Справа № 822/2186/16
Суддя: Салюк П.І.
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 822/2186/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року м. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд

в складі:головуючого-суддіОСОБА_1
при секретаріОСОБА_2
за участі:представника відповідача
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом Державного підприємства "Новатор" до Управління Держпраці у Хмельницькій області про визнання протиправною та скасування постанови, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Хмельницькій області в якому просить: Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25 жовтня 2016 року №22/250.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Управлінням Держпраці у Хмельницькій області на підставі акту позапланової перевірки № 22-01/1654 з питань додержання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування протиправно винесено постанову №22/250, якою на підприємство за нібито виявлені порушення накладено штраф в сумі 29000 грн.

Вказує на те, що причиною проведення позапланової перевірки стали письмові звернення колишніх працівників підприємства ОСОБА_3, і ОСОБА_4, які в квітні 2015 року призвані на строкову військову службу і звільнені з роботи на підприємстві на підставі пункту 3 статті 36 КзПП України.

На думку позивача стосовно звільнення своїх працівників вказує на те, що діяв у повній відповідності до діючого на час звільнення трудового законодавства тому у відповідача відсутні підстави стверджувати про наявність в його діях порушень.

Представник позивача в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву в якій просить розглянути справу у відсутність представника позивача.

Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення по суті спору, позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх єдності взаємному зв'язку та сукупності, суд зазначає наступне.

Суд встановив, що відповідачем на підставі письмових звернень колишніх працівників підприємства ОСОБА_3 і ОСОБА_4 проведено позапланову перевірку ДП "Новатор".

За наслідками проведеної перевірки складено акт позапланової перевірки № 22-01/1654 яким стверджується, що позивач не дотримав вимоги частин 1, 2 статті 115, частини 2 статті 119 КЗпП України, частини 1 статті 24 Закону України "Про оплату праці", частини 2 статті 39 Закону України "Про військовий обовязок і військову службу", пункту 2.3 глави 2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників.

На підставі вказаного акту відповідач прийняв оскаржену позивачем постанову №22/250 від 25 жовтня 2016 року про накладення на ДП "Новатор" штрафу у розмірі 29000,00 грн.

Так вказаною перевіркою встановлено, що позивач звільнив ОСОБА_4, в звязку з призовом на строкову військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 16 квітня 2015 року, а також звільнив ОСОБА_3, в звязку з призовом на строкову військову службу за пунктом 3 статті 36 КЗпП України з 24 квітня 2015 року.

Підставами для звільнення вказаних працівників стали оповіщення військового комісара Хмельницького ОМВК, Волочиського РВК керівнику підприємства та особисті заяви працівників про їх звільнення.

При цьому, позивач не проводив нарахування та не виплачував ОСОБА_3 та ОСОБА_4 середній заробіток під час проходження ними військової строкової служби, що є порушенням частин 1, 2 статті 115 КЗпП України.

В звязку з тим, що перевіркою встановлено порушення позивачем норм трудового законодавства, уповноваженою особою відповідача позивачу внесено постанову №22/250 від 25 жовтня 2016 року про накладення на ДП "Новатор" штрафу у розмірі 29000,00 грн.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд зазначає наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11 червня 2015 року, однією із підстав для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім призову працівника на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року.

Частиною 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" №2232-XII від 25 березня1992 року (далі Закон №2232-XII), в редакції статті яка була чинною до 11 червня 2015 року, за громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання.

При цьому, законодавець, надавши ч. 2 ст. 39 Закону №2232-XII соціальні гарантії особам які призвані на строкову військову службу у вигляді збереження місця роботи (посади) не вніс відповідних змін до статті 36 КЗпП України щодо порядку збереження місця роботи (посади) таких осіб.

Підставою для припинення трудового договору з особою яка призвана на строкову військову службу є її звільнення за п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (в редакції статті яка була чинною до 11 червня 2015 року), інших підстав не існувало.

Частина 2 ст. 39 Закону №2232-XII в редакції статті яка була чинною до 11 червня 2015 року не передбачає підстав для припинення трудового договору з особою яка призвана на строкову військову службу, а тільки встановлює соціальну гарантію у вигляді обовязку роботодавця зберегти на період строкової військової служби звільненого працівника місця його роботи (посади).

Частина 3 ст. 119 КЗпП України, в редакції статті яка була чинною до 11 червня 2015 року, передбачала таку соціальну гарантію як збереження місця роботи, посади в установі, організації, в яких працювали особи на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, тільки за працівниками, призваними на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, тобто ця норма Закону не стосувалася осіб призваних на строкову військову службу.

Спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України № 58 від 29 липня 1993 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 затверджено Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція № 58).

Відповідно до п. 2.3 глави 2 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звільнені за п. 3 ст. 36 КЗпП України, в звязку з призовом на строкову військову службу із застосуванням редакції статті яка була чинною до 11 червня 2015 року, відповідні записи про таке звільнення внесені в їхні трудові книжки у повній відповідності до змісту прийнятих наказів про їх звільнення і інше проведеною перевіркою не встановлено.

Фактична заборона припинення трудового договору і звільнення працівників з роботи в звязку з їхнім призовом на строкову військову службу встановлена Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" № 433-VIII від 14 травня 2015 року, яким внесено зміни до статті 36 КЗпП України, а саме: пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції: підставою для припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Одночасно для більш повного врегулювання та забезпечення заборони припинення трудового договору і звільнення працівників з роботи в звязку з їхнім призовом на строкову військову службу, цим же Законом України № 433-VIII від 14 травня 2015 року були внесені зміни до статті 119 КЗпП України, та статті 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу".

Вказані зміни до КЗпП України та до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" набрали чинності з 11 червня 2015 року.

Судом встановлено, що працівники позивача були звільнені до набрання чинності вказаним Законом України № 433-VIII від 14 травня 2015 року.

Таким чином, припинення трудових договорів та звільнення працівників з роботи в звязку з їхнім призовом на строкову військову службу проведено позивачем правомірно, у повній відповідності до вимог частини 3 статті 36 КЗпП України в редакції статті яка була чинною до 11 червня 2015 року, відповідно позивач не допустив жодних порушень і при виконанні вимог пункту 2.3 глави 2 Інструкції № 58 при виконанні записів в трудових книжках таких працівників.

Частинами 1, 2 ст. 115 КЗпП України вказано, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Згідно ч. 1 ст. 24 Закону України "Про оплату праці" № 108/95-ВР від 24 березня 1995 року заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Отже заробітна плата виплачується тільки працівникам які перебувають у трудових відносинах з роботодавцем, з ними не припинено трудовий договір і вони виконують певний обсяг роботи, передбачений трудовим договором згідно із своїми функціональними обовязками.

Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду" № 433-VIII від 14 травня 2015 року (далі- Закон № 433-VIII) внесено зміни до КЗпП України, а саме: пункт 3 частини першої статті 36 викладено в такій редакції: "призов або вступ працівника або власника-фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу".

Також внесено зміни до ч. 3 ст. 119 КЗпП України згідно якої, починаючи з 11 червня 2015 року встановлено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і компенсується із бюджету середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності. Виплата таких компенсацій із бюджету в межах середнього заробітку проводиться за рахунок коштів Державного бюджету України в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

В послідуючому редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України також змінювалася відповідними Законами України.

Разом з тим, Законом № 433-VIII до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" внесено такі зміни, а саме: частину другу статті 39 викладено в такій редакції: "Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України".

Проте, всі зазначені зміни до КЗпП України та до Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" набрали чинності з 11 червня 2015 року.

Таким чином, починаючи з 11 червня 2015 року законодавець заборонив припиняти трудові договори з особами які підлягають призову на строкову військову службу та чітко вказав, що при цьому необхідно забезпечити виконання гарантій, передбачених частиною 3 статті 119 КЗпП України, а саме: збереження місця роботи, посади і компенсації із бюджету середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, в яких вони працювали на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності.

З наведеного слідує, що редакція ч. 3 ст. 119 КЗпП України як зазначено вище не передбачала таких гарантій саме особам які призиваються на строкову військову службу.

При цьому, зміни, що стосуються саме осіб які призвані на строкову військову службу і відносно яких необхідно виконувати гарантії про збереження середньої заробітної плати, були прийняті постановою Кабінету Міністрів України № 911 від 04 листопада 2015 року "Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105", Кабінетом Міністрів України тільки в звязку із прийняттям відповідних змін до частини 3 статті 119 КЗпП України і набрали чинності з 12 листопада 2015 року.

Статтею 19 Конституції України визначено, що , органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише, на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Враховуючи викладене, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки до 12 листопада 2015 року взагалі не існувало будь-якого механізму щодо можливості виконання гарантій, передбачених ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу", також при цьому враховуючи неможливість збереження трудового договору із працівниками які підлягають призову на строкову військову службу, відтак адміністративний позов ДП "Новатор" слід задоволити.

Відповідно до приписів частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України.

Керуючись ст. ст. 11, 71, 76, 86, 94, 158-163, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задоволити.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Хмельницькій області від 25 жовтня 2016 року №22/250.

Стягнути на користь Державного підприємства "Новатор" судовий збір в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн., за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Хмельницькій області.

Постанова суду може бути оскаржена до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Хмельницький окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня її отримання.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 КАС України.

Повний текст постанови виготовлено 28 квітня 2017 року

Суддя/підпис/
"Згідно з оригіналом" Суддя ОСОБА_1