Справа № 226/139/17
Суддя: Чебанов Олександр Олегович
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Коваленко Т.О.
Суддя-доповідач - Чебанов О.О.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року справа № 226/139/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ, вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Чебанова О.О., суддів: Сіваченка І.В., Міронової Г.М., розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 16 березня 2017 року у справі № 226/139/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 (далі - позивач) звернулася до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі - відповідач) про визнання протиправною відмови у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії, зазначивши, що вона є мешканкою міста Донецька та ІНФОРМАЦІЯ_4 року народила сина ОСОБА_3. У звязку із бойовими діями і загостренням ситуації в місті її родина була змушена залишити домівку. 04.07.2016 року вона та її син отримали у відповідача довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб. Крім того, вона звернулась до відповідача із документами про призначення допомоги при народженні дитини у відповідності до Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми», однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. В січні 2017 року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у звязку з тим, що вона не мешкає за місцем фактичного проживання. Просила суд визнати неправомірною відмову відповідача у призначенні їй допомоги при народженні дитини та зобов'язати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги щодо сина ОСОБА_3 за її заявою від 04.07.2016 року (а.с. 2-4).

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 16 березня 2017 року у справі № 226/139/17 адміністративний позов було задоволено, внаслідок чого: визнано протиправними дії Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; рішення Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області від 08 серпня 2016 року про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини скасовано; зобов'язано Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3 за її заявою від 04 липня 2016 року (а.с. 68-75).

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить постанову місцевого суду скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі (а.с. 79-81).

Сторони в судове засідання не прибули, про час, дату та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, тому за приписами п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства (далі - КАС) України суд апеляційної інстанції розглядає справу у порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Позивач ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, який народився у м. Донецьку, що підтверджується свідоцтвом про його народження (а.с. 6).

Згідно з довідкою від 04.07.2016 року № ОСОБА_2 структурним підрозділом з питань соціального захисту населення у м. Мирноград ( Димитров) Донецької області взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції (а.с. 7).

Такою ж довідкою за № від 04.07.2016 року взято на облік і малолітню дитину позивача ОСОБА_3 (а.с. 8).

За відомостями, зазначених довідок, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та її дитини: АДРЕСА_2 фактичне місце проживання: АДРЕСА_3

Позивач ОСОБА_2 з 04.07.2016 року по теперішній час знаходиться на обліку в УСЗН Мирноградської міської ради як внутрішньо переміщена особа та занесена в Єдину інформаційну базу даних внутрішньо переміщених осіб.

04.07.2016 року позивач звернулась до відповідача із заявою, в якій просила призначити їй допомогу при народженні дитини.

Рішенням від 08.08.2016 у призначенні допомоги їй було відмовлено відповідно до п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (а.с. 61).

Як зазначив відповідач, таке рішення було прийнято на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам № 5 та акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 28.07.2016, за яким було встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 59,62).

Про зазначене рішення позивач дізналася в січні 2017 року з відповіді Управління на запит адвоката, до якого вона звернулася за правовою допомогою (а.с. 9).

Згідно ст.1 Закону № 2811-XII, який є базовим у даних спірних правовідносинах і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Частиною першою статті 10, частинами першою, сьомою статті 11 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Як встановлено судами і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі "Ілашку та інші проти Молдови та Росії", в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Проте суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Оскільки наявність рішення Управління від 08.08.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду, який вважав за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом його скасування.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що постанова суду першої інстанції ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни постанови суду першої інстанції відсутні.

Керуючись статтями 11, 24, 184, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 16 березня 2017 року у справі № 226/139/17 - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 16 березня 2017 року у справі № 226/139/17 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили. Ухвала прийнята за наслідками розгляду в письмовому провадженні набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі.

Головуючий суддя О.О. Чебанов

Судді І.В. Сіваченко

Г.М. Міронова