Справа № 442/1365/17
Суддя: Нагірна О. Б.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 442/1365/17
Провадження № 2-а/442/69/2017
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі головуючого судді Нагірної О.Б.,

за участю секретаря Нестір А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про визнання дій протиправними та скасування постанови, -

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищезгаданим позовом, в підтвердження позовних вимог покликається на те, що Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області винесена постанова №8/51-ф/пз від 12.05.2015 року по справі про адміністративне правопорушення, згідно якої його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 188-42 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 грн. Вказує на те, що дана постанова ним не підписувалася, про її існування він вперше дізнався 15.02.2017 року від свого представника. За таких обставин, просить поновити йому строк на оскарження постанови.

Крім того, стверджує, що оскаржувана постанова є незаконною, оскільки він не повинен нести відповідальність за вчинену шляхом реконструкції веранди прибудову до будинку №18 по вулиці Вербова, 18 у м.Дрогобич, які були скоєні у 2000 році та у 2008 - 2009 роках, оскільки на той час не було встановленої законом відповідальності за такі порушення.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з підстав, зазначених у позові.

Представник позивача ОСОБА_2 підтримав думку свого довірителя. Просив задовольнити позов.

Представник відповідача ОСОБА_3 просив відмовити в задоволенні позову, пославшись на письмове заперечення.

Заслухавши думку учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, по справі, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з вимог п.3 ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до п.1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом звернутись до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією, чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи та інтереси. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в адміністративному суді, до підсудності якого вона віднесена цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Судом встановлено, що з 1997 року позивач, на підставі ордеру на житлове приміщення №75 від 25.04.1997 року, виданого виконавчим комітетом Дрогобицької міської ради, а також члени його сім»ї ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_5 (дочка) і ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (сини) проживали у ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі свідоцтва на право власності на квартиру, виданого 30.04.1999 року, комісією з питань приватизації житла при виконкомі Дрогобицької міської ради, позивач, а також ОСОБА_4, ОСОБА_6 і ОСОБА_5, отримали у спільну власність квартиру АДРЕСА_1.

На час оформлення права власності на вказану квартиру у 1999 році, по сусідству з членами його сім»ї, у квартирі АДРЕСА_2, проживала мати позивача - ОСОБА_7, яка придбала цю квартиру згідно договору купівлі-продажу від 21.08.1989 року.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 21.03.2002 року державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори, після смерті матері ОСОБА_7, позивач отримав у порядку спадкування квартиру АДРЕСА_3, яка становила ? ідеальної частини житлового будинку за вищезгаданою адресою.

З матеріалів справи вбачається, що будинок №18 по вулиці Вербова у м.Дрогобич з часу будівництва розташований у низовині та у випадку настання сильних дощів та танення снігу, будинок часто затоплювало. Дана обставина також підтверджується Актом від 08.05.1997 року, складеного відповідальними працівниками житлово-експлуатаційної контори №1, згідно якого встановлено, що під час проливних дощів, 7-8 травня 1997 року, річка ОСОБА_2 вийшовши з берегів, затопила будинок №18 по вулиці Вербова, у тому числі було повністю затоплене підвальне приміщення.

Враховуючи дану обставину, матір»ю позивача було укріплено дерев»яну веранду шляхом вимурування її з цегли. В 2002 році, коли позивач отримував свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері, то вказана квартира вже була з прибудовою, однак, жодних довільних документів на прибудову, його мати не встигла оформити.

Матеріалами справи також встановлено, що впродовж 2000 - 2008 років продовжувалися затоплення водою будинку №18 по вулиці Вербова у м.Дрогобич, особливо у період випадання сильних дощів, танення снігу чи стихійних лих. Дана обставина підтверджується копією публікації місцевої газети «Галицька зоря» за №33 (1830) від 19.03.2004 року (стаття «Венеція на Вербовій») та цієї ж газети від 28.07.2008 року за №85 (12696) (стаття «Збитки від природних катаклізмів на Дрогобиччині сягнули понад 7 мільйонів гривень), де зображена фотографія підтопленого помешкання квартири №2 по вул.. Вербовій у м.Дрогобич після стихійного лиха 25.07.2008 року на Західній Україні, в тому числі в м.Дрогобич.

З копії будинкової книги по квартирі АДРЕСА_4, що позивач 14.04.2006 року знятий з реєстрації за даною адресою. Дана обставина також підтверджується копією його паспорта та копією довідки КП «ЖЕО» за №950 від 17.02.2017 р., що вказує на те, що позивач особисто жодної участі в прибудові до квартир №1 та №2 по вулиці Вербова у м.Дрогобич, ніколи не брав.

Судом встановлено, що в 2003 році, позивач та члени його сім»ї зверталися до Дрогобицької міської ради з заявою про надання їм у власність земельної ділянки по вул..Вербові, 18 в м.Дрогобич.

Згідно п. 1.3. ухвали Дрогобицької міської ради №271 від 26.12.2003 року вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 надано безоплатно у спільну сумісну власність для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 670 кв м по вулиці Вербовій, 18 у Дрогобич, Львівської області. Однак, отримати Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку та відповідно зареєструвати право власності на цю земельну ділянку у встановленому законом порядку ні він, ні члени його сім»ї по даний часне мають змоги, так як з 2005 року по даний час з приводу частини вказаної земельної ділянки триває судовий спір.

В грудні 2014 року головним державним інспектором інспекційного відділу у Південному регіоні Департаменту ДАБІ у Львівській області ОСОБА_3, була проведена перевірка дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, результати якої зазначені в акті перевірки №3/4 від 02.12.2014 року. З цього акту перевірки вбачається, що нібито позивач по вулиці Вербовій, 18 у м.Дрогобичі у 2009 році здійснив реконструкцію житлового будинку із прибудовою без дозволу на виконання будівельних робіт та затвердженої в установленому порядку проектної документації. Даною перевіркою було встановлено, що на час перевірки не проводились будівельні роботи та приміщення не експлуатується. У даному акті позивачем було зазначено, що прибудова здійснена у 2009 році та дану прибудову до квартири №2 по вказаній адресі здійснив його син ОСОБА_5. Крім того, позивачем зазначалася обставина, що узаконити таку прибудову він не зміг, так як триває судовий спір щодо земельної ділянки.

Незважаючи на пояснення позивача, інспектором Мошовським І.Д. стосовно нього було складено протокол №3/4 від 02.12.2014 року про адміністративне правопорушення за ст.96 ч.1 КУпАП, в якому було констатовано порушення реконструкції вказаного будинку по вулиці Вербова, 18 у м.Дрогобичі у 2009 році.

02.12.2014 року інспектором Мошовським І.Д. було винесено припис №3/4 про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил, яким позивача зобов»язано усунути порушення вимог містобудівного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що при винесенні оскаржуваної постанови Департаментом ДАБІ у Львівській області не було встановлено, що на час винесення 02.12.2014 року інспектором Мошовським І.Д. вказаного вище припису №3/4 у зв»язку з наявністю судового спору щодо земельної ділянки по вулиці Вербова, 18 у м.Дрогобичі, між позивачем та його сусідкою ОСОБА_8 виконати вимоги цього припису було неможливим.

В приписі №3/4 від 02.12.2014р. наведена вимога усунути порушення вимог містобудівного законодавства, а саме: п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Вказана норма закону передбачала, що замовник має право виконувати будівельні роботи після направлення замовником повідомлення про початок виконання будівельних робіт органу державного архітектурно- будівельного контролю - щодо об'єктів, будівництво яких здійснюється на підставі дівельного паспорта, які не потребують реєстрації декларації про початок виконання дівельних робіт або отримання дозволу на виконання будівельних робіт згідно з переліком об'єктів будівництва, затвердженим центральним органом виконавчої влади, забезпечує формування державної політики у сфері містобудування. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що зазначені у частині першій цієї статті документи, що дають право на виконання будівельних робіт, є чинними до завершення будівництва, ОСОБА_9 здійснення державного архітектурно-будівельного контролю, завердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.05.2011 р. №553 свідчать про те, що контролюючий орган, у разі виявлення порушення державних будівельних норм, стандартів і правил, вправі виносити припис про усунення вказаних правопорушень, проте реєстрація повідомлення про початок будівельних робіт є початковим етапом будівництва і не може бути зареєстрована після завершення такого. Оскільки, реконструкція будинку по вул.Вербовій, 18 у м.Дрогобичі завершена в 2009 році, то у Департаменту ДАБІ у Львівській області не було правових підстав для вимоги про реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт в грудні 2014 року.

Фактично, таку вимогу неможливо було виконати з самого моменту винесення припису, оскільки будівництво завершене.

Департаментом ДАБІ у Львівській області не було встановлено, що позивачем на виконання вимог припису №3/4 від 02.12.2014р. у грудні 2014 року, вживалися заходи шляхом звернення до ФОП «ОСОБА_10О.» з проханням виготовити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) по вказаній адресі, а також ФОП ОСОБА_11 з проханням виготовлення проекту по реконструкції з прибудовою житлового будинку з наступним виготовленням будівельного паспорту. Однак, як уже зазначалося вище, така документація не була виготовлена, так як з 2005 року триває судовий спір щодо земельної ділянки по вул..Вербовій, 18 в м.Дрогобич.

Згідно постанови Верховного суду України від 04.03.2014 року у справі №21-433а13, передбачено відповідальність за порушення містобудівного законодавства (у вигляді штрафів, знесення самовільного будівництва) за обставини здійснення такого після січня 2012 року. Зокрема, у цій постанові Верховний суд України вказав, що при розгляді спорів цієї категорії суди мають зясовувати питання щодо наявності в діях субєкта містобудування складу правопорушення, зокрема, факту закінчення будівництвом відповідного обєкта, наявності на цей момент встановленого законодавством обовязку вводити обєкт в експлуатацію, невведення в експлуатацію та використання обєкта, закону, який би встановлював відповідальність за невиконання обовязку із введення в експлуатацію, а також дотримання строків притягнення до публічної відповідальності.

Стаття 39 Закону № 3038-УІ від 17.02.2011 року «Про регулювання містобудівної діяльності», який набрав чинності 12 березня 2011 року, визначає порядок прийняття в експлуатацію, після набрання ним чинності, закінчених будівництвом обєктів та містить заборону на експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, не прийнятих в експлуатацію, за час його дії. ОСОБА_12 не містить темпоральних застережень, зокрема про поширення його дії на відносини, які виникли до набрання ним чинності.

Питання щодо прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів було вперше врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року №449, однак ця постанова стосувалася лише обєктів державного замовлення. ОСОБА_9 прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів не включених до державного замовлення, мав визначатися ОСОБА_10 Міністрів Республіки Крим, обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями за погодженням з Міністерством інвестицій і будівництва. З дня набрання чинності у листопаді 1994 року Закону України № 208/94-ВР від 14.10.1994 року «Про відповідальність за правопорушення у сфері містобудівної діяльності», стаття 1 якого встановлювала відповідальність за правопорушення у сфері містобудування, не передбачав відповідальності за експлуатацію або використання обєктів містобудування, не прийнятих в експлуатацію.

19 січня 2012 року згідно із Законом України від 22 грудня 2011 року № 4220-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення відповідальності та вдосконалення державного регулювання у сфері містобудівної діяльності» ОСОБА_12 № 208/94-ВР викладено у новій редакції, пункт 6 частини другої статті 2 якої передбачає, що субєкти містобудування, які є замовниками будівництва обєктів (у разі провадження містобудівної діяльності), або ті, що виконують функції замовника і підрядника одночасно, несуть відповідальність у вигляді штрафу за експлуатацію або використання обєктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, а також наведення недостовірних даних у декларації про готовність обєкта до експлуатації чи акті готовності обєкта до експлуатації.

Відповідно до Статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

У своєму Рішенні від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що за закріпленим у наведеній статті Конституції України принципом дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, Закон № 208/94-ВР, зокрема положення пункту 6 частини другої статті 2 щодо накладення штрафу за експлуатацію або використання обєктів будівництва, не прийнятих в експлуатацію, регулює питання відповідальності тих субєктів містобудування, які вчинили правопорушення у сфері містобудування, зокрема не ввели в експлуатацію відповідні обєкти до початку їх використання після набрання чинності цим Законом.

Конституційний принцип незворотності дії законів, які погіршують становище особи, дає підстави для висновку про неможливість застосування санкцій за дії (бездіяльність), які на момент, коли вони мали місце, за попереднього правового регулювання не були правопорушенням.

В контексті хронології правового регулювання спірних відносин поняття «експлуатація не прийнятого в експлуатацію обєкта» не може тлумачитись як триваюче правопорушення. Змістом цього правопорушення є невиконання обовязку із введення в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта містобудування до початку його експлуатації. Суспільна небезпека такого правопорушення насамперед полягає не в недотриманні встановленого правопорядку, а в небезпеці, яка може мати місце в результаті відсутності контролю за безпечністю побудованого обєкта містобудування з початку його використання.

Частина восьма статті 39 Закону № 303 8-VI зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 20 листопада 2012 року № 5496-УІ, встановлює, що експлуатація закінчених будівництвом обєктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Таким чином, логічним висновком має бути судження про те, що обовязок введення обєктів будівництва в експлуатацію, відповідальність за експлуатацію обєктів, не введених в експлуатацію, можуть стосуватися лише тих субєктів, які після закінчення будівництва та початку використання, маючи відповідний обовязок, не ввели обєкти містобудування в експлуатацію, за що встановлена відповідна відповідальність.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова Департаменту ДАБІ у Львівській області №8/51-ф/пз від 12.05.2015 р. по справі про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 188-42 КУпАП є незаконною, оскільки позивач не повинен нести відповідальність за вчинену шляхом реконструкції веранд прибудову до будинку №18 по вулиці Вербова, 18 у м.Дрогобич, які були вчиненні у 2000 році та у 2008 - 2009 роках, оскільки на той час не було встановленої законом відповідальності за такі порушення.

У той же час слід відмітити, інші істотні порушення вимог законодавства про адміністративні правопорушення при складанні вказаної постанови від 12.05.2015 року до справі про адміністративне правопорушення, а саме порушення вимог ст..38 КУпАП щодо строків накладення адміністративного стягнення. Відповіднор до припису від 02.12.2014року про виконання такого ОСОБА_1 повинен був повідомити до 02.02.2015року. Згідно акту №3/13 візуального огляду від 06.02.2015 року позапланової перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності 06.02.2015 року головний державний інспектор інспекційного відділу у Південному регіоні Департаменту ДАБІ у Львівській області ОСОБА_3 із залученням головного спеціаліста відділу містобудування та архітектури Дрогобицької міської ради ОСОБА_13 в результаті проведеної позапланової перевірки встановили, що вимоги припису від 02.12.2014р. за №3/4 не виконані. За таких обставин відповідно до вимог СТ..38 КУпАП адміністративне стягнення повинно було бути накладено не пізніше 2 місяців з дня виявлення правопорушення. Проте протокол про адмінправопорушення за ч.1 ст. 188-42 КУпАП стосовно нього був складений 29.04.2015р. та постанова по справі про адмінправопорушення №8/51-ф/пз була винесена 12.05.2015 р., тобто з порушенням двохмісячного терміну.

Разом з тим, суд вважає необхідним ОСОБА_1 поновити строк на оскарження постанови у звязку з тим, що про існування такої позивач дізнався лише 15.02.2017 року, що є порушенням ст.285 КУпАП.

Згідно ст.71 ч.2 КАС України, адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ст. 105 КАС України адміністративний позов може містити вимоги про: скасування або визнання протиправним рішення, дії, бездіяльність відповідача - суб'єкта владних повноважень повністю чи окремих його положень; зобов'язання відповідача - суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії та інше.

Відповідно до частини 2 статті 17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що постанова Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області по справі про адміністративне правопорушення №8/51-ф/пз від 12.05.2015року винесена неправомірно, а відтак, позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.11 ч.2, 138, 139, 160, 161,167 КАС України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Позов задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з адміністративним позовом про скасування постанови Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області по справі про адміністративне правопорушення №8/51-ф/пз від 12.05.2015року за ч.1 ст.188-42 КУпАП.

Визнати протиправною та скасувати постанову №8/51-ф/пз від 12.05.2015року Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 5100 гривень на ОСОБА_1 за ч.1 ст.188-42 КУпАП.

Стягнути з Департаменту Державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань 640гривень судового збору.

Постанова може бути оскаржена до апеляційного адміністративного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом 10-ти днів з моменту її проголошення.

Суддя Нагірна О.Б.