить розгляд адміністративної справи здійснювати без участі його представника.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Державної казначейської служби України в Кіровоградській області, належним чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи в судове засідання, призначене на 25.04.2017 явку свого представника не забезпечила.

Розгляд справи розпочато у відкритому судовому засіданні. Однак, у зв'язку з неприбуттям всіх осіб, які беруть участь у справі, суд дійшов висновку продовжити розгляд справи в порядку письмового провадження на підставі ч.6 ст.128 Кодексу адміністративного судочинства України та на підставі ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України не здійснювати фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, про що 25.04.2017 було винесено відповідну ухвалу.

Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 Указом Президента України від 28.07.2010 № 788/2010 призначена строком на п'ять років на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду (а. с. 5 - 6). На підставі вказаного Указу наказом Голови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 18.08.2010 №193-к (а. с. 7) позивача було призначено на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду з 18.10.2010 з оплатою праці згідно штатного розпису та встановлено надбавку за вислугу років у розмірі 15% посадового окладу.

Відповідно до наявних в матеріалах справи довідки про доходи позивача, довідки про нарахування суддівської винагороди в розрізі виплат позивача та штатного розпису на 2017 рік Кіровоградського окружного адміністративного суду позивач отримала у січні - лютому 2017 року суддівську винагороду, розраховану з розміру посадового окладу - 16 000 грн.

Доказів проходження позивачем кваліфікаційного оцінювання судді до суду не надано.

По суті спірних правовідносин суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 130 Конституції України визначено, що розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.

Відповідно до ч.1 ст. 135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIIІ (далі - Закон 1402-VIIІ) суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.

Пунктом 1 частини 3 статті 135 Закону №1402-VIIІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено базовий розмір посадового окладу судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.

Водночас абзацом 1 статті 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIIІ обумовлено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом, мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом.

Натомість пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIIІ визначено, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 р., №№41 - 45, ст.529; 2015 р., №№18 - 20, ст.132 із наступними змінами).

Так, згідно з ч.3 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. №2453-VI (далі - Закон №2453-VI) посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.

Таким чином, посадовий оклад судді, який не пройшов кваліфікаційне оцінювання визначається відповідно до розміру визначеного ч.3 ст.133 Закону №2453-VI.

Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивач призначена на посаду судді до набрання чинності Законом №1402-VIІІ та не проходила кваліфікаційного оцінювання на підтвердження відповідності займаній посаді (здатності здійснювати правосуддя у відповідному суді), а тому її посадовий оклад належить обраховувати з огляду на розмір визначений ч.3 ст.133 Закону №2453-VI та має становити 10 мінімальних заробітних плат.

Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 №1801-VIII установлено, що у 2017 році розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня становить 3 200 гривень.

Таким чином, застосування принципу тлумачення від попереднього правового явища до наступного і навпаки, а також аналіз вищевказаних положень дає можливість суду отримати правовий припис про те, що законодавцем визначено регулювання суддівської винагороди виключно Законом України «Про судоустрій і статус суддів», що узгоджується з приписом ч.2 ст.130 Конституції України.

За таких умов є безпідставним посилання відповідача на застосування пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII), яким установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 гривень.

Одночасно суд зазначає, що Законом №1774-VIII не внесено змін до Закону №1402-VIII чи Закону №2453-VI в частині регулювання розміру суддівської винагороди суддів, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, а тому зважаючи на приписи ч.1 ст.135 Закону №1402-VIII відсутні законодавчі підстави враховувати п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII при обчисленні розміру та нарахуванні суддівської винагороди.

Викладена позиція узгоджується з принципом незалежності судді, який відповідно до пунктів 7, 8 частини 5 статті 48 Закону №1402-VIII забезпечується окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом і належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді.

Більш того, Конституційний Суд України в рішенні від 08.04.2016 №4-рп/2016 у справі №1-8/2016 вкотре зазначив, що конституційний принцип незалежності суддів забезпечує важливу роль судової влади в механізмі захисту прав і свобод людини і громадянина та є запорукою реалізації права на судовий захист, передбаченого частиною першою статті 55 Основного Закону України; положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу й права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади; гарантії незалежності суддів як необхідні умови здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом встановлені у базових законах з питань судоустрою, судочинства, статусу суддів, мають конституційний зміст і разом з визначеними Основним Законом України складають єдину систему гарантій незалежності суддів та повинні бути реально забезпечені; конституційний статус судді дає підстави ставити до судді високі вимоги і зберігати довіру до його компетентності та неупередженості, передбачає надання йому в майбутньому статусу судді у відставці, що також є гарантією належного здійснення правосуддя.

Гарантії незалежності суддів встановлено у статтях 48, 52 розділу III, статті 117 розділу VII, розділах IX, X Закону №2453-VI в редакції Закону №192, зі змісту яких вбачається, що однією з гарантій незалежності суддів є їх належне матеріальне та соціальне забезпечення, зокрема надання суддям за рахунок держави суддівської винагороди, а суддям у відставці - щомісячного довічного грошового утримання або пенсії за вибором. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності суддів.

У Рішенні від 03.06.2013 №3-рп/2013 у справі №1-2/2013 Конституційний Суд України зазначив, що будь-яке зниження рівня гарантій незалежності суддів суперечить конституційній вимозі неухильного забезпечення незалежного правосуддя та права людини і громадянина на захист прав і свобод незалежним судом, оскільки призводить до обмеження можливостей реалізації цього конституційного права, а отже, суперечить частині першій статті 55 Конституції України.

Пунктом 6.1 Європейської хартії про закон «Про статус суддів» (Лісабон, 10.07.1998) визначено, що рівень винагороди, яка виплачується суддям за виконання їх професійних обов'язків, повинен бути таким, щоб захистити їх від тиску, що може спричинити вплив на їх рішення або взагалі поведінку суддів і таким чином вплинути на їхню незалежність та неупередженість.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 148 Закону №1402-VIІІ визначено, що фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Видатки загального фонду Державного бюджету України на утримання судів належать до захищених статей видатків Державного бюджету України.

Частиною четвертою статті 148 Закону №1402-VIІІ встановлено, що функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих судів здійснюють територіальні управління Державної судової адміністрації України.

Водночас, попередньою редакцією Закону (стаття 145 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції, чинній до 2 червня 2016 року) було визначено лише головних розпорядників коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів, зокрема: Верховний Суд України, вищі спеціалізовані суди - щодо фінансового забезпечення діяльності цих органів; ДСА України - щодо фінансового забезпечення діяльності всіх інших судів загальної юрисдикції. Норм, які б визначали розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня, зокрема, щодо місцевих судів, цим Законом встановлено не було.

Відповідно до абзацу третього частини третьої статті 10 Бюджетного кодексу України головні розпорядники бюджетних коштів, зокрема, ДСА України, самостійно визначають мережу розпорядників бюджетних коштів нижчого рівня та одержувачів бюджетних коштів з урахуванням вимог щодо формування єдиного реєстру розпорядників бюджетних коштів і одержувачів бюджетних коштів та даних такого реєстру.

За вимогами абзацу 7 пункту 1.2 глави 1 Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 (далі - Порядок), мережа розпорядника коштів державного бюджету - згрупована відповідно до законодавства головним розпорядником коштів державного бюджету (розпорядником коштів державного бюджету нижчого рівня, що має власну мережу) інформація щодо розпорядників нижчого рівня, які у своїй діяльності підпорядковані цьому розпоряднику та/або діяльність яких координується ним, а також отримують від нього бюджетні асигнування, та одержувачів коштів державного бюджету.

За змістом Порядку розпорядники нижчого рівня поділяються на бюджетні установи, що мають власну мережу, та на бюджетні установи, що не мають мережі.

Відповідно до Положення про Державну судову адміністрацію України, затвердженого рішенням Ради суддів України від 22 жовтня 2010 року № 12, та Типового положення про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 05 квітня 2011 року N 82, діяльність апаратів місцевих спеціалізованих судів координується безпосередньо ДСА України.

Таким чином, на даний час місцеві спеціалізовані суди включені до реєстру розпорядників бюджетних коштів як бюджетна установа, що не має власної мережі, а функції розпорядника бюджетних коштів щодо всіх місцевих спеціалізованих судів, а також апеляційних судів та територіальних управлінь ДСА, здійснює безпосередньо ДСА України.

Зазначена вище побудова мережі розпорядників державних коштів кореспондується з Бюджетним кодексом України та дозволяє забезпечити високу якість та оперативність судочинства у місцевих спеціалізованих судах. Маючи повноваження розпорядників бюджетних коштів, ці суди мають змогу оперативно і невідкладно вирішувати питання щодо матеріально-технічного, кадрового забезпечення потреб суду, що напряму впливає на якість та оперативність вирішення спорів.

Таким чином, саме на відповідача покладено обов'язок щодо нарахування та виплати суддям грошового забезпечення в розмірі визначеному Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

На підставі викладеного та беручи до уваги, що законодавцем не вносилися зміни до Закону №2453-VI та/або Закону №1402-VIІІ в частині розміру суддівської винагороди у тому числі й розрахункової величини з огляду на яку здійснюється її нарахування, зважаючи на гарантію передбачену ч.2 ст.130 Конституції України стосовно встановлення розміру винагороди судді законом про судоустрій, процедура прийняття якого (чи внесення змін до нього) визначає особливий порядок, суд дійшов висновку, що застосування відповідачем при виплаті ОСОБА_1 суддівської винагороди п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII та не виконання п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIІІ порушує гарантоване державою право на належне матеріальне забезпечення судді як одну із складових його незалежності.

Більш того, не застосування відповідачем вимог п.23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIІІ суперечить позиції Європейського суду з прав людини, викладеній у п.23 рішення від 10.03.2011 р. у справі «Сук проти України», відповідно до якої держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Щодо посилання відповідача на дотримання при формуванні штатних розписів роз'яснень Державної судової адміністрації України наданих листами від 20.03.2017 №11-2306/17 та від 13.01.2017 №11-256/17, суд зазначає про таке.

За змістом частин 2 та 3 статті 22 Конституції України конституційні права гарантуються і не можуть бути скасовані, а держава повинна утримуватись від прийняття будь-яких актів, які б призводили до скасування чи звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод. Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Разом з тим, вказані листи Державної судової адміністрації України носять лише рекомендований характер, та не містять нормативних приписів.

Стаття 8 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини конвенційне поняття «майно» являє собою «існуюче майно» або засоби, включаючи право вимоги, відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності (справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12.07.2001 р. п. 83); засоби юридичного захисту ефективними є тоді, коли вони можуть запобігти виникненню умов, які становлять порушення, або не допустити подальшого існування таких умов (справа «Мельник проти України», заява № 72286/01, рішення від 28.03.2006 р., щодо статті 13); принцип верховенства права зобов'язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (справа «Броньовський проти Польщі», заява № 31443/96, рішення від 22.06.2004 р., п. 184).

Так, при розгляді справи «Кечко проти України» (заява № 63134/00) Європейський Суд зауважив, що держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату надбавок з державного бюджету, однак свідома відмова в цих виплатах не допускається, доки відповідні положення є чинними (п. 23 Рішення Суду). У зв'язку з цим, Європейський Суд не прийняв до уваги позицію Уряду України про колізію двох нормативних актів, якими встановлені відповідні доплати та пільги з бюджету і які є діючими, та Закону України «Про Державний бюджет» на відповідний рік, де положення останнього, на думку Уряду України, превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).З огляду на вищевикладене суд приходить до висновку про те, що аргументи відповідача про відсутність механізму реалізації законодавчого положення, відсутність бюджетних асигнувань та відсутність коштів, як причина невиконання своїх зобов'язань, не можуть бути підставою для невиконання вимог закону.

Виходячи з фінансових можливостей державного бюджету, законодавець має право на встановлення будь-якого розміру суддівської винагороди, більшого чи меншого, але враховуючи вимоги ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII, ч.1 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 №2453-VI, це повинно бути передбачено виключено у законі про судоустрій, а не в інших нормативно-правових актах.

Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.06 №1774-VIII не є законом про судоустрій, а тому відповідно до ст.130 Конституції України, ч.1 ст.135 №1402-VIII вони не можуть регулювати питання розміру суддівської винагороди.

Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2006 №1774-VIII щодо не застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини при визначенні посадових окладів та заробітної плати працівників та встановлення для цих цілей нової розрахункової величини в 1 600 гривень, враховуючи вимоги ст.130 Конституції України, можуть застосовуватися до будь-яких інших посадових окладів та заробітних плат працівників, окрім посадових окладів судді. З урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про те, що відповідачем порушено право позивача на передбачений Законом України «Про судоустрій і статус суддів» розмір суддівської винагороди, виходячи з посадового окладу в 10 мінімальних заробітних плат, визначених ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», починаючи з 01.01.2017 року.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до ст.10 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України з урахуванням вироблених шляхом переговорів пропозицій спільного представницького органу об'єднань профспілок і спільного представницького органу об'єднань організацій роботодавців на національному рівні.

Зміни розміру мінімальної заробітної плати іншими законами України та нормативно-правовими актами є чинними виключно після внесення змін до закону про Державний бюджет України на відповідний рік.

Враховуючи, що в Законі України «Про Державний бюджет на 2017 рік» відсутній будь-який інший місячний розмір мінімальної заробітної плати ніж 3200 гривень, суд дійшов висновку, що з 01.01.17 1600 гривень є розміром іншої спеціальної тимчасової розрахункової величини, але не іншим розміром мінімальної заробітної плати на 2017 рік.

В один і той же період часу не може існувати одночасно два відмінних один від одного розміру мінімальної заробітної плати.

Натомість, як вже було зазначено вище, ч.1 ст.133 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.10 №2453-VI розмір посадового окладу судді місцевого суду обраховується саме з розміру мінімальної заробітної плати, а не якоїсь іншої розрахункової величини.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що суддівська винагорода позивачу за січень - лютий 2017 року розраховувалася з розміру мінімальної заробітної плати встановленого в п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, а не з розміру визначеного ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають до задоволення у повному обсязі.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються постанови суду про: присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць.

Отже, постанова суду в частині стягнення суддівської винагороди у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Керуючись статтями 14, 41, 86, 94, 128, 159-163, 167, 185-187, 254, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Кіровоградського окружного адміністративного суду щодо не здійснення нарахування судді Кіровоградського окружного адміністративного суду Нагібіній Ганні Петрівні суддівської винагороди виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про державний бюджет України на 2017 рік».

Стягнути з Кіровоградського окружного адміністративного суду (25006, м. Кропивницький, вул. Велика Перспективна, 40, ідентифікаційний код 35084241) на користь ОСОБА_1 (25006, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) недоплачену суму суддівської винагороди за січень - лютий 2017 року із розрахунку 16 000 (шістнадцять тисяч) грн.

Постанову суду в частині стягнення суддівської винагороди ОСОБА_1 (25006, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) за один місяць допустити до негайного виконання.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель