Справа № 815/1832/17
Суддя: Андрухів В. В.
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1832/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд

під головуванням судді Андрухіва В.В.

за участю секретаря Рижук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення, зобовязання поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, в якому відповідно до уточненого позову, просить суд:

- скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 21.03.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1, 09.08.1974 року;

- зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 18.01.1998 року він прибув в Україну з метою навчання у Одеському національному університеті ім. Мечникова на хімічному факультеті. Навчався пять років, з 1998 року по 2003 рік, отримав диплом спеціаліста серії ДІ № 015754. У 2002 році позивач звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з повідомленням про укладення шлюбу з громадянкою України. 11.10.2002 року позивачу було замінено дозвіл на імміграцію в Україну, виданий у 1998 році та документовано його посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 225. 25.03.2004 року посвідку на постійне місце проживання в Україні серії ОД № 225 позивачу було замінено та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 117-И/2004. 10.03.2011 року посвідка на постійне проживання в Україні серії ОД № 117-И/2004 від 25.03.2004 року була замінена ВПР та МР УМВС України в Одеській обл. та документовано посвідкою на постійне проживання в Україні серії ОД № 16809. Позивач зазначає, що добровільно прийняв рішення стати громадянином України та 08.02.2017 року звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській обл. з метою отримання громадянства України. 24.03.2017 року отримав рішення від 21.03.2017 року відповідно до якого йому, громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській обл. було скасовано дозвіл на імміграцію в Україну від 11.10.2002 року, визнано посвідку на постійне проживання в Україні серії ОД № 16809 від 10.03.2011 року, видану ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській обл. недійсною, вилучено її та анульовано в паспортних документах штамп «Дозволено постійне проживання в Україні». Позивач з вказаним висновком не погоджується, вважає його необґрунтованим та таким, що був прийнятий з порушенням положень чинного законодавства України, оскільки передбачених ст. 12 Закону України «Про імміграцію» підстав для скасування дозволу на імміграцію у відповідача не було.

У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, у задоволенні позову просив відмовити, зазначивши в своїх поясненнях, що громадянин ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну отримав незаконно та посвідкою на постійне проживання був документований безпідставно.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступні обставини та факти.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3, народився 09.08.1974 року в м. Латакія (ОСОБА_2 Арабська ОСОБА_3).

У 1998 році ОСОБА_1 прибув в Україну з метою навчання у Одеському національному університеті ім. Мечникова на хімічному факультеті за національним паспортом громадянина ОСОБА_4 № 3694814.

Як вбачається з матеріалів особової справи позивача, 04.09.2002 року громадянин ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернувся до ВПР та МР УМВС України в Одеській області з заявою про отримання дозволу на імміграцію в Україну, оскільки перебував у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_5. Для отримання дозволу були надані наступні документи: копія свідоцтва про шлюб серії І-ЖД № 110795 виданого повторно 09.08.2002 року міським відділом реєстрації актів громадського стану Одеського обласного управління юстиції; довідка про відсутність судимості на території ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3; копія договору купівлі-продажу квартири; довідка з місця проживання за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, посвідчена нотаріально; копія паспортного документа громадянина ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 № 3694814; копія паспорта громадянина України ОСОБА_5, серія ЕА № 408144, виданого 11.02.1998 року Знамянським МРВ УМВС України в Кіровоградській області; довідка з місця навчання.

За результатами розгляду матеріалів заяви, 11.10.2002 року ВПР та МР м Одеси, громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1, було надано дозвіл на імміграцію в Україну, на підставі якого позивачу видано посвідку на тимчасове проживання серії ОД № 225-02 терміном дії до 11.10.2004 року.

25.03.2004 року позивач був документований ВПР МР м. Одеси посвідкою на тимчасове проживання серії ОД № 117-И/2004, терміном дії «безстроково».

10.03.2011 року позивач був документований ВГІРФО ОМУ ГУ МВС України в Одеській області посвідкою на постійне проживання серії ОД № 16809, терміном дії «безстроково».

Судом встановлено, що у позивача від шлюбу з громадянкою України ОСОБА_5 є донька ОСОБА_6 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3.

09.07.1999 року ОСОБА_1 зареєстрований фізичною особою-підприємцем за № 1035697, що підтверджується Свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної осіби-підприємця Серії В01 № 627407.

Як вбачається з матеріалів справи, до ГУ ДМС України в Одеській обл. надійшов лист начальника Овідіопольського РВ ГУ ДМС України в Одеській обл. щодо перевірки законності надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1 в звязку з клопотанням останнього про прийняття до громадянства України.

За результатом проведення вказаної перевірки 21.03.2017 року начальником Головного управління ДМС України в Одеській області затверджено висновок про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1, яким встановлено, що громадянин ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1 дозвіл на імміграцію в Україну отримав незаконно, посвідкою на постійне проживання в Україні був документований безпідставно. У висновку зазначено, що відповідно до вимог п. 6 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» вирішено скасувати дозвіл на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1.

У висновку відповідач вказує на те, що рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну прийнято згідно Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», але з 07.08.2001 року набув чинності ЗУ «Про імміграцію», відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію в Україну надається особам, які понад два роки перебувають в шлюбі з громадянином України. Тобто, на момент подачі документів для отримання дозволу на імміграцію з часу укладення шлюбу з громадянкою України не минуло двох років, що вимагає п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України «Про імміграцію».

Згідно висновку, 21.03.2017 року ГУ ДМС України в Одеській області прийнято рішення № 261010, яким на підставі п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1 скасовано дозвіл на імміграцію в Україну, виданий 11.10.2002 року.

Судом встановлено, що правовідносини між позивачем та міграційними органами України на момент звернення позивача за отриманням дозволу на імміграцію та надання компетентним органом такого дозволу з видачею посвідки на проживання в Україні регулювалися Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» № 3929-ХІІ від 04.02.1994 року (із змінами, внесеними Законами України від 08.06.2000 р. № 1807-ІІІ та від 18.01.2001 р. № 2247-ІІІ), а також Законом України «По імміграцію» № 2491-ІІІ від 07.06.2001 року.

Відповідно до ч.ч.2-4 ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в редакції, чинній на момент звернення позивача до міграційних органів та прийняття останніми рішення про надання дозволу на імміграцію, іноземець може отримати дозвіл на імміграцію та іммігрувати на постійне проживання, якщо він:

- має в Україні законне джерело існування;

- перебуває у близьких родинних відносинах (батько, мати, діти, брат, сестра, подружжя, дід, баба, онуки) з громадянами України;

- перебуває на утриманні громадянина України;

- має на своєму утриманні громадянина України;

- в інших передбачених законами України випадках.

Іноземці, які іммігрували на постійне проживання або для тимчасового працевлаштування, отримують посвідки відповідно на постійне або тимчасове проживання.

Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне або тимчасове проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців, визначається Законом України «Про імміграцію».

Відповідно до ст.1 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на момент звернення позивача із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну та прийняття відповідного рішення відповідачем), імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання; дозвіл на імміграцію - посвідка на постійне проживання - документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про імміграцію» (в редакції, чинній на дату прийняття відповідачем оскаржуваного рішення) дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Такі ж самі підстави для скасування дозволу на імміграцію органом, який його видав, були передбачені ст.12 Закону України «Про імміграцію» в редакції, чинній на момент прийняття міргаційним органом рішення про надання позивачу дозволу на імміграцію (в редакції Закону від 07.06.2001 року).

Таким чином, дозвіл на імміграцію може бути скасований у випадках, передбачених пунктами 1-5 статті 12 вказаного Закону, а також в інших випадках, передбачених законами України (пункт 6 ст.12 Закону). Тобто такі інші випадки, відповідно до наведеної правової норми, мають бути передбачені виключно законами України.

Проте, відповідачем в оскаржуваному рішенні від 21.03.2017 року не наведено такого закону, яким було б передбачено скасування дозволу на імміграцію у випадку позивача. Тому посилання відповідача у рішенні, як на підставу скасування позивачу дозволу на імміграцію, на п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» є безпідставним та необгрунтованим.

Також суд вважає, що навіть у разі допущення міграційними органами помилки при прийнятті рішення про надання дозволу на імміграцію, за умови відсутності факту подання заявником (позивачем) свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність, у міграційного органу відсутні підстави для скасування позивачу дозволу на імміграцію, оскільки таке рішення не грунтується на законі. Позивач не повинен нести відповідальність за помилки допущені з боку міграційних органів.

Рішення суб'єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об'єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено та мають бути виправдані необхідністю досягнення важливих цілей.

Статтею 71 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Згідно ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Головним управлінням Державної міграційної служби в Одеській області необґрунтовано, за відсутності передбачених законами України підстав прийнято рішення, викладене у висновку від 21.03.2017 року, про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1 та визнано недійсною посвідку на постійне проживання в Україні, а тому даний висновок підлягає скасуванню.

Скасовуючи рішення відповідача від 21.03.2017 року, з метою повного захисту порушених прав позивача, належить зобовязати відповідача поновити позивачу дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання в Україні.

За таких обставин, адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області підлягає задоволенню в повному обсязі.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що згідно ч.1 ст.94 КАС України, судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі. Тому судові витрати, понесені позивачем та підтверджені належними доказами, підлягають стягненню за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області на користь позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 7-9, 11, 71, 86, 94, 159-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.

Рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 21.03.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області поновити дозвіл на імміграцію в Україну та посвідку на постійне проживання громадянину ОСОБА_2 Арабської ОСОБА_3 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Стягнути судові витрати у розмірі 1280 грн. (одна тисяча двісті вісімдесят гривень) з Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 (р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1).

Апеляційна скарга на постанову суду може бути подана до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції - протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова суду набирає законної сили у разі неподання апеляційної скарги у 10-денний строк з дня отримання копії постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст постанови суду виготовлений 28 квітня 2017 року.

Суддя: В.В. Андрухів

.