Справа № 348/1988/16-а
Суддя: Гуляк Василь Васильович
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року № 876/3952/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гуляка В.В.

суддів: Судової-Хомюк Н.М., Коваля Р.Й.

за участі секретаря судового засідання: Омеляновської Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2017 року про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання протиправними та скасування рішень,

встановив:

У жовтні 2016 року позивач ОСОБА_1 звернулась в суд із адміністративним позовом до відповідача ОСОБА_2 селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області, в якому просила : 1) визнати протиправним та скасувати рішення сесії ОСОБА_2 селищної ради № 318-7/2016 від 05.10.2016 р. «Про внесення змін у рішення сесії від 25.04.2016 р. № 198-5/2016 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства»; 2) визнати протиправним та скасувати рішення сесії ОСОБА_2 селищної ради № 319-7/2016 від 05.10.2016 р. «Про внесення змін у рішення сесії від 25.04.2016 р. № 197-5/2016 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд»; 3) визнати протиправним та скасувати рішення сесії ОСОБА_2 селищної ради № 320-7/2016 від 05.10.2016 «Про затвердження протоколу комісії з питань земельних відносин».

Провадження у справі за цим адміністративним позовом відкрито ухвалою судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 28.10.2016 року.

Відповідач позову не визнав, у суді першої інстанції подав заперечення, просив відмовити в задоволенні заявленого позову в повному обсязі.

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22.02.2017 року провадження по справі за вказаним позовом ОСОБА_1 закрито, на підставі п.1 ч.1 ст.157 КАС України, у звязку із тим, що даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

З цією ухвалою суду першої інстанції від 22.02.2017 року не погодився позивач та оскаржила її в апеляційному порядку. Вважає апелянт, що у оскарженій ухвалі суду висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а тому така ухвала суду підлягає скасуванню з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт зазначає, що даний адміністративний позов підсудний місцевому загальному суду як адміністративному суду. Вказує апелянт, що згідно з рішенням Конституційного Суду України від 01.04.2010 р. в справі №1-6/2010 - положення пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України, у частині повноважень сільських, селищних, міських рад, відповідно до цього кодексу, вирішувати питання розпорядження землями територіальних громад, передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності, треба розуміти так, що при вирішенні таких питань ці ради діють як суб'єкти владних повноважень. Розглядуваний спір із органом місцевого самоврядування належить до публічно-правового і повинен розглядатись адміністративним судом. Оскаржені позивачем рішення ОСОБА_2 селищної ради від 05.10.2016 р. були прийняті в процесі реалізації управлінських функцій органом місцевого самоврядування та прийняті з перевищенням владних повноважень. Такі рішення сільської ради не були реалізовані, на їх підставі не виникли цивільні права та обовязки. На думку апелянта відображені в оскарженій ухвалі суду першої інстанції висновки суперечать правовим позиціям Верховного Суду України щодо розглядуваних правовідносин.

За результатами апеляційного розгляду апелянт просить скасувати оскаржену ухвалу суду від 22.02.2017 року, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави та межі апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити, з врахуванням наступного.

Відповідно до ст.2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ч.2 ст.4 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Також, згідно ст.17 ч.1 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Статтею 6 КАС України гарантовано, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Суд апеляційної інстанції також зазначає, що статтею 3 КАС України визначено, що справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Субєктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Позивач це особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду. Відповідач це суб'єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача.

Із змісту наведених правових норм видно, що при розгляді адміністративної справи обовязковою повинна бути наявність публічно-правового спору між конкретним позивачем та конкретним відповідачем, з метою судового захисту прав, свобод чи інтересів такого позивача від порушень з боку такого відповідача як субєкта владних повноважень при здійсненні ним владних управлінських функцій.

Тобто, спір із суб'єктом владних повноважень буде належати до публічно-правового спору за умови коли такий суб'єкт (відповідач у справі) при вчиненні (прийнятті) оспорених рішення (дії, бездіяльності) діяв при виконанні владних управлінських функцій.

При визначенні юрисдикції справи, необхідно виходити з характеру спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, суб'єктного складу сторін, предмету спірних правовідносин.

Із вищенаведених правових норм видно, що КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб'єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що завданням цивільного судочинства, відповідно до ст.1 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Із матеріалів адміністративної справи та змісту адміністративного позову видно, що у заявленому позові позивач ОСОБА_1 оскаржує рішення ОСОБА_2 селищної ради від 05.10.2016 року № 318-7/2016, № 319-7/2016 і № 320-7/2016.

Так, оскарженим рішенням ОСОБА_2 селищної ради № 318-7/2016 від 05.10.2016 р. внесено зміни у попереднє рішення сесії цієї ж сільської ради від 25.04.2016 р. № 198-5/2016 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства».

Оскарженим рішенням ОСОБА_2 селищної ради № 319-7/2016 від 05.10.2016 р. внесено зміни у попереднє рішення сесії цієї ж сільської ради від 25.04.2016 р. № 197-5/2016 «Про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд».

Оскарженим рішенням ОСОБА_2 селищної ради № 320-7/2016 від 05.10.2016 р. затверджено протокол засідання комісії з питань земельних відносин, розвитку села та аграрної політики від 04.10.2016 року.

Такі позовні вимоги обґрунтовується відсутністю у відповідача ОСОБА_2 селищної ради, як органу місцевого самоврядування, повноважень щодо прийняття оскаржених рішень, відносно внесення змін чи скасування своїх попередніх рішень. Також позивач вказує на вихід членами комісії з питань земельних відносин за межі наданих повноважень.

Тобто, у заявленому адміністративному позові позивач оскаржує рішення відповідача ОСОБА_2 селищної ради, як субєкта владних повноважень, які були прийняті при здійсненні владних функцій на основі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Земельного кодексу України.

При цьому, слід зазначити, що статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок передачі громадянам у власність земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України. Так, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що оскаржені позивачем рішення відповідача стосуються питання щодо надання позивачу дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок, та щодо затвердження протоколу засідання комісії.

У матеріалах адміністративної справи немає доказів того, що відповідачем ОСОБА_2 селищною радою були прийняті рішення про передачу позивачу земельних ділянок у власність. Також немає підтверджень про те, що оскаржені рішення сільської ради були реалізовані і на їх підставі виникли цивільні правовідносини.

Тому, розглядуваний спір щодо оскарження рішень ОСОБА_2 селищної ради від 05.10.2016 року, з врахуванням предмету і характеру позовних вимог, суб'єктного складу сторін, має публічно-правовий характер і повинен вирішуватись в порядку адміністративного судочинства.

Вказані висновки апеляційного суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, що відображена, зокрема, в постанові від 01 жовтня 2013 року у справі № 21-228а13, постанові від 11 листопада 2014 року у справі № 21-493а14, у постанові від 09 грудня 2014 р. у справі № 21-308а14, у постанові від 16 грудня 2015 р. у справі № 6-2510ц15.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі «Zand v. Austria» від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Вищенаведених норм законодавства і фактичних обставин справи суд першої інстанції не врахував і при цьому зробив помилковий висновок про те, що спір повинен вирішуватись в порядку цивільного судочинства.

З врахуванням наведеного вище, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про необхідність скасування ухвали суду першої інстанції від 22.02.2017 р., яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, та направлення справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 41 ч.1, 160 ч.3, 195, 196, 199, 204, 205, 206, 254 КАС України, суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити.

Ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 22 лютого 2017 року про закриття провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 селищної ради Надвірнянського району Івано-Франківської області про визнання протиправними та скасування рішень скасувати, і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий: В.В. Гуляк

Судді: Н.М. Судова-Хомюк

ОСОБА_3

Повний текст ухвали виготовлено 27.04.2017 року.