Справа № 643/3381/17
Суддя: Поліщук Т. В.
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 643/3381/17
Номер провадження 2-а/643/203/17
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2017 Суддя Московського районного суду м. Харкова, ОСОБА_1, розглянувши матеріали адміністративної справи за позовом ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про зобовязання вчинити певні дії,

встановив:

15.03.2017 позивач в особі представника звернулась до суду з позовом, в якому просить зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова провести поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 з 07 жовтня 2009 року- шляхом призначення її знову, на підставі документів, що знаходяться в її пенсійній справі, з проведенням індексації і компенсацією витрат частини доходів.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16.03.2017 по справі відкрито скорочене провадження.

24.04.2017 на адресу суду від УПФУ в Московському районі м. Харкова надійшли заперечення проти позову.

Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (№ 1058-ІV) виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України

Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону № 1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

На підставі наведеного суд вважає, що з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону № 1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон. Дана позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 06 жовтня 2015 року (справа №21-2427а15).

Водночас у постанові від 08 грудня 2015 року (справа № 21-5440а15) та 08.06.2016 (справа № 505/2135/14-А) Верховний Суд України, переглядаючи рішення суду касаційної інстанції у справах зазначеної категорії за заявами, в яких, крім іншого, йшлося про усунення розбіжностей у застосуванні законодавства, що регламентує строки звернення до адміністративного суду, вказав на те, що ці спори мають вирішуватися з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС.

Згідно з ч. 1 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч.2 ст. 99 КАС України, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Представник позивача звернувся до суду з позовом 15.03.2017.

З урахуванням викладеного, прихожу до висновку про необхідність залишення позовних вимог без розгляду про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 з урахуванням усіх перерахунків та індексацій пенсії відповідно до ст. 42, 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 07.10.2009 по 14.09.2016.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 99,100 КАС України,

УХВАЛИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_3 до Управління пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про зобов'язання Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова області поновити виплату раніше призначеної пенсії ОСОБА_2 з урахуванням усіх перерахунків та індексацій пенсії відповідно до ст. 42, 43 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 07.10.2009 по 14.09.2016 залишити без розгляду.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційний суд Харківської області через Московський районний суд м. Харкова впродовж пяти днів з дня отримання її копії.

Суддя Т. В. Поліщук