Справа № 335/3012/17
Суддя: Рибалко Н. І.
Дата ухвалення: 2017-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1Справа № 335/3012/17 2-а/335/137/2017
ПОСТАНОВА
21 квітня 2017 року Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Рибалко Н.І., за участі секретаря Барсукової В.В., позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4, розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Запоріжжі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення, -
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення про примусове його повернення за межі України та заборону вїзду на територію України терміном на три роки, до 01.03.2020 р., зазначивши про те, що він легально прибув в Україну 11.11.2013 року, з метою навчання, 05.12.2013 року ним було отримано посвідку на тимчасове проживання в Україні терміном дії до 01.09.2018 року, у звязку з навчанням. 12.12.2015 року він уклав шлюб з ОСОБА_6, 18.08.2016 року у них народилася донька ОСОБА_1 31.01.2017 року він звернувся до відповідача з приводу подальшого його перебування в Україні, на що отримав рішення про примусове його повернення за межі України та заборону вїзду на територію України терміном на три роки. Вважає рішення таким, що не відповідає вимогам діючого законодавства, та просить його скасувати.
У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у ньому.
Представники відповідача у судовому засіданні проти позову заперечують, вважають оскаржуване рішення законним, та просять суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.
Головний спеціаліст відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, про час та місце судового засідання був повідомлений у встановленому законом порядку, звернувся до суду з письмовою заявою про розгляд справи у його відсутність.
Суд, заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 11.11.2013 року прибув на територію України по паспорту КЕ 5809872, виданому 20.07.2011 року ОСОБА_7 ОСОБА_8 терміном дії до 20.07.2016року, з метою навчання у Запорізькому національному технічному університеті. 05.12.2013 року позивач був документований посвідкою на тимчасове проживання в Україні ТР 002987, виданою УДМС в Запорізькій області, терміном дії до 01.09.2018 року.
12.12.2015 року позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_6, 12.08.2016 року у них народилася донька ОСОБА_1
14.09.2016 р. від Запорізького національного технічного університету до УДМС в Запорізькій області надійшло повідомлення про відрахування із університету громадянина ОСОБА_8 ОСОБА_1 за порушення умов контракту, в якому університет просить скасувати посвідку та зняти з обліку ЗНТУ ОСОБА_1.
16.09.2016 року УДМС в Запорізькій області прийнято рішення про скасування та вилучення посвідки на тимчасове проживання ТР 002987.
31.01.2017 року Управлінням ДМС України в Запорізькій області прийнято рішення про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, та зобовязано його покинути територію України у термін до 01.03.2017 року. Заборонено громадянину ОСОБА_8 ОСОБА_1 вїзд на територію України терміном на три роки, до 31.01.2020 року. Підставами для прийняття такого рішення зазначено, що на теперішній час іноземець ухиляється від виїзду з території України, підстави для подальшого перебування на території України у громадянина ОСОБА_1 відсутні, відсутнє достатнє фінансове забезпечення для покриття витрат, повязаних з перебуванням в Україні, його дії грубо порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.
Проаналізувавши обставини справи, суд вважає зазначене рішення відповідача в частині заборони громадянину ОСОБА_1 вїзду на територію України терміном на три роки, до 31.01.2020 року( п.2 рішення) таким, що підлягає скасуванню, в іншій частині, а саме в частині стосовно повернення за межі України громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_1 рішення є законним, та не підлягає скасуванню, виходячи з наступного.
Згідно з ч.2 ст.19 Конституції україни органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та Законами України.
Правовідносини у даній справі регулюються Законом України „Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства № 3773 від 22.09.2011 р. зі змінами та доповненнями, Порядком продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.02.2012 року № 150 та іншими нормативними актами. Згідно з п. 2 зазначеного Порядку, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Строк перебування іноземців та осіб без громадянства на території України продовжується у разі, коли вони прибули з держав з безвізовим порядком в'їзду за наявності обгрунтованих підстав (лікування, вагітність чи пологи, догляд за хворим членом родини, оформлення спадщини, подання заяви про отримання дозволу на імміграцію чи набуття громадянства України тощо) та за умови подання підтверджувальних документів - на період існування таких підстав, але не більш як 180 днів з дати останнього в'їзду в Україну (п. 6 Порядку).
Судом встановлено, що позивач, являючись громадянином ОСОБА_7 ОСОБА_8, не дотримався порядку тимчасового перебування іноземців на території України, а саме після скасування 16.09.2016 року посвідки на тимчасове проживання в Україні ТР002987, перебував на території України в порушення вимог ч. З ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".
Так, згідно з п.18 ст.1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» посвідка та тимчасове проживання документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує законні підстави для тимчасового проживання.
Ч.12 ст.4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» встановлено, що іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою навчання та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період навчання.
Як встановлено судом, підставою прийняття рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання в Україні слугував наказ Запорізького національного технічного університету від 31.08.2016 року про відрахування з 01.09.2016 року студента 3-го курсу ОСОБА_1 за академічну заборгованість та порушення умов контракту.
Рішення від 16.09.2016 року про скасування посвідки позивачем оскаржено не було, з заявою про отримання посвідки з інших підстав, а саме з підстав укладення шлюбу, з наданням необхідних документів, передбачених п.13 ст.4 Закону України „«Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» позивач починаючи з 16.09.2016 року по 31.01.2017 року не звертався, тому правові підстави перебування на території України позивача на час винесення оскаржуваного ним рішення були відсутні, тому суд вважає, що рішення відповідача в частині примусового повернення за межі України громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_1 є таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, як підставу для визнання протиправним оскаржуваного рішення в частині заборони вїзду на територію України, зазначив, що відповідач безпідстано виніс рішення щодо заборони в'їзду в Україну.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п. 18 Постанови № 1 від 25.06.2009р. «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка погребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні» ( в редакції Постанови від 16.03.2012 року ) при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід ураховувати, що застосування такої заборони визначене статтею ІЗ та частиною другою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати па увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені статтею 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до частини другої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону Украйні «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

З аналізу вищезазначених норм Закону вбачається, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи па територію України. Встановлена ч.2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в органу Державної міграційної служби дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч. 2 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є не обов'язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому суд зазначає, що статтею 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Суд не приймає до уваги доводи представників відповідача про те, що необхідність встановлення відповідачем заборони в'їзду на територію України пов'язувалася з тривалістю порушення позивачем правил перебування в Україні, оскільки за дане правопорушення позивач був притягнутий до адміністративної відповідальності і вказана обставина могла бути врахована при визначенні розміру адміністративного стягнення, однак не є передбаченою законом підставою для заборони в'їзду іноземцю в Україну.

Таким чином, суд вважає, що відповідач, як орган державної міграційної служби, помилково ототожнив підстави для примусового повернення позивача в країну походження, визначені у ч. І ст. 26 Закону, з підставами для заборони його в'їзду в Україну.

З урахуванням наведеного, суд вважає позовні вимоги позивача в цій частині обґрунтованими, а отже, рішення відповідача в даній частині підлягає скасуванню.

Керуючись 158 -163,167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України в Запорізькій області, головного спеціаліста відділу організації запобігання нелегальній міграції, реадмісії та видворення Управління Державної міграційної служби України у Запорізькій області ОСОБА_5 про визнання протиправним та скасування рішення, - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення № 6 від 31 січня 2017 року про примусове повернення за межі України громадянина ОСОБА_7 ОСОБА_8 ОСОБА_1 ( HORMAT AHMED), ІНФОРМАЦІЯ_1, в частині заборони громадянину ОСОБА_8 ОСОБА_1 вїзду на територію України терміном на три роки, до 31.01.2020 року (п.2 рішення).

У задоволенні інших вимог, - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня її проголошення, а в разі складення постанови у повному обсязі відповідно до статті 160 КАС України, або прийняття постанови у письмовому провадженні - з дня отримання копії постанови, апеляційної скарги, з подачею її копії відповідно до кількості осіб, які беруть участь у справі.

Суддя Рибалко Н.І.