Справа № 200/1163/17(2а/200/387/17)
Суддя: Шлай А.В.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

04 квітня 2017 рокусправа № 200/1163/17(2а/200/387/17)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Шлай А.В.

суддів: Чабаненко С.В. Прокопчук Т.С.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Комунального підприємства "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами" Дніпропетровської міської ради на ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2017 року по справі за заявою депутата Дніпропетровської міської ради 7 скликання ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі №335/288/17 (2-а/35/78/2017) за адміністративним позовом депутата Дніпропетровської міської ради 7 скликання ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради, треті особи: Департамент економіки, фінансів та міського бюджету Дніпропетровської міської ради, Управління реклами Дніпропетровської міської ради, Комунальне підприємство "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами" Дніпропетровської міської ради, про визнання незаконним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

Депутат Дніпропетровської міської ради 7 скликання ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 12.07.2016 №264 «Про приведення окремо розташованих рекламних засобів, установлених на території міста, у відповідність до вимог чинного законодавства». Одночасно позивачем було подано клопотання про забезпечення адміністративного позову шляхом зупинення дії рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 12.07.2016 № 264 «Про приведення окремо розташованих рекламних засобів, установлених на території міста, у відповідність до вимог чинного законодавства»; заборони Виконавчому комітету Дніпровської міської ради до розгляду справи по суті приймати аналогічні (подібні) рішення; заборони Виконавчому комітету Дніпропетровської міської ради, третім особам - Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, Управлінню реклами Дніпровської міської ради, Комунальному підприємству «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради, іншим виконавчим органам Дніпровської міської ради, підприємствам, установам незалежно від форми власності, їх службовим та посадовим особам, вчиняти будь-які дії, направлені на виконання рішення Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 12.07.2016 № 264 «Про приведення окремо розташованих рекламних засобів, установлених на території міста, у відповідність до вимог чинного законодавства»; заборони Виконавчому комітету Дніпропетровської міської ради, третім особам - Департаменту економіки, фінансів та міського бюджету Дніпровської міської ради, Управлінню реклами Дніпровської міської ради, Комунальному підприємству «Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами» Дніпропетровської міської ради, іншим виконавчим органам Дніпровської міської ради, здійснювати будь-які дії, направлені на примусовий демонтаж рекламних конструкцій (рекламних засобів), розташованих на території міста згідно виданих дозволів на розміщення зовнішньої реклами, виданих у відповідності до чинного законодавства, в тому числі, шляхом залучення для проведення демонтажу підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, їх службових та посадових осіб.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2017 року клопотання задоволено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами" Дніпропетровської міської ради, як третя особа у справі, подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. На думку апелянта, оскаржена ухвала не містить посилань на будь-які фактичні дані в обґрунтування необхідності вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, що є порушенням приписів статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України. Заборонивши відповідачу приймати рішення, суд першої інстанції втрутився у здійснення управлінської діяльності та реалізації компетенції, як суб'єктом владних повноважень, що не відповідає Рекомендаціям Комітету ОСОБА_2 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень. Крім того, суд першої інстанції не зазначив, в чому саме полягають порушення прав позивача у зв'язку із прийняттям спірного рішення та яким чином невизначеному колу осіб заборонено вчиняти будь-які дії.

На підставі частини 1 статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглянута у порядку письмового провадження.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

У вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до абзацу другого пункту 17 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року № 2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача у справі, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення суб'єкта владних повноважень.

В оскарженій ухвалі підставами для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову судом першої інстанції зазначено те, що позивачем наведені відповідні обставини, які підтверджують існування ризику спричинення рекламорозповсюджувачам міста Дніпра збитків до ухвалення рішення в справі та те, що для відновлення їх прав, свобод та інтересів необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.

Проте, мотивація рішення суду не відповідає приписам статті 117 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки позивач не навів та не надав належних доказів на підтвердження доводів про очевидну небезпеку заподіяння шкоди його правам, свободам та інтересам без вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Стаття 3 цього ж Кодексу визначає позивача, як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду (пункт 8 частина 1). Натомість, позивач у своєму клопотанні стверджує, що він звернувся за захистом рекламорозповсюджувачів міста Дніпра, не навівши перелік їх, (які і мають бути позивачами у справі), не надавши документів на підтвердження здійснення представницьких функцій, як це передбачено статтями 56, 58 Кодексу адміністративного судочинства України. Належність до кола осіб, яким за законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначеного статтею 60 цього ж Кодексу, позивачем також не наведена.

Забороняючи відповідачу приймати аналогічні (подібні) спірному рішення суд першої інстанції фактично втрутився у дискреційні повноваження субєкта владних повноважень органу місцевого самоврядування. Крім того, такий захід забезпечення адміністративного позову процесуальним законом не передбачений.

Забороняючи відповідачу, третім особам та іншим виконавчим органам, підприємствам, установам, незалежно від форм власності, їх службовим та посадовим особам вчиняти будь-які дії, направлені на демонтаж рекламних конструкцій (рекламних засобів), розташованих на території міста згідно наданих дозволів на розміщення зовнішньої реклами, виданих у відповідності до чинного законодавства, суд першої інстанції унеможливив виконання ухвали, оскільки, по-перше, демонтаж рекламних конструкцій можливий і за іншими підставами ( у тому числі, у добровільному порядку); по-друге, обмежив право власників рекламних конструкцій на вільне розпорядження цими обєктами; по-третє, не визначив кола конкретних осіб, яким заборонено здійснювати демонтаж рекламних конструкцій; по-четверте, не визначив перелік рекламних конструкцій, які не підлягають демонтажу до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 199 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду і постановити нову ухвалу. Підставами для скасування ухвали суду першої інстанції є, у тому числі, порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання (пункт 4 частини 1 статті 202 цього ж Кодексу).

Порушення процесуальних норм призвели до ухвалення незаконного рішення оскарженої ухвали про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, яка підлягає скасуванню. У задоволенні клопотання про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову має бути відмовлено у зв'язку із відсутністю законодавчо визначених підстав. Апеляційна скарга, доводи якої судом визнані обґрунтованими, підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 195-196, 199, 202, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства "Управління з організації контролю у сфері благоустрою та розміщення зовнішньої реклами" Дніпропетровської міської ради - задовольнити.

Ухвалу Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 січня 2017 року в адміністративній справі №335/288/17 (2-а/35/78/2017) - скасувати.

У задоволенні заяви депутата Дніпропетровської міської ради 7 скликання ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову - відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її постановлення і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуючий: А.В. Шлай

Суддя: С.В. Чабаненко

Суддя: Т.С. Прокопчук