Справа № 490/12328/16-а
Суддя: Гуденко О. А.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

04 квітня 2017 р. Центральний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого - судді Гуденко О.А.,

при секретарі - Кваші О.С.,

за участю позивача, представника відповідача ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області про стягнення компенсації за затримку здійснення розрахунку при звільненні , -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду з квітня по 29 листопада 2016 року у сумі 31423,36 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з травня по листопад 2016 року у сумі 23567,53 грн. Також просила стягнути компенсацію витрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати заробітку за вказаний період у загальній сумі 1136,23 грн., 8000 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди, яка полягала у душевних стражданнях через несправедливість, залишення без засобів існування на протязі 8 місяців та необхідністю докладати додаткових зусиль для поновлення порушених прав.

Позивач вказувала на те, що на підставі постанови суду від 25 березня 2016 року її поновлено на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна по Миколаївській області ( далі Відділення Фонду) та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12 831,21 грн. та моральну шкоду у сумі 300 грн. Постанову у частині поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3 927 грн. 92 коп. - допущено до негайного виконання.

Наказом відповідача від 27 квітня 2016 року її було поновлено на посаді, а наказом від 28 квітня 2016 р. її було звільнено з займаної посади на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Посилаючись на те, що відповідач незаконно не виплатив їй належних сум при звільненні у встановлені законом строки - а лише в кінці травня 2016 року, а також і не виплатив заробітну плату за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі до 29 листопада 2016 року, а місячний середній заробіток , стягнення якого допущено судом до негайного виконання також сплачено майже через місяць, просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі, а також завдану моральну шкоду.

В судовому засіданні позивач підтримала позов, просила про його задоволення у повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що рішення суду про поновлення позивача на роботі було виконано в добровільному порядку , як тільки на рахунок надійшли кошти, адже вони є бюджетною організацією, не є самостійним розпорядником коштів фонду заробітної плати . Вони є бюджетною організацією, кошти отримують через Державне казначейство України, отже не мають можливості отримувати кошти за відомостями заробітної плати в інші дні.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача , дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 березня 2016 року ОСОБА_1О, була поновлена на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики Регіонального відділення Фонду державного майна по Миколаївській області ( далі Відділення Фонду) та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 12 831,21 грн. та моральну шкоду у сумі 300 грн. Постанову у частині поновлення на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 3 927 грн. 92 коп. - допущено до негайного виконання, розподілені судові витрати. При цьому в поставленові суду встановлено, що середньомісячна заробітна плата позивача складає 3927,92 грн. При розгляді справи та оголошенні постанови суду був присутній представник відповідача, що ним не заперечувалось.

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України, рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», рішення про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Згідно положень ст.. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, йому належить виплатити середній заробіток за час затримки.

На підставі наказу начальника Регіонального відділення Фонду № 40-к від 27 квітня 2016 р. ОСОБА_1 було поновлено на посаді заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики, наказано виплатити на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу відповідно до постанови суду.

На підставі наказу начальника Регіонального відділення Фонду № 43-к від 28 квітня 2016 р. ОСОБА_1 було звільнено з посади заступника начальника відділу реформування державної власності та інформатики за угодою сторін за п.1 ст. 36 КзпП України, наказано виплатити на її користь заробітну плату за фактично відпрацьований час.

29 квітня 2016 року позивачці було виплачено 3927,92 грн. місячний середній заробіток за вимушений прогул - в межах негайного виконання рішення суду.

30 травня 2016 року позивачці було виплачено 290,92 грн. за фактично відпрацьовані два дні за квітень 2016 року.

Як вбачається з розрахункового листа, 29 листопада 2016 року позивачці було виплачено 12 612,14 грн. згідно постанови суду залишок оплати за вимушений прогул, 300 грн. моральної шкоди та 3316,30 грн. компенсації відпустки при звільненні.

Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідачем з 25 березня по 27 квітня 2016 року було затримано на 22 дні робочих виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі та сплату вимушеного прогулу в межах середньомісячного заробітку , яке підлягало негайному виконанню вже з 28 березня 2016 року (перший робочий день) , про що було достовірно відомо відповідачу.

За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком.

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Згідно з абзацом першим пункту 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (середньогодинна) заробітна визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

З огляду на викладене при обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму ВСУ N 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини.

Отже, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки виконання рішення суду. При визначенні середньої заробітної плати, суд виходити з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями).: 3927,92 : 24 = 163,62 грн. Х 20 роб.дні = 3272.40 грн. без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів.

Як встановлено в судовому засіданні, позивач була звільнена за наказом 28 квітня 2016 року на підставі власноручно підписаної заяви за угодою сторін. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при домовленості між працівником та власником підприємства або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП договір припиняється у строк, визначений сторонами.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому при звільненні від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Ст. 117 цього Кодексу визначає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Відповідно до правової позицій ВСУ , висловленій у справі №6-788цс16 , відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Проте, належні їй 290,92 грн за фактично відпрацьовані два дні були виплачені ОСОБА_1О, лише 30 травня 2016 року.

За такого, стягненню з відповідача на користь позивачки слід стягнути середній заробіток за час затримки при звільненні у розмірі відповідно до вищезазначеної Постанови КМУ № 100 = 2756,14 грн.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року Постанова Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2016 року за апеляційною скаргою Відділення фонду скасована в частині стягнення на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 12831,21 грн. Скасовано та прийнято в цій частині нову постанову , якою відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 10 листопада 2016 року (ухвалена за відсутності представника відповідача) скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 08 червня 2016 року та залишено в силі постанову Центрального районного суду м.Миколаєва від 25 березня 2016 року.

Як вбачається з матеріалів справи, начальник Відділення Фонду звернувся з листом від 23.11.2016 року до голови Фонду державного майна України з проханням надати додаткові кошти на оплату праці для повного розрахунку з ОСОБА_1О, з посиланням на ухвалу ВАСУ.

29 листопада 2016 року ( у день виплати зарплати) відповідачем остаточно виплачено позивачці належні суми.

За такого, оскільки відповідач скористався своїм правом на апеляційне оскарження постанови суду і після перегляду цієї постанови в апеляційній інстанції вона набула законної сили 08.06.2016 року і була в частині стягнення середнього заробітку скасована лише 10 листопада 2016 року суд не вбачає вини відповідача ( як обовязкової складової для наявності правових підстав для стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку) у невиплаті ОСОБА_1 сум середнього заробтку з квітня 2016 року ( час подачі апеляційної скарги ) по листопад 2016 року.

При цьому суд враховує, що як вбачається з пояснень відповідача та матеріалів справи , як бюджетна організація, яка отримує кошти через відділення ДКУ, виплата заробітної плати у Відділенні Фонду здійснюється двічі на місяць: аванс приблизно 15-16 числа, остаточна виплата останнього робочого дня ( приблизно 29-30) число поточного місяця .

Але остаточне рішення суду про стягнення на її користь середнього заробітку ухвалене 10 листопада 2016 року у відсутності відповідача, отримане ним пізніше, що вочевидь, унеможливолювало для відповідача отримання додаткових коштів фонду заробітної плати вже 15 листопада.

Оскільки відповідальність власника або уповноваженого ним органу за ст. 117 КЗпП настає лише за умови його вини у затримці виплати розрахунку при звільненні, але наведені обставини виключають вину відповідача , то у стягненні середнього заробітку за час затримки виплати за рішенням суду - слід відмовити. Твердження позивача про те, що відповідач марно сподівався на скасування судового рішення в частині стягнення коштів на її користь не має правового значення.

Що стосується вимог позову про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітку, то вони підлягають задоволенню за період квітня-травня 2016 року

Так, індекс інфляції за квітень 2016р. становив 103,5% , індекс інфляції за травень 2016р. 100,1% За такого, на користь позивачки підлягають стягненню компенсація у розмірі 114 ,53 грн. ( за квітень 2016 року з розміру затримки виплати 3272.40 грн.) та 30,31 грн. за травень 2016 року ( виходячи з розміру 2756,14 грн.)

Також, ст. 237-1 КЗпП передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним

органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, враховуючи конкретні обставини справи, попередні рішення судів, якими були захищені права позивачки та ступінь душевних переживань, які вона зазнала через несвоєчасне та не в повному обсязі виплату відповідачем належних їй сум заробітку, суд приходить до висновку, що слід стягнути компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 150 грн.

За такого, керуючись ст. 116, 117, 235, 236 , 237-1 КЗпП України, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Керуючись ст.ст.160-163 КАС України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області на користь ОСОБА_1 6028 грн. 54 коп. за час затримки виконання рішення суду без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів, 144,84 грн. компенсацій інфляційних втрат, 150 грн. моральної шкоди.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Миколаївській області на користь держави судовий збір у розмірі 640 грн.

Постанова може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення постанови або отримання повного тексту.

Суддя Гуденко О.А