Справа № 285/824/17
Суддя: Савицька Л. Й.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

Іменем України

Справа № 285/824/17

провадження в справі 2-а/0285/451/17

27 квітня 2017 року м. Новоград-Волинський

Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області в складі:

головуючої судді…………..ОСОБА_1

за участю ОСОБА_2.

сторін:

представника позивача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_4

до Новоград-Волинського обєднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області

про визнання протиправною відмову у поновленні виплати пенсії по інвалідності та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

21.02.2017 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати розпорядження начальника Новоград-Волинського обєднаного управління Пенсійного фонду України від 25.01.2017 року № 3 щодо відмови йому в поновленні пенсії по інвалідності, а також, зобов»язати відповідача поновити йому виплату пенсії по інвалідності з 20 серпня 2016 року з перерахуванням її розміру згідно законодавства України.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є громадянином України, інвалідом 2-ї групи по зору, у зв»язку з чим до 22.10.1997 року отримував пенсію по інвалідності, виплата якої була припинена через його виїзд на постійне місце проживання до Ізраїлю. Рішенням Конституційного Суду України №25-рп/20029 від 07.10.2009, яким визнано не конституційними положення пункту 2 частини 1 статті 49, статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» ( далі - Закону № 1058-ІV ), та такими, що втратили чинність з дати прийняття рішення, у пенсіонерів відновилось право на отримання раніше нарахованої та призначеної пенсії, а в управління пенсійного фонду відновився обов'язок поновити виплату пенсії та виплатити її на першу вимогу пенсіонера. Тому він звернувся з відповідною заявою про поновлення виплати пенсії по інвалідності до відповідача, однак розпорядженням начальника пенсійного органу від 25.01.2017 року № 3 йому було відмовлено. Вважає дану відмову відповідача такою, що порушує його права на пенсійне забезпечення, а тому змушений звернутися до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, що вказані в позові, які просив задовольнити.

Представник відповідача до суду не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, у встановлений законом строк заперечень від відповідача до суду не надійшло.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку.

Судом встановлено, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином України, який перебував на обліку та отримував пенсію по інвалідності з 26.12.1978 року по 22.10.1997 року, як інвалід 2 ї групи, виплату якої припинено 22.10.1997 року в зв»язку з виїздом позивача на постійне місце проживання в Ізраїль, з послідуючою виплатою пенсії за 6 місяців вперед / а.с. 5,6,911,12/.

Вважаючи, що його право на пенсійне забезпечення порушено, позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії по інвалідності згідно Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» з наданням відповідних документів /а.с. 10/.

Розпорядженням начальника Новоград-Волинського об»єднаного управління Пенсійного фонду України від 25.01.2017 року №3 в поновленні виплати пенсії позивачу було відмовлено з тих підстав, що відповідно до ст. 49 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії припиняється на увесь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов»язковість якого надана Верховною Радою України, а в наданому позивачем паспорті громадянина України для виїзду за кордон постійне місце проживання його зазначено в Їзраїлі з 1997 року та не має відмітки « знятий з консульського обліку» /а.с.7/.

Як стверджує позивач та його представник, Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тому вважають відмову пенсійного органу у поновленні виплати пенсії по інвалідності протиправною.

Згідно до статті 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення» громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв'язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами.

За частиною 1 статті 8 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають, зокрема, громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Пунктом 15 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за №1566/11846 визначено, що поновлення виплати раніше призначеної пенсії здійснюється за документами, що є у пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на момент призначення цього виду пенсії.

На підставі пункту 16 Порядку особа, яка звертається за пенсією (незалежно від виду пенсії), повинна пред'явити паспорт (або інший документ, що засвідчує цю особу, місце її проживання (реєстрації) та вік).

За документ, що засвідчує місце проживання особи, приймаються: паспорт або довідка уповноважених органів з місця проживання (реєстрації), у тому числі органів місцевого самоврядування. Іноземні громадяни та особи без громадянства подають також копію посвідки на постійне проживання (реєстрації) (п. 29 Порядку).

Відповідно до статті 5 Закону України «Про громадянство України» документами, що підтверджують громадянство України, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон.

Згідно пункту 2 частини першої статті 49 Закону № 1058-ІV виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

За статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, Рішенням № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону №1058-ІV втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону № 1058-ІV держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) у рішенні по справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лишена тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Пунктом 54 вказаного рішення ЄСПЛ вказано, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Беручи до уваги те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

З аналізу вищевказаних норм чинного законодавства вбачається, що з дня набрання чинності Рішенні № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини 1 статті 49, другого речення статті 51 Закону №1058-ІV виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що дії відповідача щодо відмови в поновленні виплати пенсії по інвалідності позивачу є протиправними оскільки відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відмовляючи позивачу у поновленні пенсії по інвалідності, пенсійний орган безпідставно не взяв до уваги усі надані ним документи та діяв не на підставі, не в межах повноважень і не у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.

Беручи до уваги вище викладене, та з урахуванням того, що відповідачем не було подано заперечення на позов, не було надано будь-яких доказів на спростування тверджень позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та підлягають задоволенню.

Відповідно до правової позиції викладеної у постановах від 08 грудня 2015 року ( справи №21-5440а15, №21-5653а15) Верховний Суд України дійшов висновку, що дані спори мають вирішуватись з урахуванням вимог статей 99 та 100 КАС України.

Відповідно до частини 1 статті 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною другою вказаної статті встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи дату звернення позивача до суду з адміністративним позовом, шестимісячний строк на звернення до суду з позовом, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в межах шестимісячного строку з дати звернення позивача до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 161-163, 257 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати розпорядження начальника Новоград-Волинського обєднаного управління Пенсійного фонду України від 25.01.2017 року № 3 щодо відмови ОСОБА_4 в поновленні пенсії по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування".

Зобов'язати Новоград-Волинське обєднане управління Пенсійного Фонду України в Житомирській області поновити виплату пенсії по інвалідності згідно Закону України "Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування" ОСОБА_4 з 20 серпня 2016 року у розмірах відповідно до чинного законодавства.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Новоград-Волинський міськрайонний суд Житомирської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня отримання її копії.

Головуюча : Л.Й.Савицька