Справа № 826/16643/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

26 квітня 2017 року 08:20 справа №826/16643/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доПриватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича
третя особаТовариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС"
провизнання дій протиправними,визнання протиправним та скасування рішення, скасування запису, стягнення коштів
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1.) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" (далі по тексту - третя особа, ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС"), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про державну реєстрацію та їх обтяжень, індексний номер: 29481678, від 29 квітня 2016 року, прийняте відповідачем стосовно квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00); 2) скасувати запис про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 29 квітня 2016 року №14386720, вчинений відповідачем; 3) стягнути з відповідача на користь позивача суму в розмірі 9 500 000,00 грн. на відшкодування заподіяної шкоди.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 листопада 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/16643/16; закінчено підготовче провадження і призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 20 лютого 2017 року представник позивача до суду не прибув, попередньо подавши клопотання про розгляд справи за його відсутності, представник відповідача до суду також не прибув, представник третьої особи проти позову заперечив; на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

За даними Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна вбачається, що згідно з рішенням Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2016 року, індексний номер: 29481678, зареєстровано іпотеку на об'єкт нерухомого майна: квартиру, загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), за ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС".

На підставі казаного рішення відповідачем внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про іпотеку №14386720.

Позивач вважає рішення відповідача про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та відповідний запис про іпотеку протиправними та такими, що суперечать вимогам чинного законодавства, виходячи з того, що подані ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" документи не давали змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; чинним законодавством не надано державному реєстратору самостійно приймати рішення про фактичне відновлення (поновлення) запису про іпотеку, який раніше було скасовано.

Крім того позивач зазначає, що нотаріус, перед тим, як приймати оскаржуване рішення, повинен внести до реєстру відомості про право власності на нерухоме майно та вважає, що оскаржуваними рішенням та записом завдано шкоди у розмірі 9 500 000,00 грн.

Відповідач письмового заперечення проти адміністративного позову та відповідних доказів до суду не надав.

Третя особа надала до суду письмове заперечення проти позову, в якому вказує про відповідність дій відповідача вимогам чинного законодавства та звертає увагу на наступне: ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/3629/15 від 23 грудня 2015 року визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора від 04 лютого 2015 року та скасовано запис про реєстрацію права власності; відповідно до абзацу шостого до пункту 41 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141, у разі коли внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється щодо державної реєстрації переходу чи припинення речових прав, державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав та поновлює записи про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав, що існували до проведення державної реєстрації прав; іпотечний договір є чинним та не оскаржувався у судовому порядку, з урахуванням чого приватний нотаріус правомірно вчинив дії по відновленню запису про іпотеку спірного нерухомого майна; відсутність запису про право власності на майно не є підставою для припинення іпотеки, а наявність запису про обтяження майна не є перешкодою для реєстрації іпотеки; у спірному випадку пункт 9 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в частині не може застосовуватись, оскільки внесення запису про іпотеку здійснювалось не одночасно з вчиненням нотаріальної дії. Крім того третя особа зазначає, що оскаржуване рішення не порушує прав чи інтересів позивача, а тому вони не можуть бути відновлені шляхом скасування оскаржуваних рішення та запису.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Суд звертає увагу на те, що відповідачем на вимогу суду не надано матеріалів реєстраційної справи, у тому числі оскаржуваного рішення, а тому судом встановлено факт наявності оскаржуваного на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Оцінюючи оскаржуване рішення на предмет його відповідності вимогам, встановленим частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд керується наступним.

За визначенням пункту 1 частини першої статті 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з положеннями частини п'ятої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна в межах Автономної Республіки Крим, області, міст Києва та Севастополя, крім державної реєстрації права власності та інших речових прав, що проводиться нотаріусами незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

На підставі рішення Міністерства юстиції України державна реєстрація права власності та інших речових прав може проводитися в межах декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених в абзаці першому цієї частини.

Державна реєстрація обтяжень речових прав проводиться незалежно від місцезнаходження нерухомого майна.

Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п'ятим цієї частини.

Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації прав підлягають речові права, похідні від права власності, у тому числі іпотека.

Частина третя статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначає, що державний реєстратор:

1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема:

відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом;

відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав;

відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах;

наявність обтяжень прав на нерухоме майно;

наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 01 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником.

4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;

5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав;

6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав;

7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав);

8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав;

9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі.

Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна;

10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

За правилами частини першої статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державна реєстрація прав проводиться в такому порядку:

1) формування та реєстрація заяви в базі даних заяв;

2) прийняття документів, що подаються разом із заявою про державну реєстрацію прав, виготовлення їх електронних копій шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та розміщення їх у Державному реєстрі прав;

3) встановлення черговості розгляду заяв про державну реєстрацію прав, що надійшли на розгляд;

4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, зупинення державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень;

5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації;

6) відкриття (закриття) розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до Державного реєстру прав відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав;

7) формування інформації з Державного реєстру прав для подальшого використання заявником;

8) видача документів за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Частина друга статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлює, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з частиною четвертою статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Частина перша статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачає, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо:

1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону;

2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою;

3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом;

4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження;

5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями;

6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно;

7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем;

8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав;

9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію;

10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі;

11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав.

Відповідно до частини четвертої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" відмова в державній реєстрації прав з підстави, зазначеної у пункті 6 частини першої цієї статті, не застосовується у разі:

1) державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на підставі рішення суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно;

2) державної реєстрації права власності на нерухоме майно з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав та перенесенням щодо такого права власності обтяження, державну реєстрацію якого проведено у спеціальному розділі Державного реєстру прав;

3) державної реєстрації права власності на нерухоме майно, що набувається у результаті його примусової реалізації відповідно до закону.

Таким чином, за результатами розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень державний реєстратор, за умови відповідності заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутності суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, і при відсутності підстав для відмови у державній реєстрації прав, нотаріус, як державний реєстратор, зобов'язаний прийняти рішення про державну реєстрацію прав.

Досліджуючи наявність підстав для реєстрації іпотеки на об'єкт нерухомого майна: квартиру, загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3, за ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", суд звертає увагу на наступне.

Частина друга статті 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлює, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі:

1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили;

2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно;

3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна;

4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об'єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду;

5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката;

6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном;

7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом.

Як вбачається зі змісту Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, підставою для виникнення іпотеки зазначено договір іпотеки від 14 жовтня 2004 року, укладений між позивачем та АКБ "ТАС-Комерцбанк" та зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за №12490; договір факторингу від 28 листопада 2012 року, укладений між АТ "Сведбанк" та ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", договір про відступлення прав за іпотечним договором від 28 листопада 2012 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. за №6970; договір про внесення змін до договору іпотеки від 18 квітня 2005 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. за №3918; договір про внесення змін до договору іпотеки від 23 липня 2007 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В.; договір №3 від 22 грудня 2010 року, зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голубничою О.В. за №5695.

Наявні у справі докази підтверджують, що відповідно до іпотечного договору від 14 жовтня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 (іпотекодавець) та АКБ "ТАС-Комерцбанк" (іпотекодержатель), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрованого в реєстрі за №12490, з урахуванням договорів про внесення змін до нього від 18 квітня 2005 року та від 22 грудня 2010 року, на забезпечення зобов'язання за кредитним договором від 06 вересня 2004 року №346/л-р на суму 99 413,57 доларів США іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно: квартиру АДРЕСА_2.

ПАТ "Сведбанк", як правонаступник АКБ "ТАС-Комерцбанк", відступило ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" (фактор) свої права вимоги заборгованості по кредитним договорам, зазначених у реєстрі заборгованостей боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі відповідної документації, на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15, часткова копія якого міститься у справі, а саме сторінки 1, 2, 3, 4, 7, 8, 28.

Пункт 1.1 договору факторингу визначає, що реєстр заборгованостей боржників - це інформація, що стосується боржників, права вимоги щодо яких передаються від банку фактору на умовах цього договору, та їх заборгованості, оформлена за формою, встановленою в додатку №1 та додатку №8 до цього договору.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідач та третя особа не надали суду належним чином засвідченої копії договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15 у повному обсязі та додатків до нього, що унеможливлює встановити факт передачі права вимоги за кредитним договором від 06 вересня 2004 року №346/л-р, укладеним між ОСОБА_1 та АКБ "ТАС-Комерцбанк", до ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС".

Згідно з договором про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заєць І.О. та зареєстрованого в реєстрі за №6970, укладеного між ПАТ "Сведбанк" (первісний іпотекодержатель) та ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" (новий іпотекодержатель) відповідно до статті 24 Закону України "Про іпотеку" сторони домовились, що разом із відступленням прав вимоги заборгованостей по кредитних договорах від боржників, що здійснюється на підставі договору факторингу від 28 листопада 2012 року №15, укладеного між сторонами, одночасно відступаються права вимоги за іпотечними договорами, які визначені цим договором.

Згідно з пунктом 1.2 договору про відступлення прав за іпотечними договорами первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права за іпотечними договорами, перелік яких наведено у додатку №1 до договору.

Однак, і в цьому разі відповідачем та третьою особою не надано суду належним чином засвідчену копію додатку №1 до договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року - переліку іпотечних договорів, право вимоги за якими відступлено, що позбавляє суд встановити дійсну передачу права вимоги за іпотечним договором від 14 жовтня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ "ТАС-Комерцбанк", до ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС".

Згідно з частиною першою статті 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Частина четверта статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України встановлює, що обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

За приписами статті 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 Цивільного кодексу України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Таким чином, у справі відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували передачу права вимоги за кредитним договором від 06 вересня 2004 року №346/л-р, укладеним між ОСОБА_1 та АКБ "ТАС-Комерцбанк", та за іпотечним договором від 14 жовтня 2004 року, укладеного між ОСОБА_1 та АКБ "ТАС-Комерцбанк", до ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", та, відповідно набуття ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" статусу нового іпотекодержателя нерухомого майна - квартиру, загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3.

При цьому суд не приймає до уваги надану третьою особою не засвідчену копію витягу з реєстру заборгованостей боржників №1-Б від 28 листопада 2012 року, в якому зазначається про передачу заборгованості божника ОСОБА_1 за кредитним договором від 06 вересня 2004 року №346/л-р, в якості доказу переходу права вимоги, оскільки такий витяг не підписаний уповноваженими представниками сторін; витяг містить лише підпис невстановленої особи ОСОБА_6 та відбитку печатки ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", та не містить відомостей про передачу прав за відповідним іпотечним договором, а тому не може підтверджувати право іпотеки на спірний об'єкт нерухомого майна.

Докази подання відповідачу, як державному реєстратору належним чином оформлених та у повному обсязі документів, що підтверджують право іпотеки ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", у справі відсутні.

За таких підстав, на думку суду, подані ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" документи не давали змоги встановити набуття права іпотеки на квартиру, загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3, що було самостійною підставою для відмови у державній реєстрації прав.

Суд звертає увагу, що відповідач зареєстрував за третьою особою іпотеку за відсутності факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації, що вказує на невиконання державним реєстратором вимог частини третьої статті 10 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Крім того, абзац п'ятий частини п'ятої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлює, що державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію.

У свою чергу відповідно до пункту 9 частини першої статті 24 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію.

Відповідно до положень статті 461 Закону України "Про нотаріат" нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва обов'язково використовує відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього.

Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій, залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса.

Користування Державним реєстром речових прав на нерухоме майно здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію, або його помічником.

Отже, державну реєстрацію прав та їх обтяжень має право проводити нотаріус, який вчинив нотаріальні дії щодо відповідного об'єкта нерухомого майна.

Аналогічна правова позиція висловлена в ухвалах Вищого адміністративного суду України від 21 січня 2015 року у справі №К/800/66279/13 (реєстраційний номер в ЄДРСР 42627401) та від 02 лютого 2016 у справі №К/800/44973/15 (реєстраційний номер в ЄДРСР 55514131).

Як свідчать обставини справи, у межах спірних правовідносин Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Юрій Вікторович зареєстрував право іпотеки за ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", однак не вчиняв будь-яких нотаріальних дій щодо спірного об'єкта нерухомого майна.

У свою чергу іпотечний договір від 14 жовтня 2004 року, укладений між ОСОБА_1 та АКБ "ТАС-Комерцбанк", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., яка, згідно з листом Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 28 жовтня 2016 року №26846/0/11-15, не зупиняла свою нотаріальну діяльність.

Таким чином, заява про державну реєстрацію прав та їх обтяжень подана третьою особою до неналежного державного реєстратора, а відповідач не мав повноважень приймати оскаржуване рішення.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2016 року, індексний номер: 29481678, яким зареєстровано іпотеку на об'єкт нерухомого майна: квартиру, загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), за ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС", суперечить нормам Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" та підлягає скасуванню як протиправне.

Суд враховує, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09 листопада 2016 року у справі №826/3629/15 за позовом ОСОБА_1 до Реєстраційної служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві та Міністерства юстиції України про скасування рішення та запису, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду у справі №826/3629/15 від 23 грудня 2015 року визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 19077302 від 04 лютого 2015 року, прийняте державним реєстратором Державної реєстраційної служби України стосовно квартири АДРЕСА_2, однак не приймає до уваги посилання третьої особи на абзац шостий пункту 41 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року №1141.

Так, відповідно до абзацу шостого пункту 41 вказаного Порядку у разі коли внесення записів про скасування державної реєстрації прав здійснюється щодо державної реєстрації переходу чи припинення речових прав, державний реєстратор робить відмітку про скасування державної реєстрації прав та поновлює записи про речові права на нерухоме майно, обтяження таких прав, що існували до проведення державної реєстрації прав.

Проте, у межах спірних правовідносин відповідач прийняв рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та не поновлював запис про обтяження таких прав, що існували до проведення державної реєстрації прав.

Суд також вважає помилковим твердження третьої особи щодо відсутності порушеного права ОСОБА_1 внаслідок прийняття оскаржуваного рішення та зауважує, що рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2016 року, індексний номер: 29481678, яким зареєстровано іпотеку на об'єкт нерухомого майна: квартиру, загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), за ТОВ "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС" беззаперечно стосується прав та інтересів ОСОБА_1 як власника цієї квартири.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що рішення відповідача про державну реєстрацію та їх обтяжень від 14 червня 2014 року, індексний номер: 13778507, є протиправним та підлягає скасуванню.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведена правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 у цій частині підлягає задоволенню.

Разом з тим, у задоволенні позовних вимог про скасування запису про іпотеку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 29 квітня 2016 року №14386720 належить відмовити, виходячи з наступного.

Статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" у чинній редакції передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Таким чином, у разі скасування рішення нотаріуса, як державного реєстратора прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав, що вказує на передчасність позовних вимог у цій частині.

Безпідставними є також вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суму в розмірі 9 500 000,00 грн. на відшкодування заподіяної шкоди.

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає про наступне.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються.

Окремо суд вважає за необхідне висловитись щодо підсудності даного спору адміністративному суду.

Суду відома позиція Верховного суду України, викладена у постанові від 14 червня 2016 року, згідно з якою на спори, які виникають із договірних відносин, а спір, що виник між сторонами, повинен розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Відповідно до абзацу першого статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Поряд із цим, в абзаці другому частині першої цієї статті передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Проаналізувавши зміст постанови Верховного Суду України 14 червня 2016 року, суд встановив, що вона не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки стосується обставин щодо вчинення приватним нотаріусом, як державним реєстратором, тобто як суб'єктом владних повноважень, дій щодо проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень та подальше прийняття відповідного рішення із внесення даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, суд вважає за можливе відступити від правової позиції, викладеної у цій постанові.

Суд звертає увагу, що за суб'єктним складом відповідачів та характером виконуваних ними функцій дана справа є публічно-правовим спором.

Так, згідно з частиною першою статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

За змістом пункту 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до визначення пункту 7 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Таким чином, спір набуває ознак публічно-правового за наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, які виконують владні управлінські функції.

Відповідно до частини 3 Закону України "Про нотаріат", нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності, а також здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Оскільки, нотаріус є уповноваженою державою фізичною особою, яка виконує функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

Згідно з частиною третьою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Юрія Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 29 квітня 2016 року, індексний номер: 29481678, яким зареєстровано іпотеку на об'єкт нерухомого майна: квартиру, загальною площею 51,8 кв. м., житловою площею 31,2 кв. м. за адресою: АДРЕСА_3, (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), за Товариством з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "ВЕКТОР ПЛЮС".

3. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

4. Присудити з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 551, 20 грн. (п'ятсот п'ятдесят одна гривня двадцять копійок).

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко