Справа № 826/13094/15
Суддя: Мазур А.С.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 квітня 2017 року № 826/13094/15

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Мазур А.С., суддів Келеберди В.І., Літвінової А.В., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомЛьвівської обласної історико-просвітницької правозахисної організації (ЛОІППО) «Меморіал»
до треті особиДержавної фіскальної служби України Міністерства інформаційної політики України Кабінету Міністрів України Державний комітет телебачення та радіомовлення України Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСМО»
про зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулась Львівська обласна історико-просвітницька правозахисна організація (ЛОІППО) «Меморіал» з позовом до Державної фіскальної служби України, Міністерства інформаційної політики України, Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Державний комітет телебачення та радіомовлення України, Товариство з обмеженою відповідальністю «ЕКСМО», в якому просить (з урахуванням заяви про зміну та доповнення позовних вимог від 12.07.2016):

- визнати протиправною бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення пропозицій Раді національної безпеки та оборони України щодо застосування відносно видавництв Російської Федерації, причетних до випуску книжок антиукраїнського та сепаратистського спрямування, а саме: ООО «Издательство «ЭКСМО» (також відоме під логотипом «Э»), ООО «Издательство «АЛГОРИТМ», ООО «Издательство «ЯУЗА», ООО «Издательство «АСТ», секторальних санкцій у вигляді обмеження торговельних операцій ввезення і продажу на території України книжкової продукції;

- зобов'язати Державну фіскальну службу України до вирішення питання про введення секторальних санкцій щодо російських видавництв ООО «Издательство «ЭКСМО» (також відоме під логотипом «Э»), ООО «Издательство «АЛГОРИТМ», ООО «Издательство «ЯУЗА», ООО «Издательство «АСТ» припинити пропуск через митний кордон України книжкової продукції даних видавництв.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що бездіяльність органів державної влади, зокрема Кабінету Міністрів України, підзвітних йому міністерств та відомств щодо невнесення пропозицій Раді національної безпеки та оборони України щодо застосування відносно видавництв Російської Федерації, причетних до випуску книжок антиукраїнського та сепаратистського спрямування, секторальних санкцій, які можуть обмежити їх діяльність на території України з метою отримання прибутку, що призводить до порушення прав громадян на інформаційну безпеку, несе загрозу розповсюдження сепаратизму та антиукраїнських настроїв.

Під час судового розгляду справи представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд задовольнити їх з підстав, вказаних у позовній заяві, з урахуванням заяви про зміну та доповнення позовних вимог від 12.07.2016.

Відповідачі проти задоволення позовних вимог заперечували. Так, Державною фіскальною службою України наголошено, що державне регулювання і контроль у видавничій сфері здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у видавничій сфері, яким є Державний комітет телебачення та радіомовлення України, яким, у свою чергу, на адресу Державної фіскальної служби Україна направлено перелік книжкових видань антиукраїнського змісту. Щодо інших книжкових творів, виданих зазначеними у позовній заяві видавництвами Російської Федерації, такої заборони щодо митного оформлення до Державної фіскальної служби України не надходило, відтак, в останнього, як у суб'єкта владних повноважень, що діє у межах та на підставі наявних у нього повноважень, відсутнє право на заборону проведення митного оформлення останніх.

Кабінетом Міністрів України у своїх запереченнях проти позову зазначено, що позивачем не визначено в чому саме полягає порушення його прав та яким чином саме бездіяльність Кабінету Міністрів України порушує його права. Крім того, відповідачем наголошено, що чинним законодавством на Кабінет Міністрів України не покладено обов'язку з внесення пропозицій Раді національної безпеки та оборони України стосовно застосування секторальних санкцій, оскільки вказане відноситься до права, а не обов'язку, відповідача.

Вказане також підтверджено представником Міністерства інформаційної політики України у письмових запереченнях проти позову, згідно з якими, зі змісту позовної заяви не вбачається факту порушення прав, свобод та інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин.

Третьою особою - Державним комітетом телебачення та радіомовлення України - повідомлено суд, що останнім, як центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики в інформаційній та видавничій сферах, оприлюднено список видань антиукраїнського змісту на сайті Держкомтелерадіо, який постійно оновлюється, та рекомендує розповсюджувачам книжкової продукції та громадськості інформувати про нововиявлені видання антиукраїнського змісту.

Розгляд справи здійснено у порядку письмового провадження на підставі ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані особами, які беруть участь у справі, документи і матеріали, всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Приписами ст. 1 Закону України «Про основи національної безпеки України» передбачено, що національною безпекою є захищеність життєво важливих інтересів людини і громадянина, суспільства і держави, за якої забезпечуються сталий розвиток суспільства, своєчасне виявлення, запобігання і нейтралізація реальних та потенційних загроз національним інтересам у сферах правоохоронної діяльності, боротьби з корупцією, прикордонної діяльності та оборони, міграційної політики, охорони здоров'я, освіти та науки, науково-технічної та інноваційної політики, культурного розвитку населення, забезпечення свободи слова та інформаційної безпеки, соціальної політики та пенсійного забезпечення, житлово-комунального господарства, ринку фінансових послуг, захисту прав власності, фондових ринків і обігу цінних паперів, податково-бюджетної та митної політики, торгівлі та підприємницької діяльності, ринку банківських послуг, інвестиційної політики, ревізійної діяльності, монетарної та валютної політики, захисту інформації, ліцензування, промисловості та сільського господарства, транспорту та зв'язку, інформаційних технологій, енергетики та енергозбереження, функціонування природних монополій, використання надр, земельних та водних ресурсів, корисних копалин, захисту екології і навколишнього природного середовища та інших сферах державного управління при виникненні негативних тенденцій до створення потенційних або реальних загроз національним інтересам.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про санкції», з метою захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, протидії терористичній діяльності, а також запобігання порушенню, відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави можуть застосовуватися спеціальні економічні та інші обмежувальні заходи (далі - санкції).

Санкції можуть застосовуватися з боку України по відношенню до іноземної держави, іноземної юридичної особи, юридичної особи, яка знаходиться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб'єктів, які здійснюють терористичну діяльність.

Застосування санкцій не виключає застосування інших заходів захисту національних інтересів, національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України, її економічної самостійності, прав, свобод та законних інтересів громадян України, суспільства та держави.

У силу ст. 3 Закону України «Про санкції», підставами для застосування санкцій є: 1) дії іноземної держави, іноземної юридичної чи фізичної особи, інших суб'єктів, які створюють реальні та/або потенційні загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяють терористичній діяльності та/або порушують права і свободи людини і громадянина, інтереси суспільства та держави, призводять до окупації території, експропріації чи обмеження права власності, завдання майнових втрат, створення перешкод для сталого економічного розвитку, повноцінного здійснення громадянами України належних їм прав і свобод; 2) резолюції Генеральної Асамблеї та Ради Безпеки Організації Об'єднаних Націй; 3) рішення та регламенти Ради Європейського Союзу; 4) факти порушень Загальної декларації прав людини, Статуту Організації Об'єднаних Націй.

Відповідно до п.п. 2 та 25 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про санкції», видами санкцій згідно з цим Законом є: обмеження торговельних операцій; інші санкції, що відповідають принципам їх застосування, встановленим цим Законом.

Частинами 1-3 ст. 6 Закону України «Про санкції» визначено, що пропозиції щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій виносяться на розгляд Ради національної безпеки та оборони України Верховною Радою України, Президентом України, Кабінетом Міністрів України, Національним банком України, Службою безпеки України.

Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо іноземної держави або невизначеного кола осіб певного виду діяльності (секторальні санкції), передбачених пунктами 1 - 5, 13 - 15, 17 - 19, 25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України, вводиться в дію указом Президента України та затверджується протягом 48 годин з дня видання указу Президента України постановою Верховної Ради України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту прийняття постанови Верховної Ради України і є обов'язковим до виконання.

Рішення щодо застосування, скасування та внесення змін до санкцій щодо окремих іноземних юридичних осіб, юридичних осіб, які знаходяться під контролем іноземної юридичної особи чи фізичної особи - нерезидента, іноземців, осіб без громадянства, а також суб'єктів, які здійснюють терористичну діяльність (персональні санкції), передбачених пунктами 1 - 21, 23 - 25 частини першої статті 4 цього Закону, приймається Радою національної безпеки та оборони України та вводиться в дію указом Президента України. Відповідне рішення набирає чинності з моменту видання указу Президента України і є обов'язковим до виконання.

З аналізу наведених законодавчих положень вбачається, що Кабінет Міністрів України дійсно наділений правом (а не обов'язком) на внесення до розгляду Ради національної безпеки та оборони України пропозиції щодо застосування санкцій у порядку, визначеному Законом України «Про санкції». При цьому, зміст наведених положень свідчить про оціночний характер підстав застосування таких санкцій, що виключає однозначне віднесення певної обставини до критеріїв, визначених ст. 3 Закону України «Про санкції».

Як вбачається зі змісту позовних вимог, Львівська обласна історико-просвітницька правозахисна організація (ЛОІППО) «Меморіал» вказує на бездіяльність Кабінету Міністрів України в частині невнесення пропозицій Раді національної безпеки та оборони України щодо застосування відносно видавництв Російської Федерації, причетних до випуску книжок антиукраїнського та сепаратистського спрямування, а саме: ООО «Издательство «ЭКСМО» (також відоме під логотипом «Э»), ООО «Издательство «АЛГОРИТМ», ООО «Издательство «ЯУЗА», ООО «Издательство «АСТ», секторальних санкцій у вигляді обмеження торговельних операцій ввезення і продажу на території України книжкової продукції.

У той же час, суд звертає увагу, що нормативно-правовим актом, який визначає основи захисту суспільства від розповсюдження продукції, що негативно впливає на суспільну мораль, є Закон України «Про захист суспільної моралі».

Згідно з ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист суспільної моралі», контроль за додержанням вимог цього та інших законів у сфері захисту суспільної моралі в межах своєї компетенції здійснюють Міністерство внутрішніх справ України, Національна поліція, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері культури, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері кінематографії, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, державну політику у сфері державної митної справи, державну політику у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування податкового, митного законодавства, Державний комітет телебачення і радіомовлення України та Національна рада України з питань телебачення і радіомовлення.

Громадський контроль за додержанням вимог законодавства у сфері захисту суспільної моралі здійснюють творчі спілки, які діють у сфері культури та мистецтв, журналістики. Держава забезпечує фінансову підтримку здійснення громадського контролю за додержанням вимог законодавства у сфері захисту суспільної моралі в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України (ч. 2 ст. 15 Закону України «Про захист суспільної моралі»).

Так, пп.пп. 1, 3 п. 4 Положення про Державний комітет телебачення і радіомовлення України, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.08.2014 №341, визначено, що Держкомтелерадіо відповідно до покладених на нього завдань: узагальнює практику застосування законодавства з питань, що належать до його компетенції, розробляє пропозиції щодо його вдосконалення та внесення в установленому порядку проектів законодавчих актів, актів Президента України, Кабінету Міністрів України на розгляд Кабінету Міністрів України; розробляє заходи щодо запобігання внутрішньому і зовнішньому інформаційному впливу, який загрожує інформаційній безпеці держави, суспільства, особи.

При цьому, Державний комітет телебачення і радіомовлення України (Держкомтелерадіо) є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Держкомтелерадіо є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері телебачення і радіомовлення, інформаційній та видавничій сфері (п. 1 вказаного Положення).

Відтак, чинним законодавством функція контролю у видавничій сфері, зокрема шляхом розроблення заходів щодо запобігання внутрішньому і зовнішньому інформаційному впливу, який загрожує інформаційній безпеці держави, суспільства, особи, покладена на Державний комітет телебачення і радіомовлення України.

На виконання вказаних положень, як вбачається з наявних у матеріалах справи доказів, Державним комітетом телебачення і радіомовлення України листами від 08.07.2015 №2923/24/4 та від 15.02.2016 №472/24/4 Державну фіскальну службу України повідомлено про необхідність вжиття заходів щодо недопущення ввезення книжкових видань антиукраїнського змісту та вилучення їх з продажу на території України, згідно з наведеним переліком відповідних літературних творів.

З наведеного вбачається, що державою в особі Державного комітету телебачення і радіомовлення України, як центрального органу, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема, у видавничій сфері, здійснюється функція з розроблення заходів щодо запобігання внутрішньому і зовнішньому інформаційному впливу, який загрожує інформаційній безпеці держави, суспільства, особи, у тому числі шляхом вжиття заходів з метою недопущення ввезення книжкових видань антиукраїнського змісту та вилучення їх з продажу на території України.

При цьому, чинним законодавством не передбачено обов'язку з ініціювання суб'єктами владних повноважень, у тому числі Кабінетом Міністрів України, питання щодо застосування санкцій, згідно із Законом України «Про санкції».

Відтак, з урахуванням вжиття Державним комітетом телебачення і радіомовлення України наведених вище заходів, твердження позивача про протиправну бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо невнесення пропозицій Раді національної безпеки та оборони України щодо застосування відносно видавництв Російської Федерації, причетних до випуску книжок антиукраїнського та сепаратистського спрямування, а саме: ООО «Издательство «ЭКСМО» (також відоме під логотипом «Э»), ООО «Издательство «АЛГОРИТМ», ООО «Издательство «ЯУЗА», ООО «Издательство «АСТ», секторальних санкцій у вигляді обмеження торговельних операцій ввезення і продажу на території України книжкової продукції, є необґрунтованими.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання Державної фіскальної служби України до вирішення питання про введення секторальних санкцій щодо російських видавництв ООО «Издательство «ЭКСМО» (також відоме під логотипом «Э»), ООО «Издательство «АЛГОРИТМ», ООО «Издательство «ЯУЗА», ООО «Издательство «АСТ» припинити пропуск через митний кордон України книжкової продукції даних видавництв, суд зазначає про таке.

Згідно з ч. 1 ст. 196 Митного кодексу України, не можуть бути пропущені через митний кордон України: 1) товари, переміщення яких через митний кордон України заборонено законом; 2) товари, на пропуск яких відповідно до закону потрібні дозволи інших державних органів, за відсутності цих дозволів (крім алкогольних напоїв і тютюнових виробів, а також харчових продуктів для власного споживання, що ввозяться громадянами в обсязі та в порядку, встановлених статтею 376 та частиною другою статті 378 цього Кодексу); 3) товари, що переміщуються через митний кордон України з порушенням вимог цього Кодексу та інших законів України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

У випадках, передбачених законом, на окремі товари встановлюються обмеження щодо їх переміщення через митний кордон України. Пропуск таких товарів через митний кордон України та їх митне оформлення здійснюються органами доходів і зборів на підставі отриманих з використанням засобів інформаційних технологій документів, які підтверджують дотримання зазначених обмежень, виданих державними органами, уповноваженими на здійснення відповідних контрольних функцій, іншими юридичними особами, уповноваженими на їх видачу, якщо подання таких документів органам доходів і зборів передбачено законами України (ч. 1 ст. 197 Митного кодексу України).

При цьому, ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, підстави для обмеження щодо переміщення окремих товарів через митний кордон України чітко регламентовані вказаними положеннями Митного кодексу України, відтак, Державна фіскальна служба України, як суб'єкт владних повноважень, зобов'язана діяти виключно у межах таких підстав, а тому розглядувані позовні вимоги зобов'язального характеру фактично створюють нові підстави для обмеження переміщення окремих товарів через митний кордон України, що не відповідає меті адміністративного судочинства, а тому є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, з урахуванням викладеного, суд звертає увагу на таке.

Приписами ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З вказаних правових норм вбачається, що особа може звернутися до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень лише в тому випадку, якщо останні безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Таким чином, звертаючись до суду з вищезазначеним позовом Львівська обласна історико-просвітницька правозахисна організація (ЛОІППО) «Меморіал» зобов'язана була зазначити не лише в чому полягала протиправність, на її думку, бездіяльності Кабінету Міністрів України, а й чим остання порушує її права та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

За твердженнями позивача, останній наділений правом на звернення з даним позовом, з огляду на статутну діяльність останнього. Так, п. 1.1 статуту визначено, що Львівська обласна історико-просвітницька правозахисна організація «Меморіал» імені Василя Стуса - це добровільне об'єднання громадян, яке ставить за мету сприяння встановленню та правове дослідження фактів злочинної діяльності державних органів колишніх тоталітарних режимів щодо населення України, пам'яток духовної та матеріальної культури, викриття антигуманного змісту теорії і практики цих режимів, захисту прав людини і провадить правозахисну та доброчинну діяльність для задоволення та захисту соціальних, моральних , матеріальних прав та інтересів учасників національно-визвольних змагань, політв'язнів, репресованих, громадян України.

У той же час, Конституційний суд України у рішенні від 28.11.2013 №12-рп/2013 вказав, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

З наявних у матеріалах справи доказів, у тому числі виходячи зі змісту статутної діяльності позивача, не вбачається наявності в останнього повноважень на звернення до суду з даними позовними вимогами в інтересах інших осіб.

При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України не містить положень, які б давали позивачу право звертатися до суду із вимогою щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити в інтересах позивача певні дії, спрямовані на захист прав, порушення яких на момент постановлення судового рішення не відбулося.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про те, що Львівська обласна історико-просвітницька правозахисна організація (ЛОІППО) «Меморіал» є неналежними позивачем за даними позовними вимогами, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Беручи до уваги викладене, враховуючи заявлені предмет та підстави позову, суд вказує про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав у задоволенні останніх.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Постанова набирає законної сили у відповідності зі ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. ст. 185 - 187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя А.С. Мазур

Судді В.І. Келеберда

А.В. Літвінова