Справа № 815/477/17
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/477/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

судді Гусева О.Г.,

судді Потоцької Н.В.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада,

від позивача - ОСОБА_2 (договір про надання правової допомоги від 14.02.2017р., ордер №195841 від 28.02.2017р.),

від відповідача - ОСОБА_3 (довіреність від 12.01.2017р. №9222/1-17),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада, який діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_1 Тасмін Ісамєл, ОСОБА_1 Ісмаєл, ОСОБА_4 Ісмаєл, до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення, зобов'язання прийняти рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 Ісмаєл Хаммада звернувся до суду в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_4 Тасмін Ісамєл, ОСОБА_1 Ісмаєл, ОСОБА_4 Ісмаєл з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №593-16 від 30.11.2016р., яким йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання прийняти рішення про визнання його та його неповнолітніх дітей ОСОБА_4 Тасмін Ісамєл, ОСОБА_1 Ісмаєл, ОСОБА_4 Ісмаєл біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що вважає рішення Державної міграційної служби України про відмову йому у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню оскільки при його прийнятті відповідач не звернув уваги на те, що він відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Також, позивач зазначив, що він є громадянином ОСОБА_5 Арабської республіки, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1 але не може та не бажає користуватися захистом країни походження з причин ситуації загальнопоширеного насильства та побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали зазначені позовні вимоги та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що позивач посилається на те, що виїзд з ОСОБА_6 обумовлений військовими діями, які розпочалися у 2012 році у м. Алеппо та у звязку із чим у жовтні 2012 року він виїхав із ОСОБА_6 до Туреччини разом із родиною, де вони прожили місяць-півтора місяця, однак позивач свідомо не звертався до органів Туреччини за допомогою, через соціально-економічні чинники, а саме через відсутність роботи, житла, поганих санітарних умов у таборах утримання біженців, що свідчить про приїзд в Україну через пошуки кращого життя. Разом з тим, представник відповідача зазначав, що позивач має можливість повернутись до країни громадянського походження та скористатись альтернативою внутрішнього переміщення, враховуючи той факт, що з 27.02.2016р. на території ОСОБА_6 діє режим перемиря та, дослідивши заявлені позивачем обставини та інформацію про країну походження, орган міграційної служби підготував висновок, згідно з яким рекомендував Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову громадянину ОСОБА_6 ОСОБА_4 Ісмаєл Хаммада у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а Державна міграційна служба України, з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи, прийнято рішення від 30.11.2016р. №593-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 Ісмаєл Хаммада,ІНФОРМАЦІЯ_2, є громадянином ОСОБА_7 Арабської Республіки, за національністю араб, в ОСОБА_6 військову службу не проходив.

За сімейним станом ОСОБА_4 Ісмаєл Хаммада одружений з 2003 року на громадянці ОСОБА_6 Алаліві ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, з якою має спільних дітей - доньку ОСОБА_4 Ісмаєл, ІНФОРМАЦІЯ_4, сина ОСОБА_1 Ісмаєл, ІНФОРМАЦІЯ_5 та доньку ОСОБА_1 Таснім Ісмаєл, ІНФОРМАЦІЯ_6

У жовтні 2012 року позивач виїхав з ОСОБА_6 автомобільним транспортом разом із дружиною та трьома неповнолітніми дітьми, сестрою та мамою у напрямку Туреччини (м. Орфа), де перебував до 05.03.2013р. До України прибув 05.03.2013р. на підставі національного паспорту та візи типу С, разом із дружиною та трьома неповнолітніми дітьми.

18.04.201 р. позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.171-172)

Рішенням Державної міграційної служби України від 05.03.2015р. №157-15 було відмовлено ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.166)

Позивач, не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України від 05.03.2015р. №157-15 оскаржив його до Одеського окружного адміністративного суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2015р. по справі №815/6199/14 адміністративний позов ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада було визнано неправомірним та скасовано рішення Державної міграційної служби України №157-15 від 05.03.2015р. про відмову ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобовязано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.153-161).

Відповідно до вказаної постанови Одеського окружного адміністративного суду по справі №815/6199/14 суд дійшов висновку про скасування рішення Державної міграційної служби України №157-15 від 05.03.2015р. про відмову ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у звязку з формальним ставленням відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, зокрема щодо ситуації у країні походження ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада та перевірки наявності підстав для надання йому захисту в Україні відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, враховуючи інформацію щодо ситуації у ОСОБА_6 станом на 2014 рік.

За результатами розгляду заяви, щодо надання ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада статусу біженця, або особи яка потребує додаткового захисту в Україні, стосовно якого ДМС прийняла рішення від 25.11.2015р. №67-15 щодо зобовязання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на виконання постанови Одеського окружного адміністративного суду від 08.09.2015р. по справі №815/6199/14, ГУ ДМС України в Одеській області був складений висновок від 14.11.2016р. по справі №2013ОD0121 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.110-123).

Рішенням Державної міграційної служби України від 30.11.2016р. №593-16, з посиланням на п. 1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, підтримано висновок Головного управління ДМС в Одеській області та відмовлено ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.109).

Відповідно до висновку ГУ ДМС України в Одеській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 14.11.2016р. міграційною службою зроблено висновок про те, що елемент проходження військової служби особою у разі повернення до країни громадянської належності не приймається територіальним підрозділом ДМС через той факт, що заявник офіційно є невійськовозобовязаним, що підтверджується поясненнями заявника та наявною ІКП. Разом з тим, за матеріалами повторного розгляду заяви шукача захисту підтверджується наявне загострення соціально-політичної ситуації у м.Алеппо, що в свою чергу не виключає можливості скористатись альтернативою внутрішнього переміщення до більш безпечних регіонів країни, що також спростовує наявність ситуації не вибіркового насильства по всій території країни. За результатами розгляду матеріалів особової справи вбачається, що виїзд шукача захисту на територію України обумовлений пошуками кращого життя та економічними мотивами, а не загостренням ситуації в країні громадянської належності та що під час розгляду особової справи в цілому були виявлені суперечливі моменти, які суттєво знижують рівень довіри до клопотання шукача захисту. Також, аналізом матеріалів особової справи неможливо обґрунтувати причину звернення заявника за міжнародним захистом в Україні з позиції міжнародного захисту в Україні оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме, у нього відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також, згідно зазначеного висновку, за матеріалами повторного розгляду заяви шукача захисту, з урахуванням ситуації у ОСОБА_6 на час прийняття висновку, підтверджується наявне загострення соціально політичної ситуації у м. Алеппо, що у свою чергу не виключає можливості скористатись альтернативою внутрішнього переміщення до більш безпечних регіонів країни, що спростовує наявність ситуації не вибіркового насильства по всій території країни (а.с.110-123).

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття біженець включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а)расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Згідно з статтею 4 ОСОБА_9 Європейського Союзу Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммад до безпечної країни - Туреччина зазначено те, що з 15.06.2012р. в м.Алеппо, ОСОБА_6 стали проходити дуже сурові військові бойові дії між опозицією та урядовими силами та проживання в місті стало небезпечним.

Разом з тим, позивач зазначив, що після виїзду з ОСОБА_6 він прибув разом із сімєю до Туреччини, де проживав у таборі для біженців.

Під час співбесіди проведеної 18.11.2016р. з ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада (а.с.128-134) на питання «Чи звертався останній за міжнародним захистом до Туреччини та чому?» зазначив що не звертався та не знає чому. При цьому, під час співбесіди проведеної 23.05.2013р. з ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада(а.с.199-203) на питання «Чому було прийнято рішення виїхати з Туреччини та чому заявник відмовився проживати в таборі для біженців?» було зазначено заявником «для того щоб залишитись проживати у Туреччині треба було подати заяву про те, що є бажання стати біженцем. Там є відповідна вимога, а саме біженці, які бажають отримати довідки повинні проживати тільки в таборі для біженців» «там дуже погані санітарні умови. Крім того, там табори закритого типу, майже не можливо нікуди вийти».

При цьому, у судовому засіданні позивач зазначав, що не звертався у Туреччині з заявами про надання захисту у звязку із тим, що не бажав там залишатись, йому не подобались умови життя у Туреччині, проблеми з роботою, йому подобається Україна і саме тут він хоче отримати документи для того, щоб легально проживати та знайти роботу.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати, що ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада прибув до України у пошуках кращих умов життя.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів особової справи ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада, позивач не входить до жодної політичної, релігійної чи громадської організації та не є військовозобовязаним.

Крім того, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав.

З огляду на викладене, суд вважає, що обґрунтування позову та викладені ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада у матеріалах справи обставини не містять жодних ознак наявності умов для визнання позивача біженцем.

Стосовно додаткової форми захисту, відповідно до п.13 ч.1 ст.1 Закону, характерною рисою такої категорії осіб є невідповідність критеріям статусу біженця з одного боку і неможливість повернення в свою країну через певні причини з іншого боку.

При цьому, у ході прийняття оскарженого рішення відповідачем було досліджено ситуацію у країні походження позивача станом на час його прийняття та встановлено можливість скористатись альтернативою внутрішнього переміщення до більш безпечних регіонів країни, що спростовує наявність ситуації не вибіркового насильства по всій території країни.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення ДМС України від 30.11.2016р. №593-16, яким позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є законним та обґрунтованими, а тому не підлягає скасуванню.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову ОСОБА_1 Ісмаєл Хаммада.

Керуючись ст. ст. 158 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлено 24.04.2017р.

Суддя К.О. Танцюра

Суддя О.Г. Гусев

Суддя Н.В. Потоцька

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

24 квітня 2017 року.