Справа № 826/19138/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

26 квітня 2017 року 11:54 справа №826/19138/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С. та представників:

позивача: ОСОБА_1;

відповідача 1: Писаненка С.С.;

відповідача 2: Писаненка С.С.

розглянувши у судовому засіданні адміністративну справу

за позовомОСОБА_3
до1. Державної міграційної служби України 2. Обухівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області
провизнання протиправним та скасування рішення
На підставі частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в судовому засіданні 26 квітня 2017 року проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_3 (далі по тексту - позивач) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач 1) та Обухівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області (далі по тексту - відповідач 2), в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Обухівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3 від 19 листопада 2016 року №12.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 грудня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/19138/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 26 квітня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідачів проти задоволення позову заперечив.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням головного спеціаліста Обухівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3 від 19 листопада 2016 року №12, затвердженого заступником начальника відділу, на підставі положень статі 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" вирішено:

1. Примусово повернути громадянина Грузії ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та зобов'язати його покинути територію України до 22 листопада 2016 року;

2. Заборонити громадянину Грузії ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в'їзд в Україну терміном на три роки.

Позивач вважає зазначене рішення протиправним у зв'язку із тим, що Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150, не передбачають повернення іноземця на Батьківщину та не визначають такого поняття; заборона в'їзду в Україну терміном на три роки не мотивована, адресована іншій особі, однак стала підставою для внесення відповідної відмітки до паспорту ОСОБА_3. Крім того, позивач зазначає, що тривала заборона в'їзду в Україну суперечить статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, тому що в Україні на законних підставах перебувають його донька та брат.

Відповідач 1 у письмовому запереченні вказав про відповідність оскаржуваного рішення вимогам законодавства, посилаючись на те, що позивача перебуває в України без законних підстав, а допущення технічної помилки у рішенні не є підставою для його скасування.

Відповідач 2 письмового заперечення проти позовної заяви та відповідних доказів до суду не надав.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, керується наступними мотивами.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Порядок дій посадових осіб територіальних органів, територіальних підрозділів Державної міграційної служби України під час прийняття рішень про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства (далі - іноземців), їх документування та здійснення заходів з безпосереднього примусового повернення та примусового видворення за межі України визначає Інструкція про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150 (далі по тексту - Інструкція).

Згідно з пунктом 1.5 Інструкції іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворені на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Пункт 1.6 Інструкції вказує, що підставами для прийняття рішення про примусове повернення іноземців за межі України є:

дії іноземців, що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства;

дії іноземців, що суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Такими чином, за наявності відповідних підстав іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну; у свою чергу Закон України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" та Інструкція не передбачають вжиття до іноземця або особи без громадянства такого заходу як "повернення на Батьківщину" та не дають визначення поняття Батьківщина.

Зі змісту письмового заперечення та наданих відповідачем 1 доказів суд встановив, що оскаржуване рішення прийняте з підстав вчинення позивачем законодавства законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, а саме: позивач перебуває на території України з 28 березня 2014 року по 18 листопада 2016 року нелегально, без правових підстав.

Досліджуючи у межах спірних правовідносин порушень вчинення позивачем дій , що порушують законодавство України про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Частина п'ятнадцята статті 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлює, що іноземці та особи без громадянства, які в'їхали в Україну на інших законних підставах, вважаються такими, які тимчасово перебувають на території України на законних підставах на період наданого візою дозволу на в'їзд або на період, встановлений законодавством чи міжнародним договором України.

Згідно з частиною третьою статті 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України.

Частиною першою статті 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено, що іноземцю або особі без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, може бути продовжено строк перебування (за наявності законних підстав).

Відповідно до частини другої статті 17 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" документи про продовження строку перебування в Україні оформляються на підставі письмових звернень іноземця або особи без громадянства та приймаючої сторони, які подаються не пізніш як за три робочих дні до закінчення встановленого строку їх перебування на території України.

Наведені норми Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" встановлюють, що іноземці мають право перебувати на території України у межах строків перебування, встановлених візою, законодавством України чи міжнародним договором України, які, за наявності правових підстав, можуть бути продовжені.

Відповідно до пункту 2 Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 лютого 2012 року №150, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території:

1) протягом наданого візою дозволу в межах строку дії візи в разі в'їзду осіб без громадянства чи іноземців, які є громадянами держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України;

2) не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду іноземців, які є громадянами держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України. Порядок обчислення зазначеного строку встановлюється МВС;

3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів у разі в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Суд встановив, що між Україною та Грузією встановлений безвізовий порядок в'їзду, тому мав право перебувати на території України не більш як 90 днів протягом 180 днів.

З наявних у справі матеріалів вбачається, що ОСОБА_3 прибув в Україну 28 березня 2014 року, тобто, можливий строк перебування позивача в Україні є таким, що закінчився; докази продовження зазначеного строку в матеріалах справи відсутні.

При цьому позивач не заперечує виявленого порушення та закінчення строку законного перебування в Україні.

Наведене свідчить, що ОСОБА_3 порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства в частині дозволених строків перебування в Україні, що може бути підставою для примусового повернення в країну походження або третю країну згідно з частиною першою статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Однак, незважаючи на наявність підстав для повернення іноземця в країну походження або третю країну, оскаржуваним рішенням застосовано до позивача, як до іноземця, не передбачений захід у вигляді "повернення на Батьківщину", що не узгоджується із нормами Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Як передбачає частина друга статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки.

Водночас згідно з положеннями частини першої статті 13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється:

в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку;

якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні;

якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи;

якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі;

якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні;

якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну;

якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

Відповідно до частини третьої статті 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Із системного взаємозв'язку норм статей 13 та 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" слідує необхідність заборони в'їзду в Україну за наявності обґрунтованих підстав для цього, наприклад з метою забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку, для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні.

Суд допускає, що виготовленні оскаржуваного рішення в пункті 2 його резолютивної частини допущено помилку в частині імені, особи, якій заборонено в'їзд до України, однак, зазначає, що відповідачі не надали суду будь-яких доказів, які б підтверджували необхідність заборонити позивачу в'їзд до України строком на три роки, зокрема доказів вчинення ним адміністративного чи кримінального порушення.

Крім того, виходячи з критеріїв оцінки правомірності рішень суб'єктів владних повноважень, встановлених частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, на думку суду, оскаржуване рішення в частини заборони в'їзду в Україну строком на три роки прийнято не пропорційно, тобто, без дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.

Так, матеріали справи свідчать, що брат ОСОБА_3 - ОСОБА_6 є громадянином України та проживає у місті Києві, що підтверджується копіями сторінок його паспорта та карткою фізичної особи про одержання ідентифікаційного номера.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що непропорційно тривала заборона в'їзду в Україну порушує особисті права позивача та суперечить статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в частині гарантування права на повагу до приватного і сімейного життя.

Таким чином, суд приходить до висновку, що рішенням головного спеціаліста Обухівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3 від 19 листопада 2016 року №12 прийняте не на підставі, не в межах повноважень та не у спосіб, що передбачені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірності оскаржуваного рішення в частині заборони в'їзду в Україну з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю

2. Визнати протиправним та скасувати рішення головного спеціаліста Обухівського районного відділу управління Державної міграційної служби України в Київській області про примусове повернення з України громадянина Грузії ОСОБА_3 від 19 листопада 2016 року №12.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку апеляційного оскарження, а в разі їх оскарження - з моменту проголошення судового рішення суду апеляційної інстанції, та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов