Справа № 2-а-12827/09/2170
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2011-02-02 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 лютого 2011 р.Справа № 2-а-12827/09/2170

Категорія:12.3Головуючий в 1 інстанції: Горшков В.М.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого Джабурія О.В.

суддів Крусяна А.В.

ОСОБА_1

при секретарі Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 адміністративну справу за апеляційною скаргою УМВС України в Херсонській області на постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09.12.2009 року у справі за позовом ОСОБА_2 до УМВС України в Херсонській області про поновлення на службі,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до УМВС України в Херсонській області про поновлення на службі, посилаючись на те, що в період з 01.10.1989 року по 11.04.1995 рік він проходив службу в органах внутрішніх справ України.

Наказом начальника УМВС України в Херсонській області від 11.04.1995 р. №48 о/с був звільнений з органів внутрішніх справ з посади оперуповноваженого відділення оперативних розробок відділу тактичної розвідки і оперативних розробок з кваліфікованих вимагань, бандитизму та незаконного обігу зброї управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС за ст. 66 Положення про проходження служби (за проступки, що дискредитують звання начальницького складу). Підставою для звільнення позивача став висновок службової перевірки від 05.04.1995 року, затверджений колишнім начальником УМВС України в Херсонській області ОСОБА_3

ОСОБА_2 вважає дії щодо його звільнення протиправними, наказ УМВС України в Херсонській області від 11.04.1995 року №48 таким, що підлягає скасуванню. Позивач просить визнати зазначений наказ протиправним та скасувати його, поновити його на службі в органах внутрішніх справ України.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав та пояснив, що звільнення позивача з ОВС здійснено відповідно до чинного законодавства, наполягав на відмові в задоволенні позовних вимог.

Постановою Херсонського окружного адміністративного суду від 09.12.2009 року позов ОСОБА_2 задоволений в повному обсязі, поновлений строк звернення до суду, скасований наказ начальника УМВС України в Херсонській області від 11.04.1995 року №48 о/с в частині притягнення ОСОБА_2 до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з органів внутрішніх справ України за ст. 66 «Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР»; зобовязано УМВС України в Херсонській області поновити ОСОБА_2 на службі в органах внутрішніх справ України.

На зазначену постанову від 09.12.2009 року УМВС України в Херсонській області була подана апеляційна скарга, в якій апелянт просить скасувати цю постанову та винести нову постанову, якою в задоволенні вимог позивача відмовити.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з таких підстав.

Колегією суддів встановлені наступні обставини.

ОСОБА_2 з 01.10.1989 року по 11.04.1995 рік проходив службу в органах внутрішніх справ України на посаді оперуповноваженого відділення оперативних розробок відділу тактичної розвідки і оперативних розробок з кваліфікованих вимагань, бандитизму та незаконного обігу зброї управління по боротьбі з організованою злочинністю УМВС.

Відповідно наказу начальника УМВС України в Херсонській області від 11.04.1995 року № 48 ОСОБА_2 було звільнено з посади на підставі ст. 66 Положення про проходження служби (за проступки, що дискредитують звання начальницького складу). Підставою звільнення позивача став висновок службової перевірки від 05.04.1995 року, який був затверджений колишнім начальником УМВС України в Херсонській області ОСОБА_3

З вказаного висновку випливає, що згідно службової перевірки від 05.04.1995р. встановлено, що «за систематическое нарушение дисциплины, действия дискредитирующие звание сотрудника милиции, выразившееся в употреблении спиртными напитками с незнакомыми лицами, демонстрацию им табельного оружия, пистолета системы «Макарова», что впоследствии привело к его утрате, оперуполномоченного отделения оперативных разработок отдела тактической разведки и оперативных разработок по квалифицированным видам вымогательств, бандитизма и незаконного оборота оружия управления по борьбе с организованной преступностью УМВД Украины в Херсонской области старшего лейтенанта милиции ОСОБА_4 от занимаемой должности освободить и из органов внутренних дел уволить по ст. 66 Положения о прохождении службы».

З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про необхідність задоволення позову.

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Виходячи з положень зазначених вище законів, Кодексу та з контексту Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, у тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з органів внутрішніх справ відповідачем в порушення ст. 63 Конституції України, наказу МВС України від 06.12.1991 року № 552 при проведенні службового розслідування за фактом скоєння позивачем дисциплінарного проступку були порушенні права позивача, що виразилося у його не повідомленні про проведення розслідування та не ознайомлення з матеріалами та висновками, у звязку з чим був позбавлений можливості користуватися правами, передбаченими пп15.1, 15.3, 15.4 «Інструкції про порядок проведення службових розслідувань в органах внутрішніх справ України».

Правила Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ, що діяв на момент звільнення, а саме: ст.27 - за яким звільнення є крайнім заходом дисциплінарного стягнення і може провадитись за систематичне порушення дисципліни або вчинення проступку несумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ. Відповідно до ст.26 вказаного Дисциплінарного статуту, дисциплінарне стягнення повинно відповідати тяжкості вчиненого проступку і ступеню провини, при визначенні виду і міри покарання беруться до уваги: характер проступку, його наслідки, обставини, за яких його було вчинено, попередня поведінка винного, його ставлення до служби, стаж служби і рівень кваліфікації. Зазначено про порушення порядку проведення службового розслідування, який призначається з метою зясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою відповідно до ст.14 вищевказаного статуту та Інструкції про проведення службових внутрішніх розслідувань в органах внутрішніх справ, а саме п.10 вказаної Інструкції передбачає обставини, які підлягають повному, обєктивному і всебічному дослідженню: подія порушення, наявність вини, обставини, що впливають на ступінь та характер відповідальності, характеристика особи, причини та умови, що сприяли вчиненню порушення.

Крім викладеного, суд першої інстанції задовольнив вимогу позивача щодо поновлення пропущеного ним з поважних причин строку звернення до суду за захистом своїх законних прав та інтересів у звязку з ненаданням відповідачем на його вимогу матеріалів службової перевірки для ознайомлення та також відповідачем не було надано доказів надання позивачу можливості ознайомлення з матеріалами службової перевірки, на підставі чого був виданий оспорюваний наказ, що на думку суду першої інстанції унеможливлювало вчасне звернення до суду.

Проте, з висновками суду першої інстанції про задоволення вимог позивача погодитися не можна.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини регулюються Законом України "Про міліцію", Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року №114, Дисциплінарним статутом органів внутрішніх справ України, що затверджений Указом Президії Верховної ради Української РСР від 29.07.1991 р. № 1368-ХІІ.

Відповідно до підпункту "є" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в органах внутрішніх справ в запас (з постановкою на військовий облік) за порушення дисципліни.

Видаючи наказ про звільнення позивача з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил за ст.64 пункту «є» (за порушення дисципліни) відповідно до Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів Української РСР № 114 від 29.07.1991 р. з відповідними змінами та доповненнями, дійсними на період звільнення позивача, відповідач діяв в межах повноважень, наданих йому відповідними Законами України.

Так, відповідно до вимог ст.15 вказаного Дисциплінарного Статуту, на осіб рядового і начальницького складу можуть накладатися такі стягнення: зауваження; догана; сувора догана; затримка у присвоєнні чергового спеціального звання або поданні до його присвоєння на строк до одного року; попередження про неповну посадову відповідність; пониження в посаді; пониження в спеціальному званні на один ступінь; звільнення з органів внутрішніх справ.

Статтею 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, яка регулює порядок накладення дисциплінарного стягнення, визначено, що перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Окрім цього, статтею 16 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України передбачено, що дисциплінарне стягнення накладається у строк до одного місяця з дня, коли про проступок стало відомо начальнику. У разі проведення за фактом учинення проступку службового розслідування, провадження в кримінальній справі або справі про адміністративне правопорушення на осіб рядового і начальницького складу дисциплінарне стягнення може бути накладено не пізніше одного місяця з дня закінчення службового розслідування, провадження в кримінальній справі чи справі про адміністративне правопорушення, не враховуючи періоду тимчасової непрацездатності або перебування у відпустці.

Судом встановлено, що службове розслідування по факту порушення дисципліни позивачем було проведено 05.04.1995 р., дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в органах внутрішніх справ на позивача накладено 05.04.1995 р., та наказом № 48 о/с його звільнено у запас Збройних Сил за п.64 «є»- порушення дисципліни з 11.04.1995 року, тобто в межах строку, встановленого законом.

Разом з тим, відповідно до вимог ст.26 Дисциплінарного статуту дисциплінарне стягнення повинно відповідати тяжкості вчиненого проступку і ступеню провини. За вчинений дисциплінарний проступок накладається тільки одне стягнення. При порушенні дисципліни спільно кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного винного окремо. При визначенні виду і міри покарання беруться до уваги: характер проступку, його наслідки, обставини, за яких його було вчинено, попередня поведінка винного, його ставлення до служби, стаж служби і рівень кваліфікації. Перед накладанням стягнення, що оголошується в наказі, від винного береться пояснення (письмове чи усне).

Змістом ст. 27 вказаного Статуту передбачено, що звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ є крайнім заходом дисциплінарного стягнення і може провадитись за систематичне порушення дисципліни або вчинення проступку, несумісного з перебуванням на службі в органах внутрішніх справ.

Проводячи аналіз наведених правових норм та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач, приймаючи рішення про звільнення позивача з органів внутрішніх справ, яке є крайнім заходом дисциплінарного стягнення, зважаючи на його пояснення та матеріали службового розслідування, вважав вчинення вказаного проступку таким, що є несумісним з перебуванням його на службі в органах внутрішніх справ та прийняв рішення, що відповідає тяжкості вчиненого проступку і ступеню провини позивача.

Відповідно до глави шостої вищевказаного Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, яка передбачає пропозиції, заяви та скарги, стаття 40 закріплює право кожної особи рядового або начальницького складу оскаржити неправомірні щодо неї дії начальників з питань і в порядку, передбачених чинним законодавством.

При звільненні зі служби в органах внутрішніх справ за ініціативою адміністрації у разі відхилення скарги з цього приводу вищестоящими в порядку підлеглості службовою особою чи органом звільнений працівник органів внутрішніх справ має право оскаржити звільнення в суд.

Працівник органів внутрішніх справ має право оскаржити до суду прийняті щодо нього рішення службових осіб органів внутрішніх справ, якщо вважає, що вони ущемляють його гідність і особисті права, не пов'язані із службовою діяльністю.

Колегією суддів не встановлено та не підтверджено матеріалами справи фактів звернення позивача щодо оскарження прийнятого відносно нього наказу про звільнення як у судовому порядку так і в порядку, передбаченому Дисциплінарним статутом.

Крім цього, необґрунтованим на думку колегії суддів є доводи позивача щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду за захистом його законних прав та інтересів, а саме не надання відповідачем матеріалів службової перевірки, оскільки вказані обставини не можуть бути визнані поважними з огляду на те, що позивачу ніхто не забороняв та не перешкоджав звернутися до суду у встановлений законом строк для захисту своїх прав, як того вимагає діюче законодавство.

Так, дійсно ст.99 ч.4 КАС України передбачено, що якщо законом встановлена можливість досудового порядку вирішення спору і позивач скористався цим порядком, то обчислення строку звернення до суду починається з дня, коли позивач дізнався про рішення за результатами таких заяв. Але закон вказує саме на існування передбаченого законом порядку досудового вирішення спору, що передбачає фіксування названої норми в законі. В той час як судом першої інстанції такої норми не наведено. Відсутність передбаченої законом можливості досудового порядку вирішення спору свідчить про те, що перебіг строків позивачу потрібно рахувати з моменту звільнення. А відтак позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх прав.

Згідно п.13 Постанови Пленуму ВАСУ від 06.03.2008 року № 2 при розгляді справ з приводу проходження публічної служби застосовуються строки звернення до суду, встановлені спеціальними законами. В даному випадку Законом України «Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України»передбачено, що особа рядового чи начальницького складу ОВС має право на оскарження протягом 3 місяців з моменту, коли особа дізналась про порушення своїх прав.

Назване є підставою для скасування рішення суду першої інстанції через порушення норм процесуального права, яке потягло невірне вирішення спору по суті.

Судова колегія вважає наведені висновки суду першої інстанції не правильними і такими, що не відповідають вимогам КАС України та приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Відповідач, який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду доказав та обґрунтував її.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при вирішенні справи порушені норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Колегія суддів, керуючись п.п.3,4 ч.1 ст. 202 КАС України вважає необхідним, скасовуючи постанову суду першої інстанції, прийняти нову ухвалу, якою залишити без розгляду адміністративний позов ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 195, 196; 198; 202; 205; 206; 254 КАС України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу УМВС України в Херсонській області задовольнити частково, постанову Херсонського окружного адміністративного суду від 09.12.2009 року скасувати, постановити по справі нову ухвалу, якою адміністративний позовом ОСОБА_2 до УМВС України в Херсонській області про поновлення на службі - залишити без розгляду.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 07.02.2011 року.

Головуючий: О.В.Джабурія

Суддя: А.В.Крусян

Суддя: О.І.Шляхтицький