Справа № 826/7801/16
Суддя: Вівдиченко Т.Р.
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/7801/16 Головуючий у 1-й інстанції: Мазур А.С. Суддя-доповідач: Вівдиченко Т.Р.
У Х В А Л А

Іменем України

25 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді Суддів За участю секретаряВівдиченко Т.Р. Беспалова О.О. Собківа Я.М. Кондратенко Я.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою представника Громадянина Афганістану ОСОБА_7 - ОСОБА_6 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом Громадянина Афганістану ОСОБА_7 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Громадянин Афганістану ОСОБА_7 звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві в якому просив: - визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 220-16 від 12.04.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; - зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду, представник Громадянина Афганістану ОСОБА_7 - ОСОБА_6 звернувся з апеляційною скаргою, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з'явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_7 є громадянином Афганістану, уродженцем м. Базарак провінції Панджшер, за національністю - таджик, за віросповіданням - мусульманин-суніт, рідна мова - дарі, також, володіє на початковому рівні мовами урду та англійською. За сімейним станом неодружений. Працював штатним офіцером в службі безпеки міста Кабул. Військове звання - рядовий.

З Афганістану позивач виїхав 15.03.2015 року нелегально, автомобілем до Таджикистану. Подальший шлях до України заявник повідомити не зміг.

На територію України потрапив 25.04.2015 року, нелегально, місце перетину кордону встановити не вбачається можливим.

В матеріалах особової справи ОСОБА_7 № 2015 KV0041 відсутні будь-які документи, які б посвідчували його особу.

15.07.2015 року ОСОБА_7 звернувся до Державної міграційної служби України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що був змушений залишити країну свого походження з політичних причин. Заявник зазначив про те, що він побоюється за власне життя через переслідування з боку представників терористичного угрупування «Талібан», оскільки працював на національну службу безпеки Афганістану, штатним офіцером та складав звіти про напади талібів. Так, одного разу сфотографувавши талібів, яких засудили до 20 років в'язниці за його посиланням та які вийшли на волю, йому почали телефонувати зазначені особи з погрозами вбити його та його дядька, якого, як зазначає позивач, не бачив близько року. Разом з тим, як зазначив заявник, у серпні 2014 року, ввечері, невідомі люди на мотоциклі, які чекали на останнього біля його дому, почали стріляти у нього, але не влучили. При цьому, заявник маючи штатну зброю, почав відстрілюватись та нападники втекли.

За результатами розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та проведення співбесід з позивачем, висновком Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 17.02.2016 року було відмовлено заявнику - громадянину Афганістану ОСОБА_7 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначивши про відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням відповідача № 220-16 від 12.04.2016 року вищезазначений висновок підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону - відсутні.

Повідомленням Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві № 131 від 06.05.2016 року позивача повідомлено про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, вважаючи рішення Державної міграційної служби України № 220-16 від 12.04.2016 року безпідставним та протиправним, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначається Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08 липня 2011 року № 3671-VI.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону, біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Згідно з положеннями Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є:

- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання;

- наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;

- побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів;

- неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік), особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Згідно пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

В силу ч. 4 ст. 8 вказаного Закону, рішення про оформлення або відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймається на підставі письмового висновку працівника, який веде справу, і оформлюється наказом уповноваженої посадової особи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Частиною 6 статті 8 зазначеного Закону передбачено, що рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також, якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Як вбачається з матеріалів справи, у заявника відсутні будь-які документи, які б посвідчували його особу, при цьому всі анкетні дані записані зі слів позивача та нічим не підтверджені.

Причиною виїзду з Афганістану позивач зазначив загрозу його життю з боку терористичного угрупування «Талібан», так як працював на національну службу безпеки Афганістану, штатним офіцером та складав звіти про напади талібів.

В той же час, позивач не надав жодних документальних підтверджень отримання погроз з боку талібів.

Також, позивач не звертався за захистом до правоохоронних структур, зазначивши лише, що вони б йому не допомогли.

Надання суперечливої інформації щодо причин залишення території країни громадянської належності викликає недовіру до історії особи в цілому.

Тобто, матеріали справи свідчать, що вказані позивачем причини виїзду було належним чином досліджено та проаналізовано Державною міграційною службою України та відповідно, прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів звертає увагу, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доказами не підтверджується, інформаційні матеріали носять загальний характер і не підтверджують існування розумної можливості того, що позивачу буде спричинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок, свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позивачем не надано жодних відомостей про його утиски у країні походження та документів, які б підтверджували, що у нього склались умови, які зазначені у пунктах 1 та 13 частини першої статті 1 Закону та доказів, що підтверджують переслідування саме заявника.

Надана позивачем інформація при викладенні причин неможливості повернутися на батьківщину є непослідовною, документів на підтвердження обґрунтованості звернення позивач не надав, не довів жодного суттєвого факту заяви.

Доводи апелянта щодо небезпеки, яка йому загрожує на батьківщині особисто є безпідставними та необґрунтованими, оскільки ним не надано переконливих доказів щодо його особистого переслідування в разі повернення на батьківщину. З огляду на суперечливість повідомлених фактів, неузгодженість пояснень позивача свідчить про неправдивий характер свідчень, які використані для отримання захисту в Україні.

Крім цього, необґрунтованими, також, є доводи апелянта про те, що суперечності наведених ним фактів є виключно результатами помилок перекладачів та неправильною фіксацією пояснень позивача, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів з даного приводу.

За таких обставин, колегією суддів встановлено, що відповідач дійшов обґрунтованого висновку про відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Відповідно до абзацу 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про правомірність оскаржуваного рішення Державної міграційної служби України № 220-16 від 12.04.2016р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки таке рішення прийнято з дотриманням вимог національного законодавства та актів міжнародного права у справах захисту прав та свобод людини.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву Громадянина Афганістану ОСОБА_7 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд першої інстанції, також, дійшов вірного висновку про відмову в її задоволенні, оскільки вказана вимога є похідною від попередньої позовної вимоги.

Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог Громадянина Афганістану ОСОБА_7 та відсутність правових підстав для їх задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).

При цьому, доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З підстав вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 160, 167, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу представника Громадянина Афганістану ОСОБА_7 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Судді Вівдиченко Т.Р. Беспалов О.О. Собків Я.М.

Повний текст ухвали виготовлено 26.04.2017 року

Головуючий суддя Вівдиченко Т.Р.

Судді: Беспалов О.О.

Собків Я.М.