Справа № 826/14029/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

12 квітня 2017 року 10:07 справа №826/14029/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С. та представників:
позивача: Антоновича О.М.;

Лазаренко Е.О.;

відповідача 1: Волосович С.К.;

Харченко С.В.;

відповідача 2: Кісельової О.П.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу
за позовомОСОБА_1
до1. Державної міграційної служби України 2. Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві
провизнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 12 квітня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:
ОСОБА_1 (далі по тексту позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту відповідач 1, ДМС України) та Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві (далі по тексту відповідач 2, ГУ ДМС), в якому просить: 1) визнати протиправною бездіяльність ГУ ДМС в частині не вчинення дій щодо розгляду заяви громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених розділом V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; 2) визнати протиправним та скасувати рішення про відповідача 1 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22 серпня 2016 року №438-16; 3) зобов`язати відповідача 1 прийняти рішення про визнання громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 біженцем.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 вересня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/14029/16 та призначено попереднє судове засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 жовтня 2016 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 12 квітня 2017 року представники позивача позовні вимоги підтримали, представники відповідачів проти задоволення адміністративного позову заперечили.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:
Громадянин Республіки Молдова ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) через свого представника адвоката Антоновича О.М., звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 01 серпня 2016 року №68, в якій просив визнати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через переслідування його по політичним мотивам на території Республіки Молдова та можливе фізичне усунення у зв`язку із незгодою з політикою діючого Уряду.

За результатами розгляду справи ОСОБА_1 ГУ ДМС України складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22 серпня 2016 року особова справа №2016KYIV0068 (далі по тексту висновок про відмову у визнанні біженцем), у якому зазначено, що заявник не бажає повертатися до країни своєї належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Республіки Молдова; зазначені причини небажання повертатися, на думку ГУ ДМС, не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Зокрема у висновку ГУ ДМС про відмову у визнанні біженцем зазначено наступне: …Враховуючи те, що заявник перебував у СІЗО та в Відділі забезпечення досудового слідства СБУ з метою подальшої екстрадиції до Республіки Молдова, а також враховуючи вищенаведене, випливало, що заявник не бажав повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання відповідальності за вчинені дії, які визнані законодавством цієї країни як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена Кримінальним кодексом Республіки Молдова. Зазначені причини небажання повертатися ОСОБА_1 не мають конвенційних ознак, за якими особу може бути визнано біженцем, або підґрунтя для визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Отже, було встановлено, що ОСОБА_1 є публічною особою в Республіці Молдова. Разом з тим, відповідно до інформації по країні походження, відсутні повідомлення щодо застосування недемократичних методів боротьби з опозицією та потенційними кандидатами у президенти Молдови.

Відповідно до пункту 56, 59 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до правових норм. Особи, які рятуються від кримінального переслідування або покарання за такі злочини, не є біженцями.

Слід зазначити, що екстрадиція сама по собі не становить порушення ст. 3 Женевської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Для Конвенції є характерним пошук справедливої рівноваги між потребами, пов`язаними із загальними інтересами суспільства, і вимогами захисту основних прав людини. Разом зі спрощенням процедур перетинання державних кордонів до глобальних міжнародних масштабів зростає й злочинність. Саме тому в інтересах світового суспільства необхідно щоб особи, яких підозрюють у вчиненні злочинів і які переховуються за кордоном, поставали перед правосуддям. І, навпаки, створення умов для безпечного перебування для втікачів є не тільки небезпечним для держави, зобов`язаної забезпечувати захист особі, але також сприяє підриву основ екстрадиції.

Також враховуючи інформацію про те, що у Республіці Молдова відносно іноземця порушена кримінальна справа за статтею 190 шахрайство та статтею 243 відмивання коштів КК РМ, слід вказати, що згідно абз. 2 п. 1 статті 6 Закону особа, яка вчинила злочин не політичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів, не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, доцільно зауважити, що за злочин, інкримінований ОСОБА_1 не передбачено покарання у вигляді смертної кари, тому відповідний елемент серйозної шкоди, який міститься у пункті 13 частини першої статті 1 Закону, не підлягає дослідженню та аналізу.

Проаналізувавши, інформацію по країні походження, можна стверджувати, що Республіка Молдова, є правовою та конституційною державою. Враховуючи отримання безвізового режиму з ЄС, та значний прогрес в інтеграції та асоціації з EC, можна зазначити, що наразі Молдова здійснила необхідні реформи, в тому числі у питаннях захисту прав людини…

…Отже, відповідно до вищенаведеного, прямий причинно-наслідковий зв`язок між політичною діяльністю заявника та порушеною відносно нього кримінальною справою, не встановлено. Тому, є серйозні підстави вважати, що звернення заявника за міжнародним захистом було викликано бажанням уникнути екстрадицію.

У зв`язку із відсутністю у заявника обґрунтованих та переконливих доказів і побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також загрози застосування до нього смертної кари або вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, відповідач 2 рекомендував ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Республіки Молдова ОСОБА_1 .

Згідно з повідомленням про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 22 серпня 2016 року №195 ГУ ДМС України повідомило ОСОБА_1 про те, що відповідно до статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 цього Закону відсутні.

Підставою для відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зазначено рішення ДМС України від 22 серпня 2016 року №438-16.

У рішенні про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 22 серпня 2016 року №438-16 ДМС України зазначила, що на підставі вивчення документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підтримуючи висновок ГУ ДМС України, встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Позивач не погоджується із рішенням ДМС України та вважає, що воно порушує його права, зазначаючи про недотримання відповідачами вимог щодо повного та всебічного розгляду і оцінки всіх документів та обставин, які мають значення для вирішення питання щодо визнання особи біженцем або відмови у такому визнанні, зокрема вказує про занадто короткий строк розгляду; на думку позивача, у нього наявні підстави, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, зокрема наявні усні підтвердження ОСОБА_1 щодо фактів переслідування на території Республіки Молдова, інформація про країну походження, отримана з мережі Інтернет, підтверджує факти незаконного переслідування громадян на території Республіки Молдова та недосконалість судової системи.

Відповідач 1 проти позову заперечив з підстав відсутності обставин, які б могли бути підставою для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідач 2 у письмовому заперечені проти позову вказав, що ГУ ДМС були вчинені всі необхідні дії в межах процедури розгляду заяви ОСОБА_1 , спрямовані на ретельну перевірку викладених у заяві обставин.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних міркувань.

За визначенням пунктів 1, 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту 1) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; 13) особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до статті 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:

яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;

яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;

яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;

стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;

яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).

За правилами частин першої та другої статті 5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в`їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка не є громадянином України, може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за умови її відповідності критеріям, визначеним пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та відсутності обмежень, передбачених статтею 6 цього Закону.

Як свідчить зміст позовної заяви, ОСОБА_1 вважає, що у нього наявні правової підстави для визнання біженцем, оскільки він має обґрунтовані підстави побоюватися переслідування в своїй країні, а його звернення обґрунтоване саме наявністю підстав побоюватися переслідування за політичними мотивами.

Вирішуючи питання відповідності ОСОБА_1 критеріям, визначеним пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, достатнім для надання статусу біженця, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як вбачається зі змісту заяви-анкети, реєстраційного листка, протоколу співбесіди та інших документів, які містяться в особовій справі позивача, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин Республіки Молдова, народився в м. Каушани, одружений, має дітей, освіта - вища, за віросповіданням - православний. Республіку Молдова покинув приблизно 07 лютого 2014 року. Заявник повідомив, що до України прибув з Російської Федерації легально 23 липня 2016 року скориставшись автомобільним транспортом. Заявник надав копію паспортного документу громадянина Республіки Молдова № НОМЕР_1 . На момент звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на території України перебував легально. Із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, заявник звернувся до органів міграційної служби України вперше. До органів міграційних служб інших країн не звертався.

У заяві-анкеті від 01 серпня 2016 року заявник повідомив, що покинув країну походження у зв`язку з переслідуванням по політичним мотивам на території Республіки Молдова, а також причиною виїзду з країни походження іноземець зазначає наявність побоювань щодо фізичної ліквідації за антиурядові політичні погляди.

Позивач повідомив, що у випадку його повернення у країну походження він побоюється бути заарештованим, підданим тортурам та нелюдському поводженню у зв`язку із активною участю у опозиційній політичний діяльності Республіки Молдова.

Під час проведення співбесіди заявник вказав, що він являється активним політично-опозиційним діячем, а метою своєї діяльності зазначив намагання створити динамічний розвиток Республіки Молдова з наступним вступом до Євросоюзу та об`єднання з Румунією. ОСОБА_1 повідомив, що у 2008 році вступив до політичної партії Альянс наша Молдова, у 2009 році пройшов за списками на виборах та став депутатом, після чого діяльністю партії, яка за рахунок об`єднання з іншими партіями у наступному змінила назву на ЛДПМ, позивач не займався, а просував особистий проект та мав наміри балотуватися на вибори у президенти Республіки Молдова.

Відповідно до статті 1 Конвенції про статус біженців у цій Конвенції термін біженець означає особу, яка:

1) вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 року і 30 червня 1928 року або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 року і 10 лютого 1938 року, Протоколом від 14 вересня 1939 року або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців;

постанови про відмову в праві вважатися біженцями, ухвалені Міжнародною організацією у справах біженців у період її діяльності, не перешкоджають тому, щоб статус біженця надавався особам, які задовольняють умовам, викладеним у пункті 2 цього розділу;

2) внаслідок подій, які відбулися до 01 січня 1951 року, і через обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознакою расової належності, релігії, громадянства, належності до певної соціальної групи чи політичних поглядів знаходиться за межами країни своєї національної належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися таким захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.

Згідно з положеннями статті І Протоколу щодо статусу біженців Держави - учасниці цього Протоколу зобов`язуються застосовувати статті 2 - 34 цієї Конвенції до біженців, які підпадають під нижченаведене визначення.

Для цілей цього Протоколу термін біженець, за винятком випадків, щодо застосування пункту 3 цієї статті, означає будь-яку особу, яка підпадає під визначення статті 1 Конвенції з вилученням слів в результаті подій, які сталися до 1 січня 1951 року ... та слів ... внаслідок таких подій у статті 1 A (2).

Відповідно до пункту 22 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов`язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні судам слід ураховувати, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб`єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту A статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від`їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від`їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від`їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Разом із цим судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

Таким чином, визначальним при вирішенні питання про надання статусу біженця є саме обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань, в даному випадку, на думку позивача, побоювання переслідування його за політичними мотивами.

Дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши доводи позивача та наявну у вільному доступі інформацію щодо ситуації у Республіці Молдова щодо можливих переслідувань ОСОБА_1 та, взагалі, позиційних політичних діячів, суд встановив відсутність обставин, які можуть вказувати на обґрунтованість побоювань позивача.

Так, дійсно ОСОБА_1 являється відомим молдавським політиком та бізнесменом, колишній депутат парламенту Республіки Молдови, та мав намір балотуватися на пост президента.

В мережі Інтернет міститься багато інформації про особу позивача, зокрема за наступними посиланнями:

http://ru.rfi.fr/evropa/20160913-kto-takoi-vyacheslav-platon:

При этом о самом Вячеславе Платоне известно не так много. Ему 43 года, он уроженец Молдовы. Юрист по образованию. Выпускник Санкт-Петербургского университета МВД России. Трижды женат. Последняя его супруга, ОСОБА_4 , Мисс Украина-2009…
ІНФОРМАЦІЯ_2

ІНФОРМАЦІЯ_3 , Каушаны, Молдавская ССР)[1] молдавский политик, юрист[2][3] и бизнесмен[4], бывший депутат парламента Молдовы[5] с 2009[6] по 2010.[7]
Шестой в списке молдавских миллионеров[8] и в последние годы[какие?] он был публично обвинён в мошенничестве и экономических преступлениях.[9][8][10][11][12] Прозван в СМИ рейдером номер 1 в СНГ.[13][14][15][16]
В 1994 стал вице-президентом совета директоров банка Молдиндконбанк, а потом и вице-президентом совета банка Инвестприватбанк (оба молдавские банки). Имеет и российское гражданство…
http://www.eurointegration.com.ua/rus/news/2016/09/9/7054353/:

Задержанный ранее в Украине бизнесмен, гражданин Молдовы и РФ ОСОБА_5 , который был экстрагирован в Молдову, намерен баллотироваться на пост президента...
При цьому судом не виявлено інформації щодо застосування недемократичних методів боротьби з опозиційними політиками чи потенційними кандидатами у президенти Республіки Молдови.

У вільному доступі відсутня інформація щодо активної антиурядової позиції позивача, про утиски та переслідування з боку владних структур Республіки Молдова чи інших осіб по відношенню до ОСОБА_1 через його переконання чи політичну діяльність.

У свою чергу позивач не надав суду будь-яких доказів, які б могли підтверджувати обґрунтованість побоювання переслідування і реальності таких побоювань, зокрема не посилався на конкретні факти щодо його переслідуванням по політичним мотивам на території Республіки Молдова, на випадки фізичної ліквідації політиків чи інших осіб за антиурядові політичні погляди або безпідставних арештів, тортур чи нелюдського поводження з такими особами.

Натомість у відкритих джерелах інформації зазначається про розшук та затримання ОСОБА_1 у зв`язку із порушенням кримінальних справ, передбачених статтями 190 та 243 Кримінального кодексу Республіки Молдова за шахрайство в особливо великих розмірах та відмивання коштів.

http://newsmaker.md/rus/novosti/vyacheslav-platon-govorit-i-pokazyvaet-v-rasporyazhenii-nm-okazalas-zapis-vystuple-27199:
Молдавские прокуроры обвиняют Платона в мошенничестве в особо крупных размерах и отмывании денег (ст. 190 и 243 УК РМ). Два уголовных дела были открыты в прошлом году и объединены в одно дело в этом году. Прокуроры предполагают, что в результате незаконных действий Вячеслав Платон вывел из Banca de Economii (BEM) более 800 млн леев. Обвинение полностью основывается на показаниях другого бизнесмена мэра Оргеева ОСОБА_6 .
ІНФОРМАЦІЯ_4

ІНФОРМАЦІЯ_5
ІНФОРМАЦІЯ_6

ІНФОРМАЦІЯ_7 . Тогда же Филат назначил главным государственным советником премьер-министра Ренато Усатого, который тоже играл в этой схеме важную роль.

Замешан ОСОБА_5 и в доведении до банкротства Инвестприватбанка. Как писали СМИ, рейдер номер один в СНГ причастен к отмыванию через молдавские банки 20 миллиардов долларов из России.

Сейчас он находится под следствием по делу о банковских махинациях. В розыск Платона объявили в июле прошлого года. В августе его задержали на Украине и экстрадировали в Молдову.

http://newsmaker.md/rus/novosti/vyacheslav-platon-objyavlen-v-rozysk-26387:

ОСОБА_7 объявлен в розыск. Об этом сообщил глава Антикоррупционной прокуратуры ОСОБА_8 . По его словам, выдан ордер на арест бизнесмена сроком на 30 дней. По словам Мораря, ІНФОРМАЦІЯ_8 .

https://politua.su/2016/07/28/16909/:

ІНФОРМАЦІЯ_9 ОСОБА_5 , который подозревается в причастности к крупнейшей банковской афере у себя на родине.

Наведена інформація спростовує доводи позивача про його політичні переслідування в країні походження та свідчить намагання ОСОБА_1 отримати статус біженця з метою уникнення юридичної відповідальності за можливе вчинення протиправних караних діянь.

Доказів того, що кримінальне переслідування позивача в країні походження пов`язане з його політичною діяльністю чи антиурядовими поглядами позивачем не наведено.

Крім того, у межах спірних правовідносин судом не встановлено інших обставин, які б підтверджували наявність обставин щодо необхідності надання ОСОБА_1 статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

При цьому суд погоджується із думкою відповідачів про те, що екстрадиція сама по собі не становить порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та зауважує, що відповідно до пункту 56 Керівництва, з процедур і критеріїв із визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців переслідування слід відрізняти від покарань за злочини відповідно до звичайного права. Особи, які рятуються від переслідувань чи покарань за такі злочини, як правило, не являються біженцями.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання ОСОБА_1 біженцем та вважає, що рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 22 серпня 2016 року №438-16 прийнято на підставі та у межах повноважень, визначених Законом України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту; тому позовні вимоги у цій частині нормативно та документально не підтверджуються.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог про визнання протиправною бездіяльності ГУ ДМС в частині не вчинення дій щодо розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачених розділом V наказу Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 Про затвердження Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд керується наступним.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 вересня 2011 року №649 затверджено Правила розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі по тексту - Правила).

Згідно з розділом V Правил передбачено порядок розгляду заяви після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так відповідно до норм пунктів 5.1,5.2 Правил після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа територіального органу ДМС (особа, яка веде справу):

а) проводить співбесіди із заявником або його законним представником з метою виявлення додаткової інформації, що необхідна для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником під час подання заяви.

Співбесіда проводиться з дотриманням правил, встановлених частинами другою та третьою статті 8 та частинами третьою та четвертою статті 9 Закону.

Результати співбесіди оформлюються протоколом співбесіди з особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що підписується цією особою або її законним представником;

б) направляє в установленому порядку до органів Служби безпеки України відповідний запит (додаток 17) щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої статті 6 Закону;

в) у разі відсутності в заявника документів, що посвідчують особу, або якщо такі документи є фальшивими, направляє відповідні матеріали, а в разі необхідності - й заявника до органів Служби безпеки України з метою ідентифікації особи (додаток 18);

г) у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів в установленому порядку звертається із відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжності фактів стосовно особи, заява якої розглядається (додаток 18);

ґ) в установленому порядку направляє заявника на медичне обстеження відповідним направленням (додаток 19);

д) долучає до особової справи заявника всі документи, підготовлені та отримані територіальним органом ДМС під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, включаючи результати медичного обстеження;

е) готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (додаток 20).

Належним чином оформлена особова справа заявника разом з письмовим висновком територіального органу ДМС, доданими аудіофайлами співбесід (у разі наявності перекладача) повинна бути надіслана фельд`єгерським зв`язком до ДМС протягом трьох робочих днів з моменту затвердження письмового висновку територіальним органом ДМС, але не пізніше граничного строку розгляду заяви.

Позивач зазначає, що уповноважена особа ГУ ДМС не проводила співбесіди з позивачем після прийняття рішення про оформлення документів, на медичне обстеження заявника не направляла, жодних запитів не направляла.

Наявні у справі копії особовою справи ОСОБА_1 підтверджують, що посадовою особою ГУ ДМС 11 серпня 2016 року проведено співбесіду з позивачем, що зафіксовано у відповідному протоколі співбесіди; направлено відповідні запити до Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області, до органів прокуратури, поліції та територіальних органів ДМС України та відділу бюро Інтерполу.

Доказів проведення співбесіди після оформлення прийняття рішення про оформлення документів та направлення позивача на медичне обстеження у справі не міститься, однак, зазначене не спростовує відсутність підстав для надання позивачу статусу біженця та не вплинуло на правомірність оскаржуваного рішення, а тому не може вважатись невиконанням ГУ ДМС приписів розділу V Правил в цілому та протиправною бездіяльністю.

Посилання позивача на прийняття ДМС України рішення у нерозумний короткий строк не приймаються судом до уваги, оскільки Закон України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та Правила не встановлюють мінімальних строків для прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва відповідачами доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій та рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов