Справа № 754/1721/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"18" квітня 2017 р. м. Київ К/800/42278/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5 до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про часткове скасування розпорядження та зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою представника ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 на постанову Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в якому просила: скасувати пункт 2.1. розпорядження Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації від 24 жовтня 2014 року № 593 «Про розгляд заяв громадян та організацій Деснянського району з квартирних питань»; зобов'язати Деснянську районну в місті Києві державну адміністрацію здійснити постановку ОСОБА_5 на квартирний облік громадян, які користуються правом позачергового одержання жилих приміщень.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що оскаржуване розпорядження відповідача в частині відмови ОСОБА_5 в прийнятті на квартирний облік є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки у її підопічного відсутнє житло, яке належить йому на праві власності, а його місце проживання зареєстровано за місцезнаходженням гуртожитку Київського військового ліцею ім. І. Богуна (м. Київ), в якому він навчається, що свідчить про наявність у нього права на зарахування на квартирний облік в місті Києві.

Постановою Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі представник позивача ОСОБА_6, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 є опікуном неповнолітнього ОСОБА_5, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в с. Кам'янка Тельманівського району Донецької області.

Відповідно до повідомлення Будьонівської районної у місті Донецьку ради за № 05-5-257 від 28 серпня 2006 року ОСОБА_5 поставлений на первинний облік 19 липня 2006 року за №6/127 у Будьонівському районі як дитина - сирота.

Рішенням виконавчого комітету Новоселівської сільської ради Тельманівського району Донецької області №38 від 14 грудня 2006 року за малолітнім ОСОБА_5 закріплено 1/2 частину житла, яке знаходиться в с. Кам'янка Тельманівського району Донецької області.

Відповідно до довідки Київського військового ліцею ім. І. Богуна від 10 вересня 2014 року ОСОБА_5 навчається в Київському військовому ліцеї ім. І. Богуна, де постійно перебуває та знаходиться на повному державному утриманні; термін навчання по червень 2016 року.

09 листопада 2014 року ОСОБА_4 звернулась до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою про зарахування її підопічного ОСОБА_5 на квартирний облік по категорії дітей-сиріт.

Розпорядженням Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації №593 від 24 жовтня 2014 року на підставі частини 2 статті 39 Житлового кодексу Української РСР, частин1, 2 статті 32 та частини 1 статті 33 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», статті 25 Закону України «Про охорону дитинства» в прийнятті на квартирний облік ОСОБА_5 відмовлено.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову суди попередніх інстанцій виходили з того, що чинним законодавством України передбачено обов'язок відповідних органів місцевого самоврядування взяти дитину - сироту на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов тільки після досягнення такою особою 16 річного віку, в той час, як ОСОБА_5 станом на час розгляду справи шістнадцяти років не виповнилося, що свідчить про передчасність заявленого позову.

Проте повністю погодитись з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій не можна.

У відповідності до частини 2 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

Відповідно до частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, розглядаються судами в порядку цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Житлові спори особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.

У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб'єкта владних повноважень як відповідача.

Аналіз наведених вище правових норм свідчить про те, що спори про взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, отже цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, а пов'язаний з вирішенням питання щодо права на житло.

Вказаний висновок щодо такого застосування норм права викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі №6-14цс16.

Подібну правову позицію щодо належності спорів у сфері житлових відносин до повноважень цивільних судів висловила колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 23 лютого 2016 року (справа №21-6551а15).

Однак, вирішуючи спір по суті, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували юридичної природи спору, що виник між сторонами, та не звернули увагу на те, що позивач звернувся до суду за захистом прав, що виникли з житлових правовідносин, цей спір не є публічно-правовим і для нього встановлений інший порядок судового вирішення, а тому зазначена справа не підлягає розгляду в порядку, встановленому Кодексом адміністративного судочинства України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Якщо провадження за позовною заявою, яку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства, було помилково відкрито, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини 1 статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

За правилами частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За таких обставин рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі - закриттю.

Керуючись статтями 157, 220, 222, 223, 228, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, ОСОБА_6 задовольнити частково.

Постанову Деснянського районного суду міста Києва від 09 липня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2015 року скасувати.

Провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_4, яка дії в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, до Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про часткове скасування розпорядження та зобов'язання вчинити певні дії закрити.

Роз'яснити позивачу право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Я.Л. Іваненко

Судді: М.М. Заїка

М.І. Мойсюк