Справа № 446/2201/16-а
Суддя: Клюба Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-05-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 травня 2017 рокуЛьвів№ 876/4021/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Клюби В. В.

суддів: Іщук Л. П., Онишкевича Т. В.

з участю: секретаря судового засідання Сердюк О. Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові апеляційну скаргу Кам'янка - Бузького об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області на постанову Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року у справі №446/2201/16 - а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кам'янка - Бузького об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними, -

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області з адміністративним позовом до Кам'янка - Бузького об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, у якому просила: визнати протиправними дії відповідача щодо невиплати їй (позивачу) доплати до пенсії підвищення як реабілітованому громадянину розмір 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування; зобов'язати відповідача виплатити неодержане підвищення до пенсії за період з 01 серпня 2013 року по 30 липня 2016 року в розмірі 8 648 гривень 25 коп.; зобов'язати відповідача виплачувати підвищення як реабілітованому громадянину, виходячи з розміру 25 відсотків мінімальної пенсії за віком, відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», виходячи з мінімального розміру пенсії за віком, встановленого ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно довідки про реабілітацію №4/5 - Р - 13083 виданої 24 вересня 1998 року, її було реабілітовано на підставі ст. 1 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні» і вона має право на пільги, що підтверджується посвідченням №14/22 - Р від 27 березня 2012 року, яке видане Львівською обласною радою. Згідно з вимогами п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії підвищуються на 50 відсотків мінімальної пенсії за віком, а членам їх сімей - на 25 відсотків мінімальної пенсії за віком. Таким чином, розмір підвищення особам мав би становити виходячи з розмірів мінімальної пенсії по віку і сума невиплати становить відповідно 8 648 гривень 25 коп.

Постановою Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено частково: визнано протиправними дії відповідача щодо невиплати позивачу надбавки до пенсії як члену сім'ї політично репресованого, згодом реабілітованого і якого було примусово переселено в розмірі, передбаченому п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» із розрахунку 25 % мінімальної пенсії за віком, встановленої ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02 червня 2016 року з врахуванням виплачених сум; зобов'язано відповідача проводити нарахування та виплату позивачу, підвищення до пенсії відповідно до пункту "г" статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25% мінімальної пенсії з віком, встановленої частиною першою статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», починаючи з 02 червня 2016 року з врахуванням виплачених сум і до настання обставин, з якими Закон пов'язує зміну чи припинення таких виплат. В решті позовні вимоги залишити без розгляду.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку до Львівського апеляційного адміністративного суду. У поданій апеляційній скарзі посилається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи та на порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим просить скасувати постанову суду та прийняти нову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, відповідач посилається на те, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №654 від 16 липня 2008 року «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» громадянам, які є членами сімей осіб, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії підвищення проводиться в розмірі 43 гривні 52 коп. Мінімальний розмір пенсій за віком, встановлений абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», застосовується виключно для визначення розміру пенсій, призначених згідно з цим Законом. Тому, зазначений розмір пенсії за віком не може застосовуватись для обчислення підвищення громадян, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, та членів їх сімей, який було примусове переселено.

Особи, які беруть участь у справі в судове засідання не прибули та не направили представників, хоча належним чином та у встановленому законом порядку були повідомлені про дату, час та місце судового засідання. При цьому, від осіб, які беруть участь у справі відсутні клопотання про розгляд справи за їх участі та судом не визнавалася обов'язковою участь сторін і представників в апеляційному розгляді справи.

У зв'язку з цим відповідно до ст. ст. 41, 196 Кодексу адміністративного судочинства України справу розглянуто за відсутності сторін та представників, а також не проводилося фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Постановляючи оскаржуване судове рішення про часткове задоволення позовних вимог та умотивовуючи свої висновки, суд першої інстанції виходив з того, що аналізуючи співвідношення пункту 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654 та пункту "г"статті 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення», суд виходив з пріоритетності застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про пенсійне забезпечення» як нормативно - правового акту вищої юридичної сили. Відтак, суд вважав, що підвищення до пенсії, яке виплачується відповідачу в обсягах, визначених постановою Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року №654, звужує розмір сум, що підлягають виплаті реабілітованим громадянам та суперечить Закону України «Про пенсійне забезпечення», який має вищу юридичну силу.

При цьому, позов щодо виплати підвищення до пенсії з 01 серпня 2013 року поданий після закінчення шестимісячного строку звернення до суду, який в даному випадку слід обчислювати з дня подачі позову до суду, тобто з 02 грудня 2016 року. З позовної заяви та доданих до неї матеріалів судом першої інстанції не встановлено підстав для визнання причин пропуску такого строку поважними, тому позов в частині виплати підвищення до пенсії з 01 серпня 2013 року по 02 червня 2016 року слід залишити без розгляду. Разом з тим, відповідно до вимог ч. 2 ст. 87 Закону України «Про пенсійне забезпечення» суми пенсії, не одержані своєчасно з вини органу, що призначає або виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь - яким строком.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Судами першої та апеляційної інстанції встановлено і підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку у відповідача та отримує пенсію за віком з врахуванням підвищення до пенсії примусово переселених членів сім'ї політично репресованого, згодом реабілітованого в розмірі 43 гривні 52 коп. на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 16 липня 2008 року № 654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян».

Згідно архівної довідки від 24 вересня 1998 року №4/5 - Р - 13083 позивача, як члена сім'ї учасника ОУН ОСОБА_2 виселено на спецпоселення з конфіскацією майна в Хабаровський край по політичних мотивах. На підставі ст. 3 Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні» від 17 квітня 1991 року позивач була реабілітована, з поверненням конфіскованого майна або його вартості.

10 червня 1956 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 від 10 червня 1956 року. Про це в книзі записів актів цивільного стану вчинений відповідний запис за №111.

Також, відповідно до посвідчення №14/22 - Р від 27 березня 2012 року, яке видане Львівською обласною радою, має право на пільги, передбачені Законом України «Про реабілітацію жертв політичних репресій на Україні».

Даючи правову оцінку оскаржуваному судовому рішенню та доводам особи, яка подала апеляційну скаргу, колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.

Згідно п. «г» ч. 1 ст.77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, призначені пенсії підвищуються на 50%, а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - на 25% мінімальної пенсії за віком.

Згідно п. 6 Розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до прийняття відповідного закону до пенсій, передбачених цим Законом, установлюються надбавки та здійснюється їх підвищення згідно із Законом України «Про пенсійне забезпечення». Зазначені надбавки та підвищення встановлюються в розмірах, що фактично виплачувалися на день набрання чинності цим Законом з наступною індексацією відповідно до законодавства про індексацію грошових доходів населення. Виплата їх здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Підпунктом 2 пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №654 «Про підвищення рівня пенсійного забезпечення громадян» встановлено, що з 1 вересня 2008 року громадянам, які необґрунтовано зазнали політичних репресій і згодом були реабілітовані, до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачуються замість пенсії, підвищення проводиться в розмірі 54 гривні 40 коп., а членам їх сімей, яких було примусово переселено, - 43 гривні 52 коп.

З огляду на загальні засади пріоритетності законів над підзаконними актами, Закон України «Про пенсійне забезпечення» має вищу юридичну силу в порівнянні з постановою Кабінету Міністрів України №654, яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав. Отже, відповідач неправомірно виплачував підвищення до пенсії в меншому розмірі, ніж це передбачено п. «г» ст. 77 зазначеного Закону.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції, що пенсія є періодичним платежем, виплата якої, за загальним правилом, не обмежена у часі. Підвищення до пенсії, яке є додатковою виплатою особі, яка визнана такою, що має право на нього, нерозривно пов'язано з виплатою пенсії і також має не визначений у часі граничний термін виплати.

Тобто, відповідач зобов'язаний проводити нарахування та виплату відповідних періодичних платежів, зокрема, членам сім'ї реабілітованих громадян, до втрати ними такого права.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача щодо нарахування та виплати підвищення до пенсії як громадянину, члену сім'ї політично репресованого, згодом реабілітованого і якого було примусово переселено відповідно до п. «г» ст. 77 Закону України «Про пенсійне забезпечення» в розмірі 25 відсотків мінімальної пенсії за віком починаючи з 02 червня 2016 року.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено, правова оцінка обставин у справі дана вірно.

При цьому, доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують висновків суду першої інстанції, які ґрунтуються на повному і об'єктивному дослідженню доказів та правильному застосуванні норм матеріального права.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто ухваленим відповідно до норм матеріального права з дотриманням процесуальних норм, та на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин справи.

З огляду на встановлені судами фактичні обставини справи та докази, представлені сторонами на підтвердження обставин, якими вони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийшов до законних і обґрунтованих висновків про часткове задоволення позовних вимог позивача.

Згідно ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи із змісту вищевказаних статей Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів апеляційного суду вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції про неправильне застосування норм матеріального права, яке призвело до неправильного вирішення справи, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Тобто, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, вирішуючи даний спір, правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування і відповідно - до задоволення апеляційної скарги апеляційний суд не вбачає.

На підставі вищевикладеного та керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Кам'янка - Бузького об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Кам'янка - Бузького районного суду Львівської області від 27 грудня 2016 року у справі №446/2201/16 - а за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Кам'янка - Бузького об'єднаного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання дій протиправними - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили, а у випадку складення ухвали в повному обсязі відповідно до ст. 160 ч. 3 Кодексу адміністративного судочинства України - у цей же строк з дня складення ухвали суду в повному обсязі безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя В. В. Клюба
судді Л. П. Іщук
Т. В. Онишкевич

Повний текст ухвали складено 04 травня 2017 року.