Справа № 152/1888/16-а
Суддя: Войнаровський І. В.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

іменем України

27 квітня 2017 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого: Войнаровського І.В.

за участі:

секретаря Палій М.Д.,

позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Гриньової Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

у с т а н о в и в :

У грудні 2016 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області (далі - відповідач) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що на даний час стоїть на обліку в органах Пенсійного фонду України і отримує пенсію за вислугою років, обчислену відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» в розмірі 90 % середньомісячного заробітку.

Рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року зобов'язано відповідача перерахувати та виплатити позивачеві пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», що діяла на час призначення пенсії у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, визначеної в довідці прокуратури Вінницької області.

21 жовтня 2016 року позивачеві виплачено пенсію в сумі 10740 грн, тобто з обмеженням максимального граничного розміру.

29 листопада позивач звернувся до відповідача з вимогою проведення перерахунку пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», діючого на момент призначення пенсії, тобто без обмеження його граничного розміру, однак відповідачем відмовлено у задоволенні заяви.

З огляду на вище викладене, позивач просить визнати неправомірними дії Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області щодо відмови у перерахунку пенсії та зобов'язати здійснити перерахунок та виплату позивачеві пенсії за вислугу років без обмеження її максимального розміру, відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» у редакції № 1789-ХІІ від 5 листопада 1991 року, що діяли станом на час призначення пенсії.

Позивач у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на подані до суду письмові заперечення.

Суд, заслухавши учасників процесу, вивчивши докази по справі, установив наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, з 6 грудня 2004 року перебуває на обліку в Шаргородському об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в Вінницької області та одержує пенсію за вислугою років згідно Закону України «Про прокуратуру» (від 05 листопада 1991 року з подальшими змінами та доповненнями) та який діяв на час її призначення, у розмірі 90% від середнього заробітку, до якого включено всі види оплати праці, з якої було сплачено страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Постановою Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року № 152/1131/16-а зобов'язано Шаргородське об'єднане управління Пенсійного Фонду України Вінницької області перерахувати та виплатити ОСОБА_1 пенсію відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру», від 5 листопада 1991 року №178-ХІІ у редакції, що діяла на час призначення пенсії у розмірі 90% від суми щомісячної заробітної плати, зазначеної у довідці Прокуратури Вінницької області від 4 липня 2016 року № 18/243.

29 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного Фонду України Вінницької області із заявою про проведення перерахунку пенсії без обмеження граничного розміру, однак листом № 55-ш від 9 грудня 2016 року йому було відмовлено. Відмову мотивовано тим, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24 грудня 2015 року № 911-VIII внесено зміни до статті 2 Закону України «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи», яким зазначено, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року максимальний розмір пенсій, призначених (перерахованих) відповідно до Закону України «Про прокуратуру» не може перевищувати 10740 грн.

Пенсію ОСОБА_1 призначено в 2004 році, але перераховано відповідно до постанови Шаргородского районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, зазначеної у довідці Прокуратури Вінницької області від 4 липня 2016 року № 18/243 з 1 липня 2016 року та обмежено максимальним розміром 10740 грн, так як у постанові суду не зазначено виплачувати пенсію без обмеження.

Відповідно до ст. 2 КАС України завдання адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень тому числі органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У відповідності до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» було підвищено посадові оклади відповідним категоріям прокурорсько-слідчих працівників. Відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року, 6 грудня 2004 року позивачу призначено пенсію за вислугу років. По даний час позивач перебуває на обліку в органах Пенсійного фонду України та отримував пенсію, обчислену відповідно до вимог ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» 1991 року та рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року у розмірі 90 % від заробітної плати. Правовідносини з питань його пенсійного забезпечення виникли з дня призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року.

Статтею 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 1991 року встановлювались умови та порядок перерахунку призначених пенсій, а саме: обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначення або перерахунком (ч.12); призначені працівникам прокуратури пенсії перераховуються у зв'язку з підвищенням заробітної плати відповідних категорій прокурорсько-слідчих працівників.

Перерахунок призначених пенсій провадиться з першого числа місяця, що йде за місяцем, в якому настали обставини, що тягнуть за собою зміну розміру пенсії. Якщо при цьому пенсіонер набув права на підвищення пенсії, різницю в пенсії за минулий час може бути виплачено йому не більш як за 12 місяців. Перерахунок пенсій провадиться з урахуванням фактично отримуваних працівником виплат і умов оплати праці, що існували на день його звільнення з роботи.

Отже, на момент виникнення у позивача права на пенсію, право на її перерахунок, підстави та порядок перерахунку були встановлені у Законі України «Про прокуратуру» від 1991 року.

Статтями 22, 92 Конституції України визначені права і свободи людини і громадянина, гарантії прав і свобод визначаються Законами України. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів, або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, а відповідач фактично обмежив право позивача на отримання пенсії без обмеження граничним розміром.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

Аналогічна правова позиція висвітлена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 24 березня 2016 року у справі №К/800/45896/15, від 19.05.2016 року у справі № К/800/41001/15, від 11 жовтня 2016 року у справі № К/800/51891/15; в постановах Київського апеляційного адміністративного суду від 18 жовтня 2016 року у справі № 753/14671/16-а, Харківського апеляційного адміністративного суду від 20.10.2016 року у справі № 639/5562/16-а, в яких зазначено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановлених пунктом 2 розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

Дана позиція також узгоджується із висновками, які викладені в ухвалах ВАСУ від 06 липня 2016 року (справа № 159/667/16-а), від 06 жовтня 2016 року (справа № К/800/4090/16), від 06 жовтня 2016 року (справа №К/800/23710/16), від 11 жовтня 2016 року (справа № К/800/11091/16) у спорах щодо перерахунку пенсії на підставі Закону України «Про прокуратуру», зокрема, що право на перерахунок пенсії виникло з моменту призначення пенсії і на підставі діючого на той час законодавства, а тому не може бути обмежене чи скасоване при прийнятті нових законів чи інших нормативно-правових актів, оскільки це б суперечило ст. 22 Конституції України.

Також Конституційний Суд України у своєму рішенні від 13 травня 1997 року №1-зп зазначив, що стаття 58 Конституції України закріплює один з найважливіших загальновизнаних принципів сучасного права - закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Це означає, що вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи в громадянах упевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршено прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту (абзаци перший і другий пункту 5 мотивувальної частини вказаного Рішення). Суть зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів полягає в тому, що їх приписи поширюються на правовідносини, які виникли до набрання чинності тільки за умови, якщо вони скасовують або пом'якшують відповідальність особи (абзац другий пункту 2 Рішення Конституційного Суду України № 6-рп/2000 КСУ від 19 квітня 2000 року). Мета принципу незворотності - блокувати ущемлення прав і свобод людини з однією з важливих гарантій захисту від свавілля з боку влади, безпеки людини як громадянина, довіри до державних інституцій. Надання зворотної сили законам суперечить духу правової держави.

У вищевказаних рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Аналогічною є позиція ЄСПЛ щодо відсутності механізму реалізації норм прямої дії: держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах. Принцип юридичної визначеності означає, що громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності. При цьому, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію, держава чи орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у фізичних осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. (Yvonne van Duym v. Home Office (Case 41/74 Yvonne van Duym v. Home Office).

Так, у рішенні від 24 липня 2014 року №38677/06 «Будченко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції та порушенням цієї статті у зв'язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення. Крім того, у рішенні від 08 листопада 2006 року №63134/00 «Кечко проти України», Європейський суд не прийняв до уваги позицію України про колізію двох нормативно-правових актів - закону України, відповідно до якого встановлена допомога з бюджету і який є діючим та Закону України «Про Державний бюджет України» на відповідний рік, де положення останнього Закону, на думку Уряду України , превалювали як спеціальний закон. Суд не прийняв до аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Європейський суд вирішуючи справу «Войтенко проти України» (заява № 18966/02), прийшов до висновку, що посилання державних органів на неможливість виконання зобов'язань через відсутність законодавчих заходів є безпідставним.

Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Вказаних позицій дотримувався у своїх висновках і Конституційний суд України у рішенні рішення від 20 грудня 2016року № 7-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", якими було визнано такими, що не відповідають Конституції України положення ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 09 квітня 1992 року зі змінами, а саме:

- частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень;

- першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Положення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Крім цього, слід врахувати, що призначення органами Пенсійного фонду України особі пенсії та проведення її перерахунку є різними формами реалізації права громадянина на пенсійне забезпечення, а тому при проведенні перерахунку пенсії особи, застосуванню підлягає редакція статті Закону, яким визначався порядок та розмір відповідного пенсійного забезпечення такої особи саме на момент призначення їй пенсії.

Виходячи із висловлених позицій рішень ЄСПЛ, позицій висловлених у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій працівників правоохоронних органів, зокрема працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства, тому дії відповідача щодо відмови у перерахунку пенсії позивачу та виплати її без обмеження максимальним розміром є протиправними.

Таким чином, суд доходить висновку, що позивач має право на перерахунок та виплату пенсії, відповідно до правових положень ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» з урахуванням рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року, за вислугу років у розмірі 90% виходячи з середньомісячного заробітку визначеного у довідці прокуратури Вінницької області №18/2243 від 04 липня 2016 року про заробітну плату, без застосування обмеження пенсії максимальним розміром з 01 липня 2016 року, з врахуванням виплачених сум.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 5, 6, 17, 71, ст. 159-163 КАС України, суд

п о с т а н о в и в :

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області про відмову ОСОБА_1 в перерахунку та виплаті пенсії за вислугу років та обмеження її розміру.

Зобов'язати Шаргородське об'єднане управління Пенсійного фонду України Вінницької області провести перерахунок та виплату пенсії, призначеної ОСОБА_1, з урахуванням рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 12 вересня 2016 року, за вислугу років у розмірі 90% виходячи з середньомісячного заробітку визначеного у довідці прокуратури Вінницької області №18/2243 від 04 липня 2016 року про заробітну плату без застосування обмеження пенсії максимальним розміром з 01 липня 2016 року, з врахуванням виплачених сум.

Стягнути з Шаргородського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Вінницької області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 1102 гривні 40 копійок.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку та строки, встановлені статтями 185-187 цього Кодексу шляхом подання через суд першої інстанції апеляційної скарги з одночасним надсиланням копії апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі відкладення складення постанови у повному обсязі, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Войнаровський