Справа № 452/1056/16-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року №876/1338/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді - Качмара В.Я.,

суддів - Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання - Андрушківа І.Я.,

за участю позивача - ОСОБА_1,

та представників позивача - ОСОБА_2,

і відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 січня 2017 року у справі за його позовом до Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання протиправними рішень виконавчого комітету, сесії міської ради та їх скасування,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області (далі - Міська рада) в якому просив визнати протиправними та скасувати:

рішення виконавчого комітету Міської ради (далі - Виконком) від 31.01.2008 №14 «Про затвердження списку громадян, які подали заяви на виділення земельних ділянок під будівництво власного житла» (далі - Рішення №14);

рішення Міської ради від 23.10.2015 №20 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_4 7» (далі - Рішення №20);

рішення Міської ради від 23.10.2015 №21 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_5 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у м.Рудки, вул..Східна 9» (далі - Рішення №21).

Вважає існування черги громадян, які бажають безоплатно одержати земельну ділянку для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) та надання у власність земельної ділянки на підставі черговості таким, що суперечить чинному законодавству, а Виконком прийнявши Рішення №14 перевищив свої повноваження, привласнивши виключні повноваження Міської ради. Подав заяву про бажання одержати безоплатно у власність земельну ділянку, розташовану по вул.Східній в м.Рудки, яка накладається на земельні ділянки на які Рішеннями №№20, 21 надано дозвіл третім особа на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року у справі №452/1056/16-а призупинено виконання Рішень №№20, 21 до ухвалення рішення по даній справі (а.с.22).

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 4 січня 2017 року в позові відмовлено повністю. Вжиті ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 19 квітня 2016 року заходи забезпечення адміністративного позову зберігаються до набрання постановою законної сили (а.с.143-145).

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати відповідну постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити. В апеляційній скарзі покликається на обставини викладені в позовній заяві, яким суд не дав належної правової оцінки. Додатково зазначає, що існування Рішення №14 позбавило Міську раду змоги розглянути його заяву від 12.10.2015 про приватизацію землі (далі - Заява) і одночасно сприяло тому, що подані з порушенням чинного законодавства заяви третіх осіб були розглянуті та відповідно прийнято протизаконні Рішення №№20, 21.

Відповідач у письмовому запереченні вважає постанову суду першої інстанції обґрунтованою, прийняту з врахуванням всіх обставини справи та такою, що відповідає нормам матеріального та процесуального права. Просить апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін.

Треті особи в судове засідання не з'явились про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, вважає за можливе провести розгляд справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволенню з таких міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, позивачем не доведено, що надання йому відповіді відповідачем повідомленням від 09.11.2015 №611/02-14 (далі - Повідомлення) є порушенням його права на одержання земельної ділянки під індивідуальне житлове будівництво у зв'язку з чим може бути визнаним протиправним і скасоване Рішення №14. Це рішення та Рішення №№20, 21 прийняті уповноваженою особою у відповідності до норм чинного законодавства, - не порушують права, свободи чи інтереси ОСОБА_1, а відтак немає підстав для їх скасування.

Повністю погодитися із такими висновками цього суду не можна, з огляду на таке.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п.9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення ч.2 ст.55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч.2 ст.3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Утвердження правової держави відповідно до приписів ст.1, другого речення ч.3 ст.8, ст.55 Основного Закону України полягає, зокрема, у гарантуванні кожному судового захисту прав і свобод, а також у запровадженні механізму такого захисту.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до ч.1, 2 ст.55 Конституції України, статей 2, 6 КАС.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ч.1 ст.4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 дав визначення поняттю «охоронюваний законом інтерес», який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване ст.55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявник вважає начебто певні положення норм законодавства впливають на його правове становище.

Подібне викладено в постановах Верховного Суду України від 01 грудня 2015 року №21-3715а15 та 07 лютого 2017 року №21-3072а16.

Відтак, необхідно встановити, чи дійсно порушуються права чи інтереси позивача у зв'язку із прийняттям Рішень №14, 20, 21, а також з'ясувати, в чому саме полягає порушення його законних прав та інтересів.

Суди, розглядаючи справи цієї категорії, повинні ураховувати інтереси сторін і вирішувати такі спори залежно від установленого та на підставі закону.

Апеляційним судом, з урахуванням встановленого судом першої інстанції, встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_6 (чоловік ОСОБА_4.) 29.12.2006 звернувся до Міської ради із заявою про виділення земельної ділянки в м.Рудки для будівництва власного житла (а.с.202-205).

ОСОБА_7 (в подальшому змінила прізвище на ОСОБА_5) 22.02.2007 звернулася до Міської ради із заявою про виділення земельної ділянки в м.Рудки для будівництва власного житла на яку отримала відповідь від березня 2007 року, що відповідне питання буде вирішуватися при виготовлення проекту забудови (а.с.214-216).

Виконком Рішення №14, керуючись пп.1 п.«а» ч.1 ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР):

затвердив список громадян, які подали заяви про виділення земельних ділянок під будову власного будинку станом на 31.01.2008 згідно додатку (далі - Додаток) (п.1);

прийняв наступні категорії пільговиків: а)учасники бойових дій; б) чорнобильці; в) інваліди І-ІІ групи; г) громадяни, середня забезпеченість яких житловою площею менша 8 кв.м; д) пільгові категорії спеціалістів (п.2);

затвердив відсоток пільгової категорії громадян при виділенні їм земельних ділянок під будові власного будинку 35% від загальної кількості земельних ділянок (п.2 - в Рішенні №14 є два пункти під №2);

затвердив список громадян, які користуються пільгами при виділенні земельних ділянок під будову власного будинку згідно додатку (далі - Додаток-1) (п.3) (а.с.6-12).

У Додатку ОСОБА_6 вказаний під №92, а ОСОБА_5. (по батькові в Додатку помилкового зазначено Миронівна) - №95. У Додатку-1 ОСОБА_6 (по батькові в Додатку-1 помилкового зазначено ОСОБА_6) вказаний під №25, а ОСОБА_5. (по батькові в Додатку-1 помилкового зазначено Миронівна) - №26.

ОСОБА_6 помер 24.04.2015 і 07.09.2015 ОСОБА_4 звернулася із заявою про залишення пільгової черги для одержання земельної ділянки за нею. Рішенням Виконкому від 08.09.2015 №113 «Про розгляд заяви ОСОБА_4 про передачу черговості на отримання земельної ділянки під будівництво власного будинку в м.Рудки» заяву задоволено та останню зараховано у відповідний список замість покійного чоловіка (а.с.206-210).

12.10.2015 ОСОБА_1 звернувся до Міської ради із Заявою в якій просив надати в порядку безоплатної приватизації земельну ділянку 0,10 га в кварталі забудови по вул.Східна в м.Рудки для будівництва та обслуговування житлового будинку та підсобних приміщень, а двома заявами від 22.10.2015 у доповнення долучив копії паспорта і ідентифікаційного номера, графічний матеріал (а.с.14-18, 50).

21.10.2015, зокрема, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до Міської ради із спільною заявою (далі - Заява-1) в якій, між іншим, вказали, що відповідно до рішень Міської ради про розроблення кварталу індивідуальної житлової забудови у м.Рудки на вул.Східна, провели оплату за виготовлення такої документації, перебувають першими у відповідних вказаних вище списках та претендують на земельні ділянки в цьому кварталі. Просили внести на розгляд Міської ради питання про надання їм дозволу на виготовлення проектів землеустрою на ці ділянки згідно схеми розміщення ділянок, яка додана до заяви (далі - Схема). Згідно зазначеної Схеми (відповідає розміщенню, площі та нумерації земельних ділянок вказаного нижче детального плану території кварталу індивідуальної житлової забудови у АДРЕСА_4 (далі - Детальний план) ОСОБА_4 та ОСОБА_5 претендували на земельні ділянки відповідно №4 площею 0,0607 га і №5 0,0660 га (а.с.201, 201 зворот, 217).

Проаналізувавши графічні матеріали, які додані позивачем та третіми особами, вбачається, що бажане місце розташування земельної ділянки, яку має намір одержати безоплатно у власність позивач частково накладається на такі ж земельні ділянки третіх осіб.

Рішенням від 23.10.2015 №3 Міська рада затвердила «Положення про порядок надання громадянам у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд із земель комунальної власності м.Рудки» (далі - Рішення №3, Положення відповідно; а.с.221-223).

Міська рада рішенням від 23.10.2015 №15 «Про затвердження детального плану території кварталу індивідуальної житлової забудови у АДРЕСА_4» затвердила Детальний план, відповідно до основних техніко-економічних показників детального плану території згідно додатку. Присвоєно адреси земельних ділянок кварталу: ділянка АДРЕСА_2 за якою зареєстрована нежитлова будівля (а.с.219-220).

Враховуючи заяву ОСОБА_4 та Детальний план, Міська рада Рішенням №20 надала дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0607 га, за рахунок земель громадської і житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_4, 7 (а.с.47).

Враховуючи заяву ОСОБА_5 та Детальний план, Міська рада Рішенням №21 надала дозвіл ОСОБА_5 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0660 га, за рахунок земель громадської і житлової забудови, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд у АДРЕСА_3 (а.с.43).

Виконавчий комітет Повідомленням повідомив позивача, що його Заяву розглянуто на засіданні постійної комісії міської ради з розгляду земельних питань. Для одержання земельної ділянки рекомендовано подати заяву з додатками згідно Положення, на підставі якої його буде внесено в список громадян, які бажають, як іі він отримати земельні ділянки. Вказано, що станом на 01.11.2015 у Міську раду подано 352 подібні заяви, враховуючи учасників АТО (а.с.13).

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2016 року у справі №452/455/16-а зобов'язано Міську раду повторно розглянути Заяву. В решті позову відмовлено. (а.с.184-189).

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 вересня 2016 року вказане судове рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання протиправним та скасування Рішення №3 скасовано, визнано незаконним Рішення №3 з моменту набрання законної сили судовим рішенням у даній справі (а.с.190-194).

24.11.2016 Міська рада рішенням №172 «Про розгляд заяви гр.ОСОБА_1 щодо безоплатної приватизації земельної ділянки для індивідуального житлового будівництва у АДРЕСА_4», враховуючи постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 23 травня 2016 року, перебування на обліку 338 громадян, 310 з яких подали заяви раніше ніж позивач, відсутність вільної земельної ділянки площею 0,10 га для індивідуального житлового будівництва на вул.Східній, відмовила ОСОБА_1 у наданні в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки орієнтованою площею 0,10 га в кварталі забудови по АДРЕСА_4 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.173).

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статей 142-145 Основного Закону до матеріальної основи органів місцевого самоврядування належить, зокрема, земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи місцевого самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

У п.34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - прийняття Рішення №14) визначено, що до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад входить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Поряд з цим, повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад визначені Главою 2 цього ж Закону.

До таких повноважень, зокрема, віднесено: статистичний облік громадян, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території (пп.2 п.«б» ст.27); підготовка і внесення на розгляд ради пропозицій щодо надання під забудову та для інших потреб земель, що перебувають у власності територіальних громад (пп.1 п.«а» ч.1 ст.33).

Нормативне тлумачення наведених норм законодавства в контексті змісту фактичних обставин справи дає апеляційному суду підстави для висновку, що Виконком, затвердивши п.1 Рішення №14 список громадян, які подали заяви про виділення земельних ділянок під будову власного будинку станом на 31.01.2008 згідно Додатку, діяв в межах своїх наведених вище повноважень. Такий список (Додаток) не є черговістю за якою громадяни мають право на отримання земельних ділянок для відповідних потреб на території м.Рудки (такого в Рішенні №14 не вказано), а лише викладеним в хронологічному порядку - за датою подання відповідних заяв, списком громадян, які звернулися із такими заявами у Міську раду.

Щодо пунктів 2, 2 і 3 Рішення №14, то такі прийняті (затверджені) Виконкомом з перевищенням своїх власних (самоврядних) повноважень у сфері регулювання земельних відносин, із грубим втручанням у компетенцію Міської ради щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Врахування можливості «пільгового» одержання громадянами земельної ділянки для відповідних потреб, навіть за умови чіткого визначення такої підстави (умови) чинним законодавством, не дає повноважень (права) Виконкому оцінювати наявність відповідних фактів - встановлювати право на «пільгу», а тим більше визначати відсоткове співвідношення «пільговиків» при отриманні землі, оскільки ці обставини повинна врахувати та надати їм належну оцінку лише Міська рада при вирішення питання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, прийнятті рішення про затвердження такого проекту та надання земельної ділянки у власність.

Такі обставини є безсумнівною підставою для скасування постанови суду першої інстанції у відповідній частині та прийняття нової постанови про задоволення цього позову з наведених вище підстав.

За змістом пунктів 3, 4 ч.1 ст.202 КАС підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставин справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Підставою для виникнення права на земельну ділянку є відповідний юридичний факт.

Суб'єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України (далі - ЗК) та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.

Чинний ЗК (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - прийняття Рішень №№20, 21) є одним із таких законів, норми якого встановлюють підстави набуття права на землю шляхом передачі ділянок у власність або надання їх у користування (ч.2 ст.116).

Відповідно до ч.1 ст.10 Закону №280/97-ВР (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин - прийняття Рішень №№20, 21) сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Згідно з пунктами «а», «б» ст.12 ЗК до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

За змістом частин 1, 3, 4 ст.116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі, зокрема, одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

Статтею 118 ЗК визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до змісту ч.6 цієї статті громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки. Органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.ю 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Згідно з положеннями ч.7 вказаної статті ЗК відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб'єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін.

У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

За змістом частин 8, 9 ст.118 ЗК проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому ст.186-1 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених ст.122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку (частини 10, 11 ст.118 ЗК).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у власність громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у власність зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами (клопотаннями) для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у власність, за результатами розгляду яких визначені в ст.118 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у власність.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення процедури відведення земельних ділянок» від 02.07.2013 №366-VII були внесені зміни до ст.118 ЗК, які направлені на спрощення процедури відведення земельних ділянок у власність, зокрема запроваджено принцип мовчазної згоди на етапі отримання дозволу на розроблення документації із землеустрою, оскільки у випадку бездіяльності суб'єкта владних повноважень, внаслідок якої протягом місяця не розглянута заява про надання дозволу на виготовлення проектної документації, заявник має право здійснити замовлення проекту відведення земельної ділянки.

Наведене, відповідає правовій позиції висловленій Верховним Судом України у постанові від 10 грудня 2013 року справа №21-358а13.

Відтак, Рішення №№20, 21 у повній мірі відповідають наведеним вище вимогам законодавства.

Ці правові норми у взаємозв'язку із п.34 ч.1 ст.26 Закону №280/97-ВР надають Міській раді як органу який здійснює управління землею на відповідній території дискреційне (самостійне) право на вирішення відповідного кола питань в межах закону. Тобто, дискреційні повноваження дають можливість на власний розсуд (без узгодження) визначати зміст рішення або вибрати один із кількох варіантів рішення.

При цьому, при дотриманні Міською радою приписів законодавства, суд не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) відповідача поза межами перевірки за критеріями відповідності прийняття ним рішень (вчинення дій) - Рішень №№20, 21, передбаченими ч.3 ст.2 КАС, підміняти його і перебирати на себе повноваження, надані Конституцією України та законами України органу місцевого самоврядування.

Враховуючи обґрунтування наведене третіми особами у Заяві-1 є підстави вважати, що при прийнятті Рішень №№20, 21 Міська рада у повній мірі дотрималася вимог ст.2 КАС

Чинне законодавство не містить категоричних вимог до графічних матеріали, які додаються до відповідного клопотання (заяви), лише вказує, що в них повинно зазначатися (відображатися) бажане місце розташування земельної ділянки та її орієнтовні розміри.

Указана вище, долучена до Заяви-1 Схема, повністю відповідає таким приписам.

Більше того, п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі - Закон №3038-VI, в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що детальний план території - містобудівна документація, що визначає планувальну організацію та розвиток території.

За ч.3 ст.8 цього ж Закону рішення з питань планування та забудови територій приймаються сільськими, селищними, міськими радами та їх виконавчими органами, районними, обласними радами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями в межах визначених законом повноважень з урахуванням вимог містобудівної документації.

У відповідності до частин 1, 3 ст.19 Закону №3038-VI детальний план у межах населеного пункту уточнює положення генерального плану населеного пункту та визначає планувальну організацію і розвиток частини території.

Детальний план розробляється з метою визначення планувальної організації і функціонального призначення, просторової композиції і параметрів забудови та ландшафтної організації кварталу, мікрорайону, іншої частини території населеного пункту, призначених для комплексної забудови чи реконструкції.

На підставі та з урахуванням положень затвердженого детального плану території може розроблятися проект землеустрою щодо впорядкування цієї території для містобудівних потреб, який після його затвердження стає невід'ємною частиною детального плану території.

Таким чином, затвердивши Детальний план Міська рада за жодних обставин не могла задовольнити Заяву позивача в межах долучених графічних матеріалів - бажаного місця розташування земельної ділянки (площі).

Принагідно слід відзначити, що при прийнятті Рішень №20, 21 Міська рада не покликалася та не могла керуватися Положенням.

Отже, з урахуванням всього вище наведеного, апеляційний суд приходить до висновку, що Рішення №№20, 21 прийняті Міською радою відповідно до вимог земельного законодавства, без порушення прав та законних інтересів позивача.

Доводи апелянта у відповідні частині є надумані, свідчать про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, невиправдано спрощене, довільне і неправильне трактування наведених вимог земельного законодавства.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 200, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову про визнання протиправними та скасування пунктів 2, 2, 3 рішення виконавчого комітету Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області від 31 січня 2008 року №14 «Про затвердження списку громадян, які подали заяви на виділення земельних ділянок під будівництво власного житла» скасувати та прийняти нову постанову, якою позов в цій частині задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати пункти 2, 2, 3 рішення виконавчого комітету Рудківської міської ради Самбірського району Львівської області від 31 січня 2008 року №14 «Про затвердження списку громадян, які подали заяви на виділення земельних ділянок під будівництво власного житла».

В решті постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінди

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 24 квітня 2017 року.