Справа № 815/6076/16
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6076/16

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області, управління державної казначейської служби України у м. Одесі, третя особа: в.о. начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області Мельничук Руслан Валерійович про визнання дій протиправними, зняття арешту та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернулась з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням поданих уточнень, просила визнати протиправними дії в.о. начальника Малиновського відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області Мельничука Руслана Валерійовича щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 29.09.2016 року про зняття арешту з майна; зняти арешт з усього майна ОСОБА_2 (65029, АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1), що був накладений Постановою від 20.12.2013р. ВП № 38484630 державного виконавця Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ Шевченко Н.О.; відшкодувати моральну шкоду, що була заподіяна ОСОБА_2 протиправними діями в. о. начальника Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Мельничука Руслана Валерійовича щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 29.09.2016 року про зняття арешту з майна, за рахунок держави Україна, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 10 000 (десять тисяч) гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що в порушення приписів чинного законодавства, державним виконавцем Малиновського ВДВС м. Одеси, незаконно та протиправно не знято арешт при поверненні виконавчих документів Державній інспекції з карантину рослин по Волинській області, а потім в.о. начальника Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Мельничук Р.В. безпідставно відмовлено у задоволенні заяви про зняття арешту з майна.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2017 року скасовано Постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.12.2013 р. ВП № 38484630.

Стягнуто з Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області (, вул. Генерала Петрова, 42, м. Одеса, 65070) за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) суму судового збору за подання адміністративного позову за:

- квитанцією про сплату № 59200 від 09.11.2015 р. у сумі 551, 20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду Малиновський відділ державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує увагу на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуємого судового рішення:

- судом першої інстанції невірно застосовані приписи статей 47-50 Закону України «Про виконавче провадження».

Розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Суд першої інстанції встановив, що постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.12.2013 року ВП № 38484630, державним виконавцем Другого Малиновського ВДВС Одеського МУЮ при примусовому виконанні постанови № 1333 від 25.04.2013 року Державної інспекції з карантину рослин по Волинській області, накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1) та заборонено здійснення відчуження будь - якого майна, яке належить боржнику.

Згідно відомостей, які містяться у Єдиному державному реєстрі виконавчих проваджень, ВП № 38484630 завершено.

14.06.2013 р. Постанова про відкриття виконавчого провадження.

21.06.2013 р. Постанова про стягнення виконавчого збору.

25.11.2013 р. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

25.11.2013 р. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

20.12.2013 р. Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

24.06.2014 р. Постанова про повернення виконавчого документа стягувану (пункт 2 частини 1 статті 47)

Підстава: Боржник ФОП ОСОБА_2 мешкає за адресою, яка вказана у виконавчому документі, в АДРЕСА_2. Державним виконавцем проведено необхідні дії щодо виявлення майна, на яке можливо звернути стягнення.

В результаті таких дій виявити майно не надалось можливим, що підтверджується необхідними довідками. Згідно довідки ОАДБ боржник зареєстрований в АДРЕСА_3, але згідно акту майно відсутнє.

Відповідно до довідки МРЕВ-2 транспорт не зареєстровано.

Згідно відповіді ДПСУ рахунків відкритих немає, відповідно довідки УПФУ пенсію не отримує. 25.11.2013 року державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржник та оголошення заборони на його відчуження, яка внесена у відповідні реєстри. Постанов підлягає поверненню стягувану.

04.08.2016 року позивачка звернулась до начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про порушення законодавства допущені державним виконавцем у якій повідомила, що в порушення Закону України «Про виконавче провадження» державними виконавцями Малиновського ВДВС м. Одеса, під час повернення виконавчого документу стягувачу, своєчасно не знято арешт з майна, чим обмежено конституційні права на вільне розпорядження своїм майном.

23.09.2016 року листом № 17438/2 повідомлено, що Другим Малиновським відділом ДВС ОМУЮ в Одеській області стосовно ОСОБА_2 відкриті виконавчі провадження згідно виконавчих документів, виданих Державною інспекцією з карантину рослин у Волинській області про стягнення штрафів на користь держави.

Згідно переліку виконавчих проваджень, виконавчі документи щодо боржника ОСОБА_2 були повернені без виконання стягувачу, тобто штрафи в розмірі 26 078,00 грн., виконавчий збір в розмірі 2 607, 80 грн. та витрати на проведення виконавчих дій в розмірі 2750,00 грн., що загалом складає 31 435, 80 грн., стягнуті не були. Дані обставини унеможливлюють скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.12.2013 р., про що зазначено у статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».

29.09.2016 р. позивач звернулась до начальника Малиновського відділу державної виконавчої служби міста ОСОБА_1 територіального управління юстиції в Одеській області з заявою про зняття арешту з майна.

03.10.2016 р. листом № 18763/2 повідомлено, що скасування арешту з підстав повернення виконавчого документа стягувану Закон України «Про виконавче провадження» не передбачає.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.12.2013 р. ВП № 38484630.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України «Про виконавче провадження».

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», чинного на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

На підставі частини 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно частини 1 статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 48 цього Закону.

Водночас наслідки завершення виконавчого провадження визначені статтею 50 Закону.

За правилами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред'явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

При цьому у відповідності до частини 1 статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» не передбачено обов'язку державного виконавця вчиняти дії щодо зняття накладеного арешту у випадку завершення виконавчого провадження внаслідок повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки згідно з частиною 1 статті 47 Закону виконавчий документ повертається стягувачу за наявності підстав визначених статтею 47 та за умови, що виконавче провадження за таким виконавчим документом не здійснювалося або здійснено частково.

Слід зазначити, що накладення арештів на майно боржника, свідчить про вчинення державним виконавцем дій спрямованих на здійснення відповідних виконавчих проваджень, а тому у разі завершення таких виконавчих проваджень державний виконавець зобов'язаний вчинити усі дії передбачені частиною 1 статті 50 Закону, у тому числі зняти арешт, накладений на майно боржника.

Отже, особа звертається до суду з метою захистити у судовому порядку свого порушеного права або інтересу, які охороняються законом, при цьому вона повинна використовувати адекватний засіб захисту своїх прав, тобто такий засіб, який призведе до відновлення (захисту) порушеного права або інтересу.

Так, у п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору.

До того ж, слід зазначити, що основною характеристикою позитивних зобов'язань держави виступає те, що по суті вони вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини, а точніше - вжити прийнятних (розумних) та належних засобів для захисту цих прав.

Таким чином, належним способом захисту у спірних правовідносинах є скасування Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 20.12.2013 р. ВП № 38484630 задля відновлення порушеного права позивача.

Щодо позовної вимоги позивача про визнання протиправними дій в. о. начальника Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Мельничука Руслана Валерійовича щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 29.09.2016 року про зняття арешту з майна та про відшкодування моральної шкоди, що була заподіяна ОСОБА_2 протиправними діями в. о. начальника Малиновського ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області Мельничука Руслана Валерійовича щодо відмови у задоволенні заяви ОСОБА_2 від 29.09.2016 року про зняття арешту з майна, за рахунок держави Україна, шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 10000 грн. колегія суддів зазначає, що в частині відмови у задоволенні позову рішення суду в апеляційному порядку не оскаржувалось, а тому відповідно до п. 13.1. Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду від 20.05.2013, № 7 "Про судове рішення в адміністративній справі", апеляційний суд не дає правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач частково довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідачі не надали суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Водночас посилання апелянта приписи статей 47-50 Закону України «Про виконавче провадження» не вказують на неправильне їх застосування судом першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_2 є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 17 січня 2017 року у справі № 815/6076/16 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 03 травня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин