Справа № 804/7192/14
Суддя: Мороз Л.Л.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"19" квітня 2017 р. м. Київ К/800/51282/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі

головуючого судді: Мороз Л.Л.,

суддів: Горбатюка С.А.,

Шведа Е.Ю.,

розглянувши у порядку попереднього розгляду касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2015 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної реєстраційної служби Новомоськовського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа: ОСОБА_2, про скасування рішень,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась з адміністративним позовом до Державної реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області, третя особа ОСОБА_2, в якому просила:

- скасувати рішення державного реєстратора ДРС Новомосковського МРУЮ про державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0862 га, кадастровий номер НОМЕР_2, зареєстрованого за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_3, виданий 16.04.2003 року Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- скасувати рішення державного реєстратора ДРС Новомосковського МРУЮ про державну реєстрацію державного акту на право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0324 га, кадастровий номер НОМЕР_4, зареєстрованого за ОСОБА_2, РНОКПП НОМЕР_1, паспорт громадянина України, серія та номер: НОМЕР_3, виданий 16.04.2003 року Кіровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровської області в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2014 року , залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2015 року, позов задоволено:

- скасовано рішення державного реєстратора ДРС Новомосковського МРУЮ від 06.12.2013 року № 8758401 про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_3. кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_5, за ОСОБА_2. податковий номер НОМЕР_1;

- скасовано рішення державного реєстратора ДРС Новомосковського МРУЮ від 06.12.2013 року № 8756902 про проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_2, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_6, за ОСОБА_2, податковий номер НОМЕР_1.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанції, ОСОБА_2 подав до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу у якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, просить скасувати вказані судові рішення та прийняти нове рішення, яким у позові відмовити.

Відповідно до частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги, але при цьому може встановлювати порушення норм матеріального чи процесуального права, на які не було посилання в касаційній скарзі.

Перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22.12.2006 між ОСОБА_4 (Продавець) та ОСОБА_3 (Покупець) укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу жилого будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, «…розташований на земельній ділянці площею 1128 - держфонд».

28.04.2007 року ОСОБА_3 за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу продала вищевказаний будинок ОСОБА_5.

16.05.2007 року КП «Новомосковське МБТІ» зареєстровано право власності за ОСОБА_5 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу від 28.04.2007 року.

07.07.2008 року ОСОБА_5 на підставі рішення міськради від 05.12.2007 року № 403 видано Державні акти на право власності на земельні ділянки (далі - Земельні ділянки), а саме:

- на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_5, площею 0,0862 га, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд;

- на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_6, площею 0,0324 га, цільове призначення: для ведення особистого селянського господарства.

04.06.2009 року ОСОБА_5 подарував ОСОБА_2 за нотаріально посвідченим договором дарування нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, у т. ч. жилий будинок з надвірними спорудами та вищевказані Земельні ділянки площею 0,0862 га та 0,0324 га.

28.09.2009 року Новомосковським міськрайонним судом винесено рішення у справі № 2-3720/09, яким задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання дійсним вищевказаного договору дарування від 04.06.2009 року та про визнання права власності на вищевказане нерухоме майно за ОСОБА_2

31.12.2009 року ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області скасовано рішення Новомосковського міськрайонного суду від 28.09.2009 року у справі № 2-3720/09, переглянуте за нововиявленими обставинами; дана ухвала оскарженню не підлягає.

Поряд з цим, 02.02.2010 року Відділом Держкомзему у м.Новомосковськ на підставі вищевказаного рішення Новомосковського міськрайонного суду винесено рішення у справі № 2-3720/09 від 28.09.2009 року ОСОБА_2 видано Державні акти на право власності на земельні ділянки зазначені вище площею 0,0862 га та 0,0324 га.

23.04.2013 року Новомосковським міськрайонним судом винесено рішення у справі № 2-2963/11, яким задоволено позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5: визнано недійсним вищезазначений договір купівлі-продажу жилого будинку з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_7, укладений 28.04.2007 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Даним рішенням суду встановлено:

- ОСОБА_6 звернувся з цивільним позовом 16.05.2011 року з огляду на те, що з 1987 року перебуває у шлюбі з ОСОБА_3, з якою 22.02.2006 року за спільні кошти придбали житловий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що розташований в АДРЕСА_8.

На початку 2007 року їх стосунки в сім'ї погіршилися, вони деякий час однією сім'єю не проживали, однак шлюб не розривали. Коли остаточно в 2011 році вони налагодили шлюбні відносини від дружини йому стало відомо, що ОСОБА_3 28.04.2007 року продала зазначений будинок ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу.

Посилаючись на те, що згідно ч.2 ст. 65 СК України обов'язковою умовою відчуження майна, яке являється спільною сумісною власністю подружжя, є письмова згода чоловіка (дружини), якої ОСОБА_6 у даному випадку не надавав, останній наполягав на недійсності правочину (договору від 28.04.2007 року).

- по справі проведена судово-почеркознавча експертиза, за висновками якої підпис від імені ОСОБА_6 в графі «підпис» на заяві про надання згоди на продаж ОСОБА_3 жилої квартири, що знаходиться в АДРЕСА_8, виконаний самим ОСОБА_6

Після отримання судом письмових доказів про те, що ОСОБА_7 28.04.2007 року був відсутнім в м.Новомосковську, суд дійшов до висновку про те, що проведена експертиза суперечить іншим матеріалам цивільної справи, тому по справі була призначена повторна судово-почеркознавча експертиза, проведення якої доручено іншій експертній установі.

Зважаючи на клопотання заступника начальника науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ УМВС України в Дніпропетровській області про те, що для проведення повторної судової почеркознавчої експертизи необхідно надати не менше 15 документів вільних зразків підпису ОСОБА_6 за період з 2006-20013 роки, а також зважаючи на необхідність надання експериментальних зразків почерку ОСОБА_6, суд з об'єктивних причин не задовольнив клопотання експерта, через неможливість витребування таких у відповідних установах.

- в судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_9 укладений ОСОБА_3 без згоди її чоловіка - ОСОБА_6, а тому підлягає визнанню судом недійсним, з підстав, визначених ч.1 ст.215, ч.1 ст.203 ЦК України.

05.08.2013 року апеляційним судом Дніпропетровської області винесена ухвала, якою вищевказане рішення Новомосковського міськрайонного суду від 23.04.2013 у справі № 2-2963/11 залишено без змін (а. с.127-130).

09.08.2013 року на підставі даних судових рішень Новомосковського міськрайонного суду від 23.04.2013 року та апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2013 року, а також дублікату вищезазначеного договору купівлі-продажу жилого будинку 22.12.2006 року, за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на жилий будинок з надвірними побудовами та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 (Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 28.08.2013 року).

04.12.2013 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ винесено ухвалу, якою, зокрема, скасовані вищевказані рішення Новомосковського міськрайонного суду від 23.04.2013 року у справі № 2-2963/11 та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 05.08.2013 року, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Таке скасування мало місце з мотивів того, що всупереч вимогам ч.4 ст.10 ЦПК України, суди неповно з'ясували фактичні обставини справи та не навели мотивів, з яких не взяли до уваги доводи відповідачів й не зазначали доказів, що їх спростовують, а також з мотивів того, якщо висновок експерта, суперечить іншим матеріалам справи, то повинна бути призначена повторна експертиза.

06.12.2013 року державним реєстратором РС Новомосковського МРУЮ прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 8756902 та № 8758401, якими вирішено провести державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на Земельні ділянки.

31.03.2014 року ОСОБА_3 подала до Реєстраційної служби заяви про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно ОСОБА_2 на земельні ділянки зазначені вище, площею 0,0862 га та 0,0324 га.

28.04.2014 року державним реєстратором РС Новомосковського МРУЮ прийнято рішення № 12710877 та № 12708340 про відмову у задоволенні вищевказаних заяв ОСОБА_3, у зв'язку з відсутністю рішення суду про скасування рішення державного реєстратора, що набрало законної сили, відповідно до вимог Наказ МЮУ від 12.12.2011 року № 3502/5.

Крім того, матеріали справи містять листи Управління Держземагенства у Новомосковському районі Дніпропетровської області від 14.08.2013 № 2268/01-07 та від 23.10.2014 року № 2471/01-07, згідно яких право власності ОСОБА_2 на земельні ділянки, розташовані за адресою: АДРЕСА_11, скасовано на підставі ухвали Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області 31.12.2009 року.

Вважаючи, що наявність рішень Реєстраційної служби від 06.12.2013 року № 8756902 та № 8758401 про реєстрацію права власності на Земельні ділянки площею 0,0862 га та 0,0324 га за ОСОБА_2, порушує законні права ОСОБА_3, як власника жилого будинку, який знаходиться на даних Земельних ділянках, звернулось з позовом до адміністративного суду про скасування цих рішень.

Суди попередніх інстанцій обґрунтовували свої рішення тим, що судове рішення, яке слугувало підставою для видачі правовстановлюючих документів (Державних актів на право власності на Земельні ділянки від 02.02.2010), на підставі яких, в свою чергу, здійснено державну реєстрацію права власності на земельні ділянки за ОСОБА_2 06.12.2013 року, було скасовано іншим судовим рішенням від 31.12.2009 року.

Таким чином, наявність судового рішення (ухвали Новомосковського міськрайонного суду від 31.12.2009 року), яке набрало законної сили і яким фактично скасовується право власної за ОСОБА_2 на земельні ділянки, є обов'язковим для Реєстраційної служби і повинно враховуватись, як обставина, що перешкоджає проведенню держреєстратором державної реєстрації прав та їх обтяжень у відповідному Реєстрі на підставі Державних актів на право власності на Земельні ділянки від 02.02.2010 року за ОСОБА_2

З урахуванням вказаних обставин суди дійшли висновку про відсутність у держреєстратора законних підстав для прийняття спірних рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.12.2013 року № 8756902 та № 8758401, з огляду на відсутність у заявника (тобто ОСОБА_2.) на момент вчинення цієї реєстрації належних правовстановлюючих документів на Земельні ділянки.

У касаційній скарзі заявник стверджує, що для цього спору також має значення судове рішення у справі № 804/7479/15, постанова Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 28.10.2015 року, якою скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обмежень від 28.08.2013 року про реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Ну думку колегії суддів, суди попередніх інстанцій помилково виходили з того, що цей спір є адміністративним.

Аналіз зазначених фактичних обставин дає підстави вважати, що оспореним реєстраційним діям передує невирішений спір між його учасниками про право цивільне, зокрема, про право на конкретні земельні ділянки та будівлю, і право власності на які (будівлю, нерухоме майно) може бути визнане судом, якщо це не порушуватиме прав інших осіб.

Наведена правова ситуація дозволяє дійти такого правового висновку.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі Суд) від 20.07.2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви №№ 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Рішення судів у цій справі ухвалені щодо реєстраційних дій, здійснених на основі юридичних фактів, стосовно яких існує спір про право цивільне, в межах якого (за наявності для цього підстав) можуть бути розв'язані й питання, пов'язані з реєстрацією права власності. Позаяк ці рішення помилково були розглянуті в порядку адміністративного судочинства, вони підлягають скасуванню, а провадження в адміністративній справі закриттю.

Рішення про закриття справи не обмежує сторони у реалізації захисту свого речового права в порядку цивільного судочинства.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду України від 24.01.2017 року № 815/6165/14.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав встановлених статтею 157 цього Кодексу.

За таких обставин, оскаржені рішення підлягають скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Керуючись статтями 157, 220-1, 228, 230 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 09.12.2014 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 12.11.2015 року у цій справі скасувати, закрити провадження у справі.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: