Справа № 820/1157/17
Суддя: Зінченко А.В.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Харків

26 квітня 2017 р. № 820/1157/17

Харківський окружний адміністративний суд:

у складі судді Зінченка А.В.,

при секретарі Алавердян Е.А..

за участі сторін:

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського окружного адміністративного суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Харківській області, третя особа - начальник Державної екологічної інспекції у Харківській області ОСОБА_4, про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Державної екологічної інспекції у Харківській області, третя особа - начальник Державної екологічної інспекції у Харківській області ОСОБА_4, в якому просить суд визнати протиправною бездіяльність Державної екологічної інспекції у Харківській області щодо невиплати ОСОБА_1 грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати перед наданням йому щорічної основної відпустки з 12 вересня 2016 року та зобов'язати Державну екологічну інспекцію у Харківській області виплатити ОСОБА_1 заробітну плату у вигляді грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної відпустки, яка була йому надана з 12 вересня 2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що користуючись правом на щорічну основну відпустку 15.08.2016 позивач звернувся з письмовою заявою на ім'я начальника Держекоінспекції в Харківській області про надання відпустку з 12 вересня 2016 року строком на 30 календарних днів. При цьому зазначив, що позивач як державний службовець має право на отримання відповідної грошової допомоги на оздоровлення до щорічної відпустки. Проте, вказану допомогу від роботодавця не отримав. Також позивач зазначив, що при письмовому зверненні до керівництва, отримав відповідь, в якій пояснено, що вказана допомога не була виплачена у зв'язку з відсутністю коштів у роботодавця. З вказаними обставинами позивач не погоджується, оскільки виплата вказаної допомоги гарантована чинним законодавством.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував, з підставі, викладених у письмових запереченнях. Просив в задоволенні позову відмовити.

Третя особа в судове засідання не прибула, хоча належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини.

Позивач - ОСОБА_1 був державним службовцем та працював в Держекоінспекції в Харківській області на посаді головного спеціаліста відділу екологічного та радіологічного контролю на митній території Харківської області - державного інспектора з охорони навколишнього природного середовища Харківської області.

15.08.2016 ОСОБА_5 звернувся до начальника Держекоінспекції у Харківській області з заявою про надання щорічної відпустки з 12.09.2016.

Держекоінспекцією на підставі заяви позивача видано наказ від 01.09.2016 № 179-В про надання ОСОБА_1 щорічної основної відпустки тривалістю 30 календарних днів з 12.09.2016 по 11.10.2016 включно.

При цьому, грошова допомога до щорічної основної відпуски позивачу одночасно з наданням відпуски надана не була.

З матеріалів справи вбачається, що 23.12.2016 позивач звернувся до Держекоінспекції у Харківській області з інформаційним запитом, в якому повідомив, що йому було надано щорічну відпуску, проте не надано грошову допомогу. Також позивач зазначив, що на час звернення Держекоінспекцією так і не вирішено питання виплати йому вказаної грошової допомоги, що передбачена чинним законодавством держслужбовцю. За таких обставин ОСОБА_1 просив надати інформацію щодо причин порушення Держекоіспекцією ст. 57 Закону України "Про державну службу" шляхом не виплати матеріальної допомоги перед щорічною відпусткою та пояснити перспективи вирішення цього питання інспекцією.

У відповідь на вказаний інформаційний запит Держекоінспекцією у Харківській області листом від 06.01.2017 №69/01-25/10-36 повідомлено позивача, що, виходячи з положень чинного законодавства зазначена матеріальна допомога надається лише у разі надання щорічної відпустки, за рішенням керівника і лише у разі наявності коштів фонду оплати праці. У вересні 2016 року кошти на виплату грошової допомоги працівникам Держекоінспекції у Харківській області були відсутні. Додаткові кошти на виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Держекоінспекції у Харківської області були виділені частково лише з 26.10.2016. Отже, розгляд питання надання ОСОБА_1 даного виду грошової допомоги під час щорічної відпуски у вересні 2016 року не міг вирішитися позитивно.

Суд зазначає, що правовідносини між сторонами з приводу проходження публічної служби та виплати грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати врегульовано нормами Конституції України, Закону України Про відпустки, Закону України "Про державну службу", КЗпП України.

Так, згідно ст. 45 Конституції України встановлено, що кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Відповідно до ч.1 ст.2 Закону України Про відпустки, право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності.

Пунктом 4 та п. 5 ч.1 ст. 7 Закону України "Про державну службу" встановлено, зокрема, що Державний службовець має право на оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу; відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону.

Згідно ст. 6 Закону України Про відпустки, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Закону України "Про державну службу", державним службовцям надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законом не передбачено більш тривалої відпустки, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

З аналізу наведених норм вбачається, що законодавцем закріплено право за державним службовцем на щорічну відпустку, з виплатою грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.8 постанови від 24.12.1999 №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах відсутністю певних коштів чи фінансування.

Отже, у даному випадку положення ст. 57 Закону України "Про державну службу" не ставить в залежність від наявності фінансування право на отримання вказаної грошової допомоги.

Таким чином, суд вважає, що відсутність фінансування відповідача не звільняє його від обов'язку виконувати положення нормативних актів стосовно забезпечення виплати обов'язкових видів грошової допомоги.

Частиною 2 ст. 8 КАС України передбачено, що суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. За ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Для застосування певних приписів рішень Європейського суду законом не вимагається відтворення всіх обставин справи та їх збіг з адміністративною справою, в якій ці приписи застосовуються, тим більше, що певні параграфи рішень Європейського суду містять загальні вимоги до держави Україна, дотримання яких вимагається у всіх правовідносинах.

Параграфом 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Кечко проти України" визначено, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Таким чином, суд дійшов висновку про необґрунтованість підстав для невиплати позивачу грошової допомоги у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної відпустки.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до п.п. 1, 3, 8 ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень, суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, пропорційно, зокрема з дотриманням балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст. 162 КАС України, при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції палати в адміністративних справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Відповідно до приписів ч. 1 ст.244-2 КАС України (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд" №192-VIII від 12.02.2015 року) висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про зобов'язання Державну екологічну інспекцію у Харківській області виплатити йому заробітну плату у вигляді грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної відпустки, яка була йому надана з 12 вересня 2016 року, є обґрунтованими, через що в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.

Суд вважає, що в даному випадку належним способом захисту прав позивача є саме зобов'язання відповідача виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу, а отже позовні вимоги в частині визнання протиправною бездіяльності відповідача підлягають залишенню без задоволення.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За наведених обставин та правових норм, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню в частині зобов'язання Державну екологічну інспекцію у Харківській області виплатити йому заробітну плату у вигляді грошової допомоги на оздоровлення у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної відпустки, яка була йому надана з 12 вересня 2016 року.

Керуючись ст. ст. 2, 8-14, 71, 94, 128, 160-163, 167, 186 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної екологічної інспекції у Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії задовольнити частково.

Зобов'язати Державну екологічну інспекцію у Харківській області виплатити ОСОБА_1 грошову допомогу у розмірі середньомісячної заробітної плати до щорічної основної відпустки, яка була ОСОБА_1 надана з 12 вересня 2016 року.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги в десятиденний строк з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова у повному обсязі виготовлена 27 квітня 2017 року.

Суддя А.В. Зінченко