Справа № 2-а-5-3092/09/1423
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2010-11-25 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2010 р.Справа № 2-а-5-3092/09/1423

Категорія:2.19.6Головуючий в 1 інстанції: Алєйніков В.О.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді Осіпова Ю.В.,

суддів Золотнікова О.С., Кравця О.О.,

в порядку письмового провадження, розглянувши апеляційну скаргу представника Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на постанову Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2009р. по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області та Миколаївського обласного військового комісаріату про стягнення недоплаченої щомісячної державної соціальної допомоги "дітям війни", -

В С Т А Н О В И Л А:

6 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва та просила суд ухвалити рішення, яким відновити пропущений строк для звернення до суду за захистом порушених прав за період з 1.01.2006р. по 31.12.2007р. та зобовязати УПФУ в Центральному районі м. Миколаєва нарахувати на її користь недосплачену їй, як «дитині війни», щомісячну державну соціальну допомогу за період 2006-2007р.р. в сумі 2733,30грн.

Постановою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2009 року даний позов було задоволено частково, а саме: зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва здійснити позивачу перерахунок пенсії за період з 1 листопада 2008р., обчисливши її у ці періоди з врахуванням підвищення в розмірі 30% визначеної відповідно до ч.1 ст.28 закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» мінімальної пенсії за віком та виплатити визначену різницю, стягнено з Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь позивачки 1 323 грн. 85 коп.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, представник Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом порушено норми матеріального та процесуального права. Також апелянт вважає, що відповідно до ст. 99 КАС України позивачем було пропущено строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права, а висновок суду щодо поновлення вказаного строку є необґрунтованим. У звязку з викладеним, в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про відмову в задоволенні усіх позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, постанову суду 1-ої інстанції щодо правильності застосування судом 1-ої інстанції норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом 1-ої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, 19.09.1937р.н., є пенсіонеркою, з 20.03.2006р. перебувала на обліку в Миколаївському обласному військовому комісаріаті, а з 1 серпня 2001р. перебуває на обліку в ГУ Пенсійного фонду України в Миколаївській області, отримує пенсію у разі втрати годувальника та має статус «Дитини війни»згідно з пенсійним посвідченням № 105084 від 19.11.2001 року.

В 2008р. ОСОБА_1 звернулася до управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м. Миколаєва про проведення за період 2006 2007.р. перерахунку пенсії шляхом її підвищення на 30 % мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», однак відповідач відмовив позивачу в проведенні такого перерахунку пенсії.

Вирішуючи справу, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з наявності у позивача права на щомісячне підвищення пенсії на 30% мінімальної пенсії за віком.

Так, відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які мають статус «дитини війни», на їх соціальну захищеність шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки визначені та закріплені в Законі України «Про соціальний захист дітей війни».

На підставі ст.6 зазначеного вище Закону, «дітям війни»пенсії або щомісячне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищується на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Наявність такого права у позивача є визначальним для вирішення даного спору. Крім того, це право гарантується ч.2 ст.46 Конституції України, а також ч.2 ст.3 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», відповідно до якої, державні соціальні гарантії «дітям війни», встановлені цим Законом, не можуть бути обмежені або скасовані іншими нормативно - правовими актами.

Як зазначено вище, згідно наведеним нормам Закону, позивач має право на підвищення пенсії на 30 відсотків мінімальної пенсії за віком.

Правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених Конституцією України та законами України основних соціальних гарантій, до яких відносяться і пенсії, визначаються Законом України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії».

Відповідно до ст.17 зазначеного Закону, мінімальний розмір пенсії за віком, як основна державна соціальна гарантія, встановлюється законами.

Встановлення розміру мінімальної пенсії за віком Кабінетом Міністрів України суперечить наведеним нормам закону.

На підставі ч.3 ст.46 Конституції України пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Із врахуванням наведеної конституційної норми, розмір мінімальної пенсії за віком, з якого має обраховуватися підвищення до пенсії позивача не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Аналогічне положення щодо визначення розміру мінімальної пенсії за віком міститься в ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування». Будь-якими іншими діючими нормативно-правовими актами розмір мінімальної пенсії за віком не визначається.

На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку щодо не взяття до уваги положень ч.3 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», з якої випливає, що мінімальний розмір пенсії за віком, встановлений абзацом першим частини першої цієї статті, застосовується виключно для визначення розмірів пенсій, призначених згідно з цим Законом, оскільки наявність такої норми та відсутність іншого мінімального розміру пенсії за віком не є підставою для відмови в реалізації позивачем конституційної гарантії та права на отримання щомісячного підвищення пенсії виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, як це встановлено ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до ч.1 ст.44 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»заява про призначення (перерахунок) пенсії або про її відстрочення та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Згідно ч.4 ст.45 названого Закону, перерахунок призначеної пенсії у разі виникнення права на її підвищення проводиться з першого числа місяця, в якому пенсіонер звернувся за перерахунком пенсії, якщо відповідну заяву з усіма необхідними документами подано ним до 15 числа включно, і з першого числа наступного місяця, якщо заяву з усіма необхідними документами подано ним після 15 числа.

На підставі ч.2 п.12 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»у період до перетворення Пенсійного фонду України в неприбуткову самоврядну організацію він функціонує як центральний орган виконавчої влади на підставі норм цього Закону та Положення про Пенсійний фонд України, яке затверджує Президент України.

Відповідно до п.1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого Указом Президента України від 01 березня 2001 року №121/2001, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що здійснює керівництво та управління солідарною системою загальнообовязкового державного пенсійного страхування, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та готує документи для їх виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, інших соціальних виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Пенсійного фонду України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч.4 ст.9 КАС України, у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту, суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Таким чином, за конституційними нормами, виходячи з пріоритетності законів над підзаконними актами, при визначенні розміру підвищення до пенсії позивачу підлягають застосуванню ч.3 ст.46 Конституції України, ст. 6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни», ст. 17 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»і ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», а не постанова Кабінету Міністрів України №530 від 28 травня 2008 року «Деякі питання соціального захисту окремих категорій громадян», яка істотно звужує обсяг встановлених законом прав.

П.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік»зупинено на 2007 рік дію ст.6 Закону України «Про соціальний захист дітей війни». Рішенням же Конституційного Суду України від 09 липня 2007 року №6-рп/2007, зупинення дії ст.6 зазначеного Закону на 2007 рік, передбачене п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). При цьому, визнані неконституційними положення п.12 ст.71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік», втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 09 липня 2007 року.

Окрім того, рішенням Конституційного Суду України №10 рп/2008 року від 22 травня 2008 року, положення Закону України «Про державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», що стосується виплати доплати «дітям війни»також визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Визнані неконституційними положення п.п.2 п.41 розділу ІІ Закону України «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України»втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 22 травня 2008 року.

Проте, колегія суддів вважає, що з рішенням суду 1-ї інстанції в частині зобовязання відповідача провести позивачці перерахунок пенсії за період з 1 листопада 2008 року і наперед, та стягнення з Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області 1 323 грн. 85 коп погодитися не можна, оскільки суд, з власної ініціативи суттєво вийшовши за межі позовних вимог, ніяким чином його не обґрунтував.

Так, із позовної заяви вбачається, що позивачка 6.10.2008р. звернулась до суду із позовними вимогами, в яких просила зобовязати відповідача нарахувати на її користь недосплачену, як «дитині війни», щомісячну державну допомогу виключно лише за весь період 2006-2007р.р. в сумі 2733,30грн., але суд 1-ї інстанції, в описовій частині помилково зазначив, що позивач нібито просив здійснити йому перерахунок пенсії за 2006-2008р. та, в порушення ч.2 ст.11 КАС України, з власної ініціативи вийшовши за межі позовних вимог, ухвалив ні чим немотивоване рішення про зобовязання відповідача - управління Пенсійного фонду України в Центральному районі м.Миколаєва провести позивачу перерахунок пенсії починаючи з 1 листопада 2008р. і на перед та стягнув з Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області на користь позивачки 1 323 грн. 85 коп., чим допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

При цьому, колегія суддів, у даному випадку, також звертає увагу ще й на той факт, що ні позивачу, який при подачі позову 6.10.2008р. таких п/вимог взагалі не висував, ні суду 1-ї інстанції, при ухваленні цього рішення, не було достовірно відомо, чи будуть продовжуватися після 01.11.2008р. і в подальшому ці протиправні дії відповідача по не здійсненню позивачу перерахунку щомісячної соціальної допомоги (пенсії).

Окрім того, суд апеляційної інстанції, уважно дослідивши матеріали справи, вважає, що позивачем в данному випадку без поважних причин пропущений строк звернення до адміністративного суду стосовно позовних вимог за період з 01 січня 2006 року по 6 жовтня 2007 року, що, відповідно до ст. 99 КАС України, є підставою для відмови у задоволенні адміністративного позову за умови, якщо на цьому наполягає одна із сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, в запереченнях на адміністративний позов, а потім і в своїй апеляційній скарзі представник відповідача неодноразово зазначав про порушення позивачем строку звернення до суду з адміністративним позовом, але суд 1-ї інстанції не звернув на це достатньої уваги і безмотивовано поновив цей строк в мотивувальній частині своєї постанови.

Із врахуванням зазначеного вище, наведених положень чинного законодавства України, а також зазначених вище рішень Конституційного Суду України, п/вимоги позивача дійсно підлягають задоволенню лише за період з 6 жовтня 2007р. по 31 грудня 2007р.

Безпідставними є посилання відповідача і на відсутність коштів щодо забезпечення виплати зазначеного підвищення пенсії у вказаному розмірі, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань, які встановлені ст.46 Конституції України та Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

До того ж, відповідно до положень ст.ст.21,105,162 КАС України, адміністративний позов може містити вимоги щодо визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності відповідача, зобовязання його вчинити певні дії, відшкодувати шкоду, заподіяну незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю.

Тому, суд першої інстанції встановивши, що відповідач порушив норми права, які регулюють спірні правовідносини, повинен був визнати такі дії незаконними та зобовязати належного відповідача провести нарахування та виплату належних сум відповідно до закону.

Таким чином, колегія суддів доходить до висновку, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.198 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову .

Згідно із вимогами п.4 ч.1 ст.202 КАС України, підставою для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів, діючи виключно межах позовних вимог і апеляційної скарги та відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України, приходить до висновку про наявність усіх законних підстав для скасування постанови Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 червня 2009 року та прийняття нової постанови про зобовязання Пенсійного фонду України в Миколаївській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 підвищення пенсії за період з 6 жовтня 2007р. по 31 грудня 2007р., в іншій же частині позовних вимог - необхідно відмовити.

Керуючись ст.195, ст.197, ст.198, п.4 ч.1 ст.202, ч.2 ст.205, ст.207, ч.5 ст.254 КАС України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника Головного Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області - задовольнити частково.

Постанову Центрального районного суду м.Миколаєва від 16 червня 2009 року - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Зобовязати Головне Управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 з підвищенням її на 30% мінімальної пенсії за віком з розміру, встановленого ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування»та провести відповідні виплати з 06 жовтня 2007 року по 31 грудня 2007 року, з урахуванням вже проведених нарахувань та виплачених сум.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Адміністративного Суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Головуючий:ОСОБА_2
Суддя:ОСОБА_3
Суддя:ОСОБА_4