Справа № 815/6378/16
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6378/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Левчук О. А.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Золотнікова О.С., Скрипченка В.О.,

при секретарі Нехожиній О.О.,

за участю представника позивача-адвоката Сиволога Ю.В. та представника відповідача Лазарєвої Г.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

25.11.2016 року громадянин Сирії ОСОБА_3 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до ДМС України, в якому просив суд:

- визнати неправомірним та скасувати рішення ДМС України від 24.05.2016р. №245-16 про відмову йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;

- зобов'язати відповідача прийняти рішення про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 24.11.2016р. він отримав повідомлення №212 від 11.06.2016р., видане на підставі рішення ДМС України №245-16 від 24.05.2016р., яким йому було відмовлено в визнанні «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача, вищевказане рішення є необґрунтованим і незаконним, оскільки воно приймалося без урахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення ДМС України № 245-16 від 24.05.2016р. про відмову в наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Зобов'язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_3 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеною постановою суду 1-ї інстанції, представник ДМС України 20.02.2017р. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що судом, при винесенні оскаржуваної постанови порушено норми матеріального і процесуального права та просив скасувати постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03.02.2017р. та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю - доповідача, виступи сторін та перевіривши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність достатніх підстав для її задоволення.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

Позивач - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, уродженець м.Латакія, район Слейба, за національністю - араб, віросповідання - іслам, мусульманин-суніт.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що 20.06.2014р. ОСОБА_3 автобусом виїхав з країни походження (м. Латакія), доїхав до кордону з Туреччиною, який перетнув пішки, після чого, на автомобілі дістався м. Антакія (Туреччина), звідти автобусом виїхав до м. Мерсін (Мерсін).

Через 7 місяців він зареєструвався для роботи на кораблі, після чого покинув м. Мерсін (Туреччина) та авіарейсом дістався м. Стамбул (Туреччина), звідти на кораблі слідував по маршруту м. Местигана (Алжир) - Херсон (Україна) - Немруд (Туреччина) - Греція - Румунія - Миколаїв (Україна).

22.10.2015р. позивач на кораблі, легально на підставі паспорта моряка та посвідчення прибув до України.

05.11.2015р. головним спеціалістом Заводського РВ у м. Миколаєві Управління ДМС України в Миколаївській області винесено рішення №9 про примусове повернення за межі України громадянина Сирії ОСОБА_3.

16.11.2015р. ОСОБА_3 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, обґрунтував причини виїзду з країни громадянської належності тим, що він хоче отримати захист, оскільки в Сирії йде війна і його призивали в армію, але він не хоче і не бажає стріляти і вбивати людей.

24.11.2015р. наказом в.о. начальника ГУ ДМС України в Одеській області №216 прийняте рішення про оформлення документів позивача для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

22.01.2016р. наказом т.в.о. заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області №14 продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту позивачу.

За результатами розгляду особової справи громадянина Сирії ОСОБА_3 №2015OD0363 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити йому у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що умови, передбачені пп.1,13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.

24.05.2016р. рішенням ДМС України №245-16 висновок ГУ ДМС в Одеській області підтримано та відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

24.11.2016р. позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 212 від 13.06.2016р.

Не погоджуючись із вказаним рішенням міграційної служби, позивач оскаржив його до суду.

Вирішуючи справу по суті та частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з часткової правомірності спірного рішення відповідача та, відповідно, з часткової необґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду 1-ї інстанції і вважає їх обгрунтованими, з огляду на наступне.

Згідно ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб визначений Конституцією та законами України.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Як слідує з положень п.1 ч.1 ст.1 вказаного Закону та ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року, «біженець» - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п.4 ч.1 цієї ж ст.1 даного Закону, «додатковий захист» - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

Пунктом 13 цієї ж статті закону передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Частина 5 ст. 5 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" встановлює, що особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Так, перевіряючи законність рішення ДМСУ про відмову у визнанні позивача «біженцем» або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачу необхідно було ретельніше з'ясувати, чи має позивач суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.

Оцінка таким побоюванням обов'язково повинна була надаватися з урахуванням системного аналізу інформації про країну походження особи, яка шукає притулку.

Ситуація в країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні.

Слід зазначити, що при розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.

Одночасно слід вказати, що відповідно до вимог ч.2 ст.72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.

При цьому, суд вважає, що "побоювання стати жертвою переслідувань" складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. «Суб'єктивна сторона» полягає у наявності в особи "побоювання", яке, в свою чергу, є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалась навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.

«Об'єктивна ж сторона» пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Згідно з п.6.1,6.2 Розділу VI «Правил…», у разі надходження до ДМС України особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби протягом місяця здійснюються всебічне вивчення та оцінка всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Під час здійснення заходів, передбачених п.6.1 цього розділу, ДМС УКРАЇНИ міграційна служба України має право: а) вимагати подання додаткової інформації від органу міграційної служби, який здійснював розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; б) з метою уточнення відомостей, що містяться у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або документів, які знаходяться в особовій справі заявника, отримувати додаткову інформацію, яка може мати суттєве значення для прийняття обґрунтованого рішення за заявою; в) звертатись з відповідними запитами до Міністерства закордонних справ України, Міністерства внутрішніх справ, Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, необхідності у встановленні справжності і дійсності документів.

Так, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

При чому, ч.2 ст.8 КАС України визначено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Так, Європейський суд з прав людини у справі «Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства» (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п.217-241). В даному рішенні суд вказав, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже, ситуація в Сирії за інтенсивністю та напруженістю в цілому становить ризик для людини. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Як слідує зі змісту положень п.10 Постанови Пленуму ВАС України від 25.06.2009р. №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту. Інформація ж про країни походження, розміщена на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях є загальновідомою, такою, яку не потрібно доказувати.

Висновки ж Управління, на підставі якого прийняте оскаржуване рішення, ґрунтується на тому, що під час звернення заявник не надав переконливих доказів щодо існування переслідувань як за конвенційними ознаками визначення статусу біженця, та і наявності обґрунтованих побоювань зазнати серйозної шкоди у разі повернення на Батьківщину, з посиланням, зокрема, на те, що родина заявника протягом періоду конфлікту після його виїзду проживає на території Сирії та не зазнає жодних переслідувань, а нестабільна соціально-політична ситуація на Батьківщині заявника, спричинена внутрішнім військовим конфліктом не може бути розглянута в якості причин звернення за захистом.

Проте, на думку судової колегії, ці обставини не можуть бути прийняти до уваги, оскільки Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (ч.5 ст.5) передбачено право особи, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в п.п.1,13 ч.1 статті 1 цього Закону. Крім того, у висновку Управління у повному обсязі не відображені та не враховані загальновідомі відомості щодо подій у Сирії, не приведені доводи щодо неврахування цих загальновідомих відомостей.

Судами обох інстанцій встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у СИРІЇ. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

В Рекомендаціях УВКБ ООН за питанням міжнародного захисту відносно осіб, які залишають Сірійську Арабську Республіку (Редакція IIІ) від 27.10.2014р. зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 р. «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають САР (Редакція II)» ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.

Також, в цих Рекомендаціях УВКБ ООН від 27.10.2014р., окрім іншого, вказано, що конфлікт у Сирії триває вже 4-й рік, і гуманітарна ситуація, як і раніше, тільки погіршується. Загальне число людей, що потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 11 млн. осіб, серед яких близько 6,45 млн. ВПЛ. Хоча конфліктом порушена вся територія Сирії, більшість потребують допомоги, за повідомленнями, зосереджена в провінціях Алеппо, Риф Дамаск і Ідліб. Понад 4,7 млн. чол. живуть у важкодоступних районах, а 241 тис. перебувають в обложених районах, відрізаних від поставок предметів першої необхідності і практично недоступних для гуманітарних організацій.

Згідно п.27 Рекомендацій, у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.

У п.31 вказаних Рекомендацій, УВКБ зазначає, що у світлі розвитку подій і зміни обставин в СИРІЇ, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці на місці (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до п.34 вказаних Рекомендацій УВКБ ООН, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з СИРІЇ держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами СИРІЇ, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності.

За інформацією по Країні походження з сайту http://www.refworld.org.ru/docid/5524f1e54.html, з публікації 27.03.2015р., ситуація в Сирії значно погіршилась, а коштів, які виділяються на гуманітарну допомогу не досить для забезпечення потреб мирного населення. Також зазначено, що в результаті конфлікту, який продовжується вже чотири роки, загинуло 220 тисяч осіб. Більше 12 млн. потребують життєво необхідної допомоги.

Крім того, як вбачається з інформації по країні походження про ставлення до дезертирів у Сирії на даний момент: Оперативне Керівництво 0ffїсе Великобританії по Сирії від 15.01.2013р. (http://www.unhcr.org/refworld/docid/50f55с8d2.html): ..сирійський уряд є жорстоко репресивним до інакомислення і свободи совісті які не є офіційно визнані в країні. Рівень смертей з вини влади з березня 2011 року неухильно зростає. Велика кількість солдатів було вбито за спробу втечі або за відмову відкривати вогонь по мирних жителях. У ході нинішнього конфлікту сирійська влада, ймовірно, потребує все більше призовників, щоб підтримати президента Асада. З урахуванням ситуації в Сирії, коли заявник є дезертиром з Сирійської армії, або може підлягати призову на військову службу після повернення, буде доречно надавати таким особам притулок, тому що сирійська влада буде розглядати їх як противників режиму.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

Згідно п.11 Рекомендацій УВКБ ООН від 22.10.2013р. сирійці потребують міжнародного захисту до тієї пори, доки ситуація з безпеки та дотримання прав людини в Сирії не буде поліпшена та не будуть утворені умови для добровільного повернення та поваги до людської гідності. В п.14 Резолюції визначено, що клопотання громадян СИРІЇ щодо міжнародного захисту повинні розглядатись на підставі справедливих та ефективних процедур. В тих випадках - все більш виключних-де критерії включення згідно Конвенції 1951р. не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття біженець, які сформовані в регіональних документах про біженців, або інші форми міжнародного захисту, у тому числі додаткового захисту.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість існування серйозної та не вибіркової загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій триває військовий конфлікт та існує ситуація загальнопоширеного насильства, що є наразі загальновідомим фактом.

Таким чином, на думку суду, вищенаведені обставини не було враховано відповідачем при прийнятті оскаржуваного рішення в частині відмови у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

Так, відповідно до п.25 Постанови Пленуму ВАС України від 16.03.2012р. №3, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, судова колегія вважає, що суд 1-ї інстанції, встановивши протиправність оскаржуваного рішення, з урахуванням ретельного дослідження інформації по країні походження позивача, обставин реальності загрози для життя і основних свобод позивача, в разі повернення до Сирії, дійшов до обґрунтованого висновку часткове задоволення позову та про наявність усіх належних підстав для зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у відповідності із процедурою, передбаченою законодавством.

До того ж, ще необхідно зазначити й про те, що у відповідності до ст.ст.11,71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд, згідно ст.86 цього ж Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

А відповідно до ч.2 ст.71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відповідно до ст.200 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову окружного суду - без змін.

Керуючись ст.ст.195,196,198,200,205,206,254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 03 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий: Ю.В. Осіпов

Судді: О.С. Золотніков

В.О. Скрипченко