Справа № 806/1007/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року Житомир справа № 806/1007/17

категорія 2.2

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Попової О. Г.,

розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати інформацію за зверненням від 21.02.2017 року,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання інформації від 21 лютого 2017 року;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати повну та достовірну інформацію на звернення від 21 лютого 2017 року. В обґрунтування позову зазначає, що відповідач допустив неправомірні дії (бездіяльність) щодо ненадання повної та достовірної інформації на звернення від 21 лютого 2017 року. Вважає, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області діє неправомірно та проявляє неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про інформації", Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про доступ до публічної інформації".

20 квітня 2017 року відповідачем на адресу суду були надіслані письмові заперечення на адміністративний позов, відповідно до яких Головне управління Національної поліції в Житомирській області просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв'язку за безпідставністю. Зазначає, що надісланий позивачем запит від 21.02.2017 надійшов на опрацювання до Головного управління Національної поліції в Житомирській області. В подальшому запит був розглянутий належним чином та за результатами розгляду ОСОБА_1 було надіслано лист від 28.02.2017. Також зазначає, що відповіді на аналогічні запити та звернення вже були предметом розгляду та досліджувалися Житомирським окружним адміністративним судом по справах №806/2884/16, 806/2246/16, 806/2514/16, 806/2020/16, 806/2111/16 а тому, на думку відповідача, позов не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, справа належить розгляду в порядку скороченого провадження.

Як встановлено з матеріалів справи, 21 лютого 2017 року ОСОБА_1 сформовано та направлено до розпорядника інформації - Головного управління Національної поліції в Житомирській області звернення на отримання інформації, адресоване Начальнику управління ОСОБА_2 (а.с. 6).

Відповідно до змісту звернення, позивач просив надати :

- копію посвідчень про відрядження працівників поліції ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

- копію шляхового листа ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

- інформацію щодо суми коштів нарахованої працівникам поліції ГУ НП в Житомирській області на 30 серпня 2016 року в село Медвин, Богуславського району Київської області;

- прізвища працівників поліції ГУ НП в Житомирській області, які отримали кошти за відрядження 30 серпня 2016 року в селі Медвин, Богуславського району Київської області;

- підтвердити чи спростувати інформацію щодо розслідування працівниками поліції ГУ НП в Житомирській області 30 серпня 2016 року в селі Медвин, Богуславського району Київської області.

Відповідно до ст. 40 Конституції України держава гарантує, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 20 Закону України "Про звернення громадян" звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що ОСОБА_3 України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає ОСОБА_3 України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI.

Публічна інформація, згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до статті 4 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Згідно зі ч. ч. 1, 2 статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації", кожна особа має право: знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Частиною 3 згаданої статті Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації зобов'язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно зі ч. 1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Суд зазначає, що приписи Закону України "Про доступ до публічної інформації" не містять окремого порядку чи дозволу не розглядати розпорядником інформації повторні запити на інформацію до одного і того ж органу від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо за результатами розгляду першого або попереднього запиту надано повну відповідь.

Таким чином, розпорядник інформації повинен надавати відповідь, з додержанням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", на кожен запит запитувача незалежно від того чи попередньо надавалася ідентична чи схожа інформація.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що правовідносини стосовно звернень громадян і запитів на інформацію регулюються різними Законами, тому процедурі їх розгляду властиві певні відмінності.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає запит як "прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні", відтак суть запиту зводиться до прохання надати інформацію, якою володіє розпорядник. Так як указаний ОСОБА_3 надає право доступу до вже існуючої інформації (документів) і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації (зокрема, шляхом проведення аналітичної роботи).

ОСОБА_3 України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

Щодо твердження позивача про неправомірність дій Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання інформації на звернення від 21.02.2017 , суд не погоджується із доводами позивача та зазначає наступне.

Згідно наявних матеріалів справи, звернення позивача на отримання інформації від 21.02.2017 отримано відповідачем 23 лютого 2017 року та зареєстровано за номером 5зі.

Листом від 28.02.2017 ОСОБА_1 повідомлено про розгляд звернення та роз"яснено, що запитувана інформація відноситься до службової. Доступ до службових документів надається відповідно до ч. 2. ст. 6 ОСОБА_3 України "Про доступ до публічної інформації".

Як встановлено із копії фіскального чеку УДППЗ "УКРПОШТА", ФН НОМЕР_1 лист від 28.02.2017 надіслано 1 березня 2017 року ОСОБА_1 (а.с. 15 ).

Таким чином, Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області було розглянуто та надано відповідь на звернення ОСОБА_1 від 21.02.2017 у термін, що не перевищує передбачені як Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР так і Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI строки.

Відповідно до роздруківки відстеження пересилання поштових відправлень від 19.04.2017 вказаний лист 4 березня 2017 року був вручений адресату особисто (а.с.16 ).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку що Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області була надана належна відповідь на звернення ОСОБА_1 від 21.02.2017, у спосіб та в обсязі, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивачем не доведені, а матеріалами справи спростовуються доводи позивача про неправомірність дій відповідача в частині ненадання інформації на звернення від 21.02.2017.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 158-163, 183-2, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду, прийнята в порядку скороченого провадження, виконується негайно, та крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.Г. Попова