Справа № 522/3549/15-а
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року м. Київ К/800/9939/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5 про визнання неправомірною та скасування постанови, зобов'язання вчинити певні дії за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5, в якому, з урахуванням уточнень, просив: визнати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області про відмову у відкритті виконавчого провадження (відмову в прийнятті до провадження виконавчого документа) від 12 лютого 2015 року ВП № 46500187 неправомірною та скасувати її; зобов'язати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5 відкрити виконавче провадження за ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2014 року № 522/17806/13-а про забезпечення доказів.

В обґрунтування позову зазначив, що ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2014 року № 522/17806/13-а про забезпечення доказів містить зобов'язання надати витребувані докази, а тому повинна виконуватися відповідно до Закону України «Про виконавче провадження». Вказує також, що відсутність у виконавчому документі відомостей щодо місця проживання чи перебування стягувача, ідентифікаційного коду суб'єкта господарської діяльності боржника, індивідуального ідентифікаційного номеру стягувача, строку пред'явлення виконавчого документа до виконання не перешкоджає виконанню зазначеної ухвали.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Постановою Приморського районного суду м. Одеса від 31 серпня 2015 року позов задоволено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено ОСОБА_4 у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції. Доводи, викладені позивачем в обґрунтування касаційної скарги, аналогічні тим, що наведені ним в обґрунтування позовних вимог.

Відповідач у запереченнях на касаційну скаргу вказує, що підставою для відмови у відкритті виконавчого провадження з виконання ухвали про забезпечення доказів стало те, що зазначена ухвала не містила визначених законом заходів примусового виконання рішень, оскільки особа, якій адресована вимога про надання доказів, зобов'язана надати їх безпосередньо суду. Просить залишити касаційну скаргу позивача без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Перевіривши за матеріалами справи доводи касаційної скарги та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2014 року по справі №522/17806/13-а про забезпечення доказів витребувано з Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради: 1) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 12 квітня 2012 року № 122 разом з документами, що додано замовником до заяви для отримання містобудівних умов та обмежень; 2) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 23 жовтня 2012 року № 01-10/1262/0 разом з документами, що додано замовником до заяви для отримання містобудівних умов та обмежень; 3) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 30 листопада 2012 року № 01-10/646ог; 4) чинну містобудівну документацію на місцевому рівні, на підставі положень якої надано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки за адресою: м. Одеса, вул. 6-та Лінія 6-ї станції Люстдорфської дороги, 27 від 12 квітня 2012 року № 122, від 23 жовтня 2012 року № 01/10/1262/0, від 30 листопада 2012 року № 01-10/646ог, а також зобов'язано подати витребувані документи до 18 червня 2014 року.

Вказана ухвала була направлена для виконання до Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради і отримана 26 травня 2014 року. Однак, відповідач не надав на пропозицію суду витребувані документи, що стало підставою для звернення 10 лютого 2015 року позивача до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області з заявою про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2014 року про забезпечення доказів.

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Одеській області ОСОБА_5 від 12 лютого 2015 року ВП № 46500187 відмовлено в прийнятті до провадження виконавчого документа та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2014 року по справі №522/17806/13-а про забезпечення доказів. Відмова мотивована тим, що пред'явлена до виконання ухвала не відповідає вимогам статей 18, 32 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, не містить повного найменування (для юридичних осіб) або ім'я (прізвище, власне ім'я та по батькові) (для фізичних осіб) стягувача і боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційного коду суб'єкта господарської діяльності стягувача та боржника (для юридичних осіб), індивідуального ідентифікаційного номеру стягувача та боржника (для фізичних осіб - платників податків), строку пред'явлення виконавчого документа до виконання, а також заходів примусового виконання рішень.

Вважаючи такі дії відповідача протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що пред'явлена до виконання ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2014 року про забезпечення доказів відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження», а відтак виконавче провадження щодо примусового виконання вказаного виконавчого документа підлягає відкриттю. При цьому, відсутність у виконавчому листі ідентифікаційного номеру боржника не є підставою для відмови державним виконавцем у відкритті виконавчого провадження.

Скасовуючи постанову суду першої інстанції та відмовляючи позивачу у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 21 травня 2014 року про забезпечення доказів не відповідала вимогам до виконавчого документа, передбаченим Законом України «Про виконавче провадження» (не містила резолютивної частини рішення, яка б вимагала здійснити заходи примусового виконання), а відтак оскаржувана постанова від 12 лютого 2015 року про відмову у відкритті виконавчого провадження є законною та скасуванню не підлягає.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновком суду апеляційної інстанції з таких підстав.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (чинному на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV (чинному на час виникнення спірних правовідносин) примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, якими, зокрема, є виконавчі листи, що видаються судами; накази господарських судів, ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, кримінальних провадженнях та справах про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

Відповідно до частини 4 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) примусове виконання судових рішень в адміністративних справах здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Крім рішень підлягають примусовому виконанню й ухвали суду у випадках, передбачених законом, які за змістом характеризуються реалізованістю і вимагають примусового виконання, зокрема про забезпечення позову (частина 5 статті 118 КАС України), про привід (стаття 272 КАС України); про поворот виконання судових рішень (стаття 265 КАС України) тощо.

При цьому, Кодексом адміністративного судочинства України (статті 71, 73-75) не передбачено примусове виконання ухвали суду про витребування чи забезпечення доказів.

За змістом частини 2 статті 71 КАС України обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно частини 4 вказаної статті суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання такого обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали.

Частиною 6 статті 71 КАС України передбачено, що якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Отже, на підставі наведених та інших положень КАС України можна зробити висновок, що в адміністративному судочинстві діє презумпція неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, який зобов'язаний в порядку судової процедури, визначеної законом, довести суду правомірність своїх рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до частини 8 статті 75 КАС України забезпечення доказів здійснюється за загальними правилами вчинення відповідних процесуальних дій.

Статтею 79 КАС України встановлено процесуальний порядок надання письмових доказів, згідно якого письмові докази подаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, а також за їх клопотанням або з власної ініціативи витребовуються судом. Письмові докази, які витребовує суд, надсилаються (передаються) безпосередньо до адміністративного суду. Суд може також уповноважити заінтересовану сторону або іншу особу, яка бере участь у справі, одержати письмовий доказ для надання його суду.

З такого правового регулювання випливає, що надання доказів у справі це право сторони.

У разі неподання витребуваних доказів без поважних причин посадова особа може бути притягнута до відповідальності за умисне невиконання судового рішення (стаття 382 Кримінального кодексу України). Фізичні особи можуть бути притягнуті до адміністративної відповідальності за прояв неповаги до суду за статтею 185-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Крім того, у разі невиконання судового рішення, судом може бути вжито заходів процесуального примусу. Зокрема, у разі неподання без поважних причин письмових чи речових доказів, що витребувані судом, та неповідомлення причин їх неподання суд може постановити ухвалу про тимчасове вилучення цих доказів для дослідження судом (частина 1 статті 271 КАС України).

Враховуючи те, що для виконання державному виконавцю була подана ухвала суду, яка не відповідала вимогам виконавчого документа, передбаченим статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки не містила резолютивної частини рішення, яка б вимагала здійснити заходи примусового виконання, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Крім того, як було встановлено судом апеляційної інстанції, відповідно до листа Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 27 червня 2015 року №01-15/393, що наявний в матеріалах справи, останній виконав вимоги ухвали від 21 травня 2014 року та надав суду витребувані докази.

Доводи та мотиви, викладені позивачем у касаційній скарзі, не ґрунтуються на законі, були перевірені судом апеляційної інстанції і їм дана належна правова оцінка.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 220, 222, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.М. Заїка М.І. Мойсюк