Справа № 809/2956/15
Суддя: Ніколін Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 р. Справа № 876/7733/16

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Ніколіна В.В.,

суддів Гінди О.М., Качмара В.Я.,

участю секретаря Чопко Ю.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.10.2015 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.07.2015 року,

ВСТАНОВИЛА :

ОСОБА_1 фізична особа-підприємець 27.07.2015 року звернувся в суд із адміністративним позовом до Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області про скасування податкового повідомлення-рішення № від 14.07.2015 року.

Позовні вимоги мотивовані тим, що податкове повідомлення - рішення за № від 14.07.2015 року винесене Коломийською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Міндоходів в Івано-Франківській неправомірно, а відтак на думку позивача підлягає скасуванню.

Представник позивача заявлені вимоги підтримав з підстав, викладених в адміністративному позові. Суду пояснив, що ОСОБА_1 в якості видів діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010 обрано, зокрема 47.30 "Роздрібна торгівля пальним" та 47.11 "Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами". Вказав, що відповідачем було проведено перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1, про що складено відповідний акт та винесено оскаржуване податкове повідомлення - рішення. Вказав, що підставою для винесення вищевказаного рішення слугували висновки податкового органу про те, що ОСОБА_1 на підставі договору надавав послуги по зберіганню нафтопродуктів, а тому оскільки вид його діяльності - роздрібна торгівля пальним, а не його зберігання, Коломийською об'єднаною державною податковою інспекцією донараховано податкове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб та застосовані штрафні санкції. Наголосив, що дані твердження не відповідають дійсності, так як, на його думку обраний позивачем вид господарської діяльності включає зберігання нафтопродуктів. Крім того, фактично ОСОБА_1 здійснювалася реалізації вказаного майна, а не зберігання, оскільки вказаний товар доставлявся безпосередньо на автозаправні станції де і реалізовувався. Таким чином, з висновками Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції, викладеними в акті перевірки, та відповідно і з податковим повідомленням-рішенням позивач не погоджується, вважає їх неправомірними та безпідставними. Просив позов задовольнити повністю.

Оскаржуваною постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.10.2015 року позовну заяву - задоволено.

У поданій апеляційній скарзі відповідач просить зазначену постанову скасувати та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Вимоги за апеляційною скаргою обґрунтовує тим, що проведеною перевіркою ОСОБА_1 виявлено порушення вимог чинного податкового законодавства, які полягали в тому, що позивач отримав інші доходи, ніж від провадження підприємницької діяльності, у межах обраних ним видів такої діяльності, а тому у відповідності до п. 177.6 ст. 177 Податкового кодексу України такі доходи оподатковуються за загальними правилами, встановленими цим Кодексом для платників податку - фізичних осіб. Таким чином, зазначив, що внаслідок виявлених порушень прийнято повідомлення-рішення, згідно якого йому донараховано податкове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб в сумі 171 448, 61 грн. та застосовані штрафні санкції в розмірі 85 724 грн. В задоволенні позову просив відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що подана скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ДП "Нафтаекспрессервіс" фактично укладений договір доручення на реалізацію нафтопродуктів, а не їх зберігання, оскільки, як було встановлено судом вищезгаданий товар позивач отримував на території автозаправних станцій та відразу реалізовував його, фіксуючи таку операцію через реєстратор розрахункових операцій ДП "Нафтаекспрессервіс". Також, з акту перевірки вбачається, що позивачем задекларовано податковий кредит з податку на додану вартість .

У відповідності до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Як вбачається з акту перевірки, на підтвердження реалізації нафтопродуктів у межах господарської діяльності, у позивача є усі первинні документи, на підставі яких ним задекларовано податковий кредит з податку на додану вартість.

Суд вважає, що висновки акту перевірки не ґрунтуються на нормах податкового законодавства України, оскільки право на віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість та зняття сум з податкового кредиту, як сплачених, так і нарахованих, виникає за правилами першої події: або фактичної сплати коштів (в т.ч. податку на додану вартість) продавцю в оплату придбаних товарів (робіт, послуг), або отримання податкової накладної, в якій зазначені суми податку на додану вартість, що засвідчує факти придбання платником податків товару (робіт, послуг), не залежно від того, який вид економічної діяльності за КВЕД обрав платник податків.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникають із реалізації нафтопродуктів кінцевому споживачу є здійснювана ОСОБА_1 господарська діяльність з метою отримання прибутку, яка не може залежати від обраних ним видів економічної діяльності за КВЕД, оскільки усі операції зі здійснення господарської діяльності відображені у податкових декларація та первинних документах.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права.

Судом встановлено, що Коломийською об'єднаною державною податковою інспекцією проведено документальну планову виїзну перевірку дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, за період з 01.01.2013р. по 31.12.2014р., дотримання законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, за період з 01.01.2012 року по 31.12 2014 року.

За результатами перевірки складено акт за № 1092/171/НОМЕР_1 від 03.07.2015 року, яким встановлено, що відповідачем порушено п. 138.1 ст. 138, п. 177.4, п. 177.6 ст. 177 Податкового Кодексу України від 2 грудня 2010 року № 2755-VІ зі змінами та доповненнями, в наслідок чого платником податків занижено податок на доходи фізичних осіб в сумі 171 448,61 грн.. а саме: в 2013 р. на суму 73 792,67грн., в 2014 р. на суму 97 655,94 грн. та порушено п. 198.3 ст. 198, ст. 180 Податкового Кодексу України, в результаті чого збільшено залишок від'ємного значення, який після бюджетного відшкодування включається до складу податкового кредиту наступного податкового періоду в сумі 175 708 грн. та зменшено суму податку яка підлягає сплаті до бюджету на 6 686 грн.

Відповідно до висновків вищевказаного акту перевірки позивачем прийнято податкове повідомлення-рішення за № від 14.07.2015 року, яким донараховано податкове зобов'язання по податку на доходи фізичних осіб в сумі 171 448, 61 грн. та застосовано штрафні санкції в розмірі 85 724 грн.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, права та обов'язки платників податків та зборів, компетенція контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства визначаються та регулюються Податковим кодексом України.

Підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового Кодексу України встановлено, що господарська діяльність - це діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Як вбачається із витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ОСОБА_1 в якості видів діяльності згідно з КВЕД ДК 009:2010 обрано, зокрема 47.30 "Роздрібна торгівля пальним" та 47.11 "Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами ".

Судом встановлено, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Захід" ЛТД та позивачем укладено договори за № 2/11Г від 01.02.2011 року та за № Г-14 від 01.01.2014 року відповідно до яких ОСОБА_1 приймає в орендне користування Автозаправні станції розташовані в м. Івано-Франківську та Коломиї.

У судовому засіданні встановлено, що між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (Зберігач) та ДП "Нафтаекспрессервіс" (Поклажодавець) укладено договір доручення на зберігання та відпуск майна від 01.01.2010 року, відповідно до пункту 1.1 якого Зберігач зобов'язується зберігати нафтопродукти передані Поклажодавецем і повернути це майно в цілісності. Згідно п 4.3.3 вищевказаного договору Поклажодавець зобов'язується щомісячно сплачувати Зберігачу винагороду за зберігання нафтопродуктів не пізніше 10 числа місяця наступного за звітним. Підставою для розрахунку є Акт виконаних робіт. У суму винагороди за зберігання майна включаються також витрати пов'язані зі зливом нафтопродуктів в резервуари Зберігача, зберіганням, реалізацією.

Так, на підставі наведеного, податковим органом зроблено висновок, що оскільки ОСОБА_1 обрано вид господарської діяльності - 47.30 "Роздрібна торгівля пальним ", а він здійснює діяльність по зберіганню пального, то отримані ним доходи оподатковуються за загальними правилами Податкового кодексу України. Наказом Держспоживстандарту України від 11.10.2010 N 457 прийнято класифікацію видів економічної діяльності ДК 009:2010. Основний принцип КВЕД полягає в об'єднанні підприємств, що виробляють подібні товари чи послуги або використовують подібні процеси для створення товарів чи послуг (тобто сировину, виробничий процес, методи або технології), у групи.

Основне призначення КВЕД - визначати та кодувати основні та другорядні види економічної діяльності юридичних осіб, відокремлених підрозділів юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців.

Основний вид економічної діяльності - це визначальна ознака у формуванні та стратифікації сукупностей статистичних одиниць для проведення державних статистичних спостережень. Органи державної статистики розраховують основний вид економічної діяльності на підставі даних державних статистичних спостережень відповідно до статистичної методології за підсумками діяльності підприємств за рік.

Крім того, КВЕД призначений забезпечувати - статистичний облік підприємств і організацій за видами економічної діяльності; - проведення державних статистичних спостережень економічної діяльності й аналізу статистичної інформації на макрорівні (складання показників національних рахунків - рахунків виробництва й утворення доходу, таблиці "витрати-випуск"); - зіставлення національної статистичної інформації з міжнародною через застосування єдиної статистичної термінології, статистичних одиниць і принципів визначення та змінення видів економічної діяльності підприємств і організацій.

Тобто КВЕД - це статистичний інструмент для впорядкування економічної інформації. Водночас Класифікація є механізмом спільної мови, що має використання в багатьох інших, нестатистичних сферах (соціальному та податковому регулюванні, ліцензуванні, системі тарифів тощо), проте, не завжди адаптована до цього повною мірою. Отже, Класифікація не завжди відповідає всім потребам користувачів за межами статистичної системи, у зв'язку з чим можуть виникнути суперечності стосовно юридичного використання коду КВЕД. Слід мати на увазі, що код виду діяльності не створює прав чи обов'язків для підприємств і організацій, не спричинює жодних правових наслідків. Код виду діяльності не обов'язково достатній критерій для виконання умов, передбачених нормативними актами. У застосуванні нормативних актів чи контрактів код виду діяльності - це припущення, а не доказ.

Будь-яке інше використання КВЕД не для статистичних потреб (адміністративних чи нормативних) може здійснюватися за власними правилами, під відповідальність користувачів та з належними поясненнями.

Відтак, на підставі системного аналізу вищенаведеного, суд з огляду на вид діяльності позивача за КВЕД, та беручи до уваги специфіку наданих ОСОБА_1 послуг ДП "Нафтаекспрессервіс", дійшов до висновку, що позивачем вказані дії здійснювалися з метою забезпечення ним основного виду діяльності, що безпосередньо пов'язане з його господарською діяльністю, а тому обставини викладені в акті перевірки за № 1092/171/НОМЕР_1 від 03.07.2015 року не знайшли свого підтвердження. Крім того з акту перевірки, не вбачається, що такі порушення були виявлені під час проведення перевірки та порушення таких норм лягло в основу для прийняття оскаржуваного рішення.

Правове регулювання виду діяльності ОСОБА_1 здійснюється відповідно до Правил роздрібної торгівлі нафтопродуктами, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1442.

Відповідно до пункту 2 Правил № 1442: Роздрібний продаж нафтопродуктів здійснюється через мережу автозаправних станцій , що призначені для відпуску споживачам нафтопродуктів.

Згідно пункту 3 вищевказаних Правил АЗС поділяються на стаціонарні, пересувні та контейнерні. Стаціонарні АЗС - комплекс споруд для приймання та відпуску нафтопродуктів з наземним або підземним розміщенням резервуарів і з не зблокованими з ними паливо -, масло - та газороздавальними колонками. На стаціонарних АЗС можуть розташовуватися пункти продажу товарів та надання побутових послуг.

Як вбачається із укладеного між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ДП "Нафтаекспрессервіс" договору позивач отримує нафтопродукти на території автозаправних станцій та повинен відпускати цей майно через касу ДП "Нафтаекспрессервіс". Відпуск нафтопродуктів відбувається шляхом заправки автотранспорту споживачів за відомостями, талонами , старткартами.

Судом встановлено, що у позивача відсутні пристосовані для зберігання нафтопродуктів резервуари або відповідні ємності.

Так, ОСОБА_1 видано наказ від 01.01.2010 року відповідно до якого проведення реєстрації роздрібного продажу та видачі підакцизних товарів на всіх реєстраторах розрахункових операцій, що зареєстровані за однією адресою АЗС проводить один кваліфікований найманий працівник. Вказаний працівник проводить реєстрацію роздрібної торгівлі та видачу нафтопродуктів через реєстратор розрахункових операцій ,що зареєстрований на ДП "Нафтаекспрессервіс" , а роздрібну торгівлю алкогольних напоїв та тютюнових виробів через реєстратор розрахункових операцій позивача .

Таким чином, суд дійшов до висновку, що між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та ДП "Нафтаекспрессервіс" фактично укладений договір доручення на реалізацію нафтопродуктів, а не їх зберігання, оскільки, як було встановлено судом вищезгаданий товар позивач отримував на території автозаправних станцій та відразу реалізовував його, фіксуючи таку операцію через реєстратор розрахункових операцій ДП "Нафтаекспрессервіс". Також, з акту перевірки вбачається, що позивачем задекларовано податковий кредит з податку на додану вартість .

У відповідності до п.198.3 ст.198 Податкового кодексу України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до п.198.6 ст.198 Податкового кодексу України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Виходячи зі змісту наведених вище норм законодавства, право на віднесення сум ПДВ, сплачених при придбанні товару, до податкового кредиту виникає у суб'єкта господарювання у разі дотримання ним наступних умов: 1) фактичності придбання такого товару, тобто, реальності відповідної господарської операції; 2) наявності податкових накладних, складених особою, зареєстрованою платником податку, чи митних декларацій на підтвердження придбання такого товару та сплати відповідної суми ПДВ; 3) подальшого використання придбаного товару в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності підприємства.

Як вбачається з акту перевірки, на підтвердження реалізації нафтопродуктів у межах господарської діяльності, у позивача є усі первинні документи, на підставі яких ним задекларовано податковий кредит з податку на додану вартість.

Суд вважає, що висновки акту перевірки не ґрунтуються на нормах податкового законодавства України, оскільки право на віднесення до податкового кредиту сум податку на додану вартість та зняття сум з податкового кредиту, як сплачених, так і нарахованих, виникає за правилами першої події: або фактичної сплати коштів (в т.ч. податку на додану вартість) продавцю в оплату придбаних товарів (робіт, послуг), або отримання податкової накладної, в якій зазначені суми податку на додану вартість, що засвідчує факти придбання платником податків товару (робіт, послуг), не залежно від того, який вид економічної діяльності за КВЕД обрав платник податків.

Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку, що правовідносини, які виникають із реалізації нафтопродуктів кінцевому споживачу є здійснювана ОСОБА_1 господарська діяльність з метою отримання прибутку, яка не може залежати від обраних ним видів економічної діяльності за КВЕД, оскільки усі операції зі здійснення господарської діяльності відображені у податкових декларація та первинних документах.

Суд вважає доводи представника відповідача про те, що подані документи про виконання умов договору від 01.01.2010 року не відповідають дійсності в порівняні з таким документом отриманим у ДП "Нафтаекспрессервіс" необґрунтованими. Так відповідач не вправі констатувати факт підробки документів без посилання на відповідний експертний висновок. Крім того, різниця у інформації одного з актів приймання - передачі виконаних робіт, більше того отриманого не від позивача, не свідчить про неправильність оформлення первинних документів саме позивачем. Стосовно розміру штрафних санкцій суд зазначає, що оскільки суд дійшов висновку про відсутність порушення правил нарахування, утримання та сплати (перерахування) податків, то і підстави для накладення штрафу відсутні.

Таким чином, проаналізувавши досліджені в судовому засіданні докази, на підставі норм податкового законодавства, на переконання суду висновки Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції щодо порушень позивачем податкового законодавства, викладені в акті позапланової перевірки, не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак прийняте на їх підставі оскаржуване рішення за № від 14.07.2015 року суперечать вищезазначеним нормам Податкового кодексу України та підлягає до скасування, а позов до задоволення.

А тому висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного колегія судів прийшла до висновку, що судом першої інстанції, при винесені оскаржуваної постанови вірно дано правову оцінку обставинам справі та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що згідно ст. 200 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ч 3 160 ст. 195, 196, 199, 205, 206, 254 КАС України суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Коломийської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Івано-Франківській області - залишити без задоволення.

Постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.10.2015 року у справі № 809/2956/15 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду у порядку адміністративного судочинства протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий В.В. Ніколін

Судді О.М. Гінда

В.Я. Качмар