Справа № 175/756/17
Суддя: Озерянська Ж. М.
Дата ухвалення: 2017-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 175/756/17
Провадження № 2-а/175/20/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2017 року суддя Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області Озерянська Ж.М., розглянувши у порядку скороченого провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобовязання провести розрахунок та виплату пенсії, -

в с т а н о в и в :

В березні 2017 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом і просила визнати протиправними дії Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо не проведення перерахунку пенсії та просить зобов'язати відповідача здійснити їй перерахунок пенсії за віком у відповідності до норм чинного законодавства.

Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було відкрито скорочене провадження у даній справі (а.с.2).

Представник відповідача надав письмові заперечення на позовну заяву, у яких зазначив, що позов не обґрунтований, безпідставний та не підлягає задоволенню, тому просив відмовити позивачу у повному обсязі. Вказав, що оскільки у 2010 році ОСОБА_1 було призначено пенсію по вислузі років як працівнику охорони здоровя згідно пункту «е» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», то право на грошову допомогу у розмірі 10 місячних пенсій відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» відсутнє. А встановити ОСОБА_1 підвищення розміру пенсії згідно п. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» немає законних підстав.

З'ясувавши зміст позовних вимог та заперечень на позовну заяву, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суддя приходить до наступних висновків.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 як одержувач пенсії, з 17 вересня 2010 року перебувала на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (нині Дніпровське приміське обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області), де їй була призначена пенсія за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 року, як працівнику охорони здоровя, але фактично пенсію по вислузі років з 20 вересня 2010 року по 16 червня 2016 року вона не отримувала, оскільки працювала медичною сестрою в КЗ «Дніпропетровська центральна районна лікарня», а пенсії по вислузі років призначаються довічно особам не працюючим на посадах, які дають право на таку пенсію. Таким чином, пенсія по вислузі років позивачці була призначена фактично на 3 дні.

Після чого, 13 червня 2016 року ОСОБА_2 виповнилось 57,6 років, що відповідно до вимог статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року дає їй право на призначення пенсії за віком.

Так, 14 червня 2016 року позивачка вперше звернулась із заявою до Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про призначення їй пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та саме з того часу ОСОБА_2 одержує пенсію за віком відповідно до вказаного Закону, але як встановлено у судовому засіданні відповідачем при розрахунку пенсії за віком були допущені певні порушення вимог даного Закону, зокрема розмір пенсії за віком був розрахований із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески за 2009 рік (1650 гривень 43 копійки), в той час коли при розрахунку пенсії ОСОБА_2, відповідач повинен був застосувати показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачено страхові внеску за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії (дата звернення 14 червня 2016 року), відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тобто за 2013-2015 роки, в розмірі 3263,44 грн.

Також, розмір пенсії за віком позивачці був розрахований пенсійним фондом без застосування вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» щодо встановлення підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотка за кожні шість місяців більш пізнього виходу на пенсію жінкам, які народилися у період до 31.12.1961 року починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку. Враховуючи, що ОСОБА_2 народилась 13 грудня 1958 року та вийшла на пенсію за віком в 57,6 років, то їй відповідачем при розрахунку пенсії повинно бути встановлено підвищення до пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» в розмірі 12,5%.

Крім того, як встановлено судом, позивачці не була виплачена грошова допомога у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», не зважаючи на те, що всі вимоги вищезазначеної норми Закону виконані, а саме - на день звернення за призначенням пенсії за віком вона працювала в школі на посаді, що дає право на призначення пенсії по вислузі років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» і має страховий стаж на відповідних посадах майже 35 років, та будь-яку пенсію не отримувала.

На підставі чого, 28 лютого 2017 року ОСОБА_2 звернулась з відповідною заявою до Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо наявності порушень законодавства при здійсненні їй розрахунку пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а саме, що не застосовано при здійсненні розрахунку пенсії показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тобто за 2013-2015 роки не встановлено підвищення розміру пенсії позивачки за віком на 12,5 відсотки відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та не виплачено їй грошову допомогу у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Проте, Листом управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровському районі Дніпропетровської області (нині - Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області) від 02 березня 2017 року за №900/02/22 ОСОБА_2 було відмовлено в усуненні порушень чинного законодавства при розрахунку та виплаті їй пенсії за віком відповідно до вимог Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Відмова в застосуванні при здійсненні розрахунку пенсії показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тобто за 2013-2015 роки, та у встановленні підвищення розміру пенсії позивачки за віком на 12,5 відсотків відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» була вмотивована тим, що відповідач вважає, що призначення ОСОБА_2 14 червня 2016 року пенсії за віком є переведенням з одного виду пенсії на інший, тобто з пенсії по вислузі років на пенсію за віком, а не виплату грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мотивує фактом призначення їй на 3 дні 17 вересня 2010 року пенсії по вислузі років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Однак, враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що дії Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови в застосуванні, при здійсненні розрахунку пенсії позивачки за віком, показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тобто за 2013-2015 роки, в підвищені розміру її пенсії за віком на 12,5 відсотків відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та у виплаті їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» - неправомірними, та такими, що порушують конституційні права позивачки на гідне пенсійне забезпечення в старості.

Зокрема, у частині першій статті 9 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», передбачено види пенсійних виплат, що за рахунок коштів ПФУ призначаються в солідарній системі. Так, ч. 3 ст. 45 цього Закону, встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами ПФУ.

При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в ч. 1 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» для призначення пенсії.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» регламентовано порядок переведення одного виду пенсії, призначеного саме за цим Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії в межах статті 45 має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час первинного призначення пенсії, передбаченої Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Водночас 17 вересня 2010 року, позивачці ОСОБА_2 було призначено пенсію по вислузі років відповідно до іншого Закону, а саме - до Закону України «Про пенсійне забезпечення», котрий передбачає інші підстави призначення пенсії. Крім того, після призначення позивачці пенсії по вислузі років, вона продовжувала працювати та сплачувала у встановленому законом порядку страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Як встановлено у судовому зсіданні, вперше за призначенням пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_2 звернулась 14 червня 2016 року, а тому при розрахунку пенсії відповідач повинен був застосувати показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії відповідно до вимог ч. 2 ст. 40 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», тобто за 2013-2015 роки, в розмірі 3263,44 грн. Тобто, Дніпровське приміське обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області безпідставно застосувало при призначенні ОСОБА_2 пенсії за віком ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та неправомірно розрахувало розмір її пенсії із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за 2009 рік (1650 гривень 43 копійки) та безпідставно не було застосовано підвищення розміру її пенсії за віком на 12,5 відсотків відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Зокрема, за правилами статті 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають, зокрема, жінки віку 57,6 років, які народилися з 01 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року. Згідно копії паспорта, долученої до матеріалів пенсійної справи та до адміністративного позову, і позивачка народилась 13 грудня 1958 року.

Згідно з ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», жінкам, які народились у період по 31 грудня 1961 року, після виходу на пенсію встановлюється підвищення розміру пенсії, обчисленого відповідно до ст. 27 цього Закону, в розмірі 2,5 відсотка за кожні 6 місяців більш пізнього виходу на пенсію, починаючи з 55 років до досягнення ними 60-річного віку.

Системний аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що законодавець пов'язує набуття особою права на підвищення розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», саме з моментом більш пізнього виходу на пенсію за віком, а тому у позивачки наявне таке права, бо пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» їй була призначена в 57,6 років.

За таких обставин дії відповідача щодо відмови ОСОБА_2 в підвищенні розміру пенсії за віком на 12,5 відсотків відповідно до вимог ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є протиправними.

Відповідно до п. 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення. Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджет України. Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Так, пунктом 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.11.2011 р. №1191, грошова допомога надається особам, яким починаючи з 01 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 вищезазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Таким чином, з аналізу наведених норм законодавства можна зробити висновок, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов'язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу (від 25 до 30 років) роботи на певних визначених законодавством посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Тобто, конструкція зазначеної норми права свідчить про те, що право особи на отримання грошової допомоги виникає за умови неотримання такою особою будь-якого іншого виду пенсії саме на момент виникнення у неї права на призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Оскільки на день звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії за віком, позивачка не отримувала будь-яку пенсію, досягла пенсійного віку та працювала на посаді, робота на якій дає право на призначення пенсії за вислугу років та має стаж роботи на відповідних посадах більше 30 років, то відноситься до категорії, що має право на отримання грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Таким чином, дії відповідача щодо відмови у виплаті позивачки грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» є протиправними.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, ст. 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків передбачених Конституцією України.

За правилами ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Нормою ст. 5 КАС України, передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно ст. 9 КАС України у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ст. 8 та 22 Конституції України не підлягають застосуванню судами закони та інші нормативно-правові акти, якими скасовуються конституційні права і свободи людини та громадянина, а також нові закони, які звужують зміст і обсяг встановлених Конституцією України і чинними законами прав і свобод. Суди при визначені юридичної сили законів та інших нормативно-правових актів повинні керуватись Конституцією України як актом прямої дії.

Верховний Суд України вже висловлював свою позицію щодо застосування ч. 3 ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Зокрема, у справі № 21-612а14, постанова в якій ухвалена 31 березня 2015 року, та у справі №21-550а15, постанова в якій ухвалена 09 червня 2015 року, він дійшов висновку, що у випадку, коли особі було призначено пенсію за вислугу років, котрий передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії, ніж Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», у подальшому при розрахунку пенсії за віком за Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» такій особі показник середньої заробітної плати має враховуватися за три календарні роки, що передують роки призначення нового виду пенсії, оскільки пенсія за віком передбачена іншим законом, ніж пенсія за вислугу років.

За приписами ч. 2 ст. 244-2 КАС України рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України.

Згідно з ч. 2 ст. 161 КАС України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені в рішеннях з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 237 цього Кодексу.

Викладена вище правова позиція Верховного Суду України міститься в постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини статті 237 КАС України.

Щодо застосування ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» аналогічну правову позицію висловив Вищий адміністративний суд України у своїй ухвалі від 17.12.2014 року у справі K/800/54541/14, де він дійшов висновку, що законодавець пов'язує набуття особою права підвищення розміру пенсії відповідно до ч. 3 ст. 29 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» саме з моментом більш пізнього виходу на пенсію за віком.

Таку ж правову позицію висловив Вищий адміністративні суд України у своїй ухвалі від 10.11.2015 року у справі К/800/17183/13, щодо застосування пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, він дійшов висновку, що згідно пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» та пункту 5 Порядку обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, підставою для відмові у невиплаті грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій за віком є саме отримання будь-якої пенсії особою на момент виникнення у неї права на призначення пенсії за віком на підставі Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не призначення та нарахування їй пенсії в минулому.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 99 Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строку для звернення до суду за захистом порушених прав.

Враховуючи те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом 02 березня 2017 року, а також те, що позивач просить задовольнити позов починаючи з 14 червня 2016 року, суд вважає за необхідне позов за період з 14 червня 2016 року по 01 вересня 2016 року, включно, залишити без розгляду у звязку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість та законність пред'явлених позовних вимог, а також задоволенню з 02 вересня 2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно до ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 87 Кодексу адміністративного судочинства, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу.

При подачі адміністративного позову до суду ОСОБА_2 сплатила судові витрати при розгляді справи: а саме судовий збір у сумі 640 грн., а тому зазначені витрати підлягають стягненню на користь позивача по справі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 19, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 37, 37-1 Закону України «Про державну службу», ст. 45 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст.ст. 8, 9, 159, 161, 162, 183-2 КАС України, -

П О С Т А Н О В И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобовязання провести розрахунок та виплату пенсії задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області про визнання дій неправомірними та зобовязання провести розрахунок та виплату пенсії в частині позовних вимог за період з 14 червня 2016 року по 01 вересня 2016 року включно залишити без розгляду.

Визнати дії Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області щодо відмови ОСОБА_1 в застосуванні при здійсненні розрахунку пенсії за віком показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, відповідно до вимог частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», а саме за 2013-2015 роки, в розмірі 3263,44 грн., в підвищені розміру пенсії за віком на 12,5 відсотків відповідно до вимог частини 3 статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та у виплаті їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» - неправомірними.

Зобов'язати Дніпровське приміське обєднане управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області вчинити певні дії, а саме: здійснити розрахунок пенсії за віком ОСОБА_1 із застосуванням при здійсненні розрахунку пенсії за віком показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески (єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування), за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії, а саме за 2013-2015 роки, в розмірі 3263,44 грн., відповідно до вимог частини 2 статті 40 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», підвищити розмір пенсії за віком на 12,5 відсотків відповідно до вимог частини 3 статті 29 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та виплатити грошову допомогу у розмірі 10 місячних пенсій згідно пункту 7-1 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», з 02 вересня 2016 року.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень Дніпровського приміського обєднаного управління Пенсійного фонду України Дніпропетровської області на користь ОСОБА_2 суму судового збору у розмірі 640 грн.

Постанова може бути оскаржена до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Дніпропетровський районний суд протягом десяти днів з дня отримання її копії. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Озерянська Ж.М.