Справа № 823/288/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року справа № 823/288/17

15 год. 07 хв. м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, представника відповідача Коваленко А.П. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, у зв'язку з скороченням;

- стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні дванадцять календарних років служби;

- стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) грошової допомоги з 06 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 її було звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. Під час звільнення позивачеві не було виплачено одноразову (вихідну) грошову допомогу, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю, позов просила задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Також позивач пояснила, що незважаючи на набрання законної сили судовим рішенням про скасування наказу про її звільнення з органів внутрішніх справ України та поновлення її на посаді, їй не виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а одноразову (вихідну) грошову допомогу виплачено лише частково.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечувала, у задоволенні позову просила відмовити повністю та пояснила, що виплата одноразової грошової допомоги при звільненні здійснюється Міністерством внутрішніх справ України за рахунок коштів Державного бюджету України. Після звільнення особи з органів внутрішніх справ Міністерством внутрішніх справ України готується відповідний розподіл коштів на всіх звільнених з кожного підпорядкованого підрозділу, який затверджується фінансовим органом МВС, після чого кошти направляються на казначейський рахунок підрозділу, а відповідний лист, з розподілом поштою направляється до підпорядкованого підрозділу. Після отримання даного розподілу та грошових коштів управління проводить відповідні розрахунки.

Також представник відповідача зазначила, що загальна сума одноразової вихідної допомоги при звільненні ОСОБА_1 становить 19 978 грн 63 коп. 30.03.2017 було здійснено зарахування на картковий рахунок позивача вихідної допомоги в сумі 10 250 грн 19 коп. та сплачено військовий збір у розмірі 1,5% від вказаної суми вихідної допомоги. У зв'язку із додатковою потребою коштів на виплату зазначеної допомоги, відповідач звернувся з відповідним зверненням до Міністерства внутрішніх справ України. Після одержання необхідних коштів в найкоротший строк буде проведено відповідну виплату решти належної до сплати суми допомоги.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши наявні матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для вирішення спору по суті, суд зазначає про таке.

Судом встановлено та визнається сторонами по справі, що ОСОБА_1 прийнята на службу в органи внутрішніх справ згідно наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 178 о/с від 30.07.2003. Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 170 о/с від 20.06.2014 позивач призначена на посаду оперуповноваженого сектору КМСД Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС.

В подальшому, наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 236 о/с від 28.08.2015, з урахуванням наказу № 243 о/с від 04.09.2015, позивачеві надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 28.08.2015 по 18.06.2018.

Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України. Підставою для прийняття такого наказу зазначено Закон України «Про Національну поліцію».

Не погоджуючись із вказаним наказом, позивач звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015, в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ;

- зобов'язати управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області поновити позивача на посаді старшого уповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області вчинити дії щодо призначення, в порядку переведення, на рівнозначну запропоновану позивачу посаду до Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області;

- зобов'язати нарахувати та виплатити УМВС України в Черкаській області на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 у справі № 823/5359/15, адміністративний позов задоволено частково. Так, вказаною постановою суду визнано незаконним та скасовано наказ УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за пунктом 64 «Г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ та зобов'язано управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2016, вказану постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 в частині задоволення позовних вимог скасовано, у задоволенні адміністративного позову в цій частині відмовлено. Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки - змінено в частині мотивів відмови. В іншій частині постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 залишено без змін.

18.10.2016 ухвалою Вищого адміністративного суду України постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2016 скасовано, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 залишено в силі. Дана Ухвала Вищого адміністративного суду набрала законної сили 27.10.2016.

Тобто, станом на день звернення позивача до Черкаського окружного адміністративного суду з вимогами про стягнення одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги, наказ УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015, на підставі, якого її було звільнено скасовано.

Відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Принцип обов'язковості судових рішень закріплений і в статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до змісту якої постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Згідно частини першої статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до частини другої статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Разом з тим, предметом розгляду даної справи є невиплата одноразової (вихідної) грошової допомоги позивачу при звільненні 06.11.2015, згідно з наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015, який було скасовано Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18.10.2016, що набрала законної сили 27.10.2016.

Суд, оцінюючи спірні дії відповідача, виходить з критеріїв оцінки дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, встановлених ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, до яких, зокрема, відносяться вчинення дій на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для вчинення дії.

Так, по суті заявлених вимог суд зазначає наступне.

За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства - Закону України «Про міліцію», Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.

Дана правова позиція узгоджується з позицією висловленою Верховним Судом України у постанові від 17.02.2015 по справі № 21-8а15.

Абзацом 2 частини 1 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, в т.ч. призначення та виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби визначені Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року № 2262-XII (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі - Закон № 2262-ХІ).

Так, ч. 1 ст. 9 Закону № 2262-ХІ передбачено, що особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону № 2262-ХІ, виплата зазначеної в частинах першій та другій цієї статті одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється Міністерством оборони України, Міністерством внутрішніх справ України, Національною поліцією, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах цивільного захисту, транспорту, виконання кримінальних покарань, пожежної і техногенної безпеки, єдину державну податкову політику, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами, за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.

Разом з тим, згідно із частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Одночасно, суд звертає увагу, що листом Департаменту фінансово-облікової політики Міністерства внутрішніх справ України від 13.02.2017 №15/2-С-65 (а. с. 68) позивачеві було роз'яснено, що підставою для виплати одноразової грошової допомоги при звільненні є наказ про звільнення, де зазначається відповідна стаття звільнення та календарна вислуга років для нарахування такої допомоги.

Таким чином на підставі вищевикладеного та враховуючи, що наказ на підставі, якого позивача було звільнено зі служби в органах внутрішніх справ України станом на день звернення позивача до суду скасовано, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення одноразової грошової допомоги при звільненні, оскільки єдиною підставою для її виплати є звільнення працівника, якого фактично не було.

Щодо вимоги позивача стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги суд зазначає про таке.

Оскільки нормами Закону України «Про міліцію» та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженим постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 29 липня 1991 року № 114, Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 року №2262-XII, які є спеціальними щодо спірних правовідносин, не врегульовано питання щодо порядку виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, то застосуванню підлягають норми трудового законодавства, тобто норми Кодексу законів про працю України.

Відповідно до частини 1 статті 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тобто, виходячи з наведених вимог закону, всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі ж невиконання такого обов'язку наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України України відповідальність.

Оскільки, у зв'язку із скасуванням наказу про звільнення позивача, у відповідача був відсутній обов'язок виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову і в цій частині.

Крім того, суд бере до уваги, що згідно з копіями платіжних доручень № 2 та № 3 від 30.03.2017, наданими представником відповідача під час судового розгляду справи, 30.03.2017 було здійснено зарахування на картковий рахунок позивача вихідної допомоги в сумі 10 250 грн 19 коп. та сплачено військовий збір у розмірі 1,5% від вказаної суми вихідної допомоги, а також пояснення представника відповідача в судовому засіданні про те, що остаточний розрахунок з позивачем буде здійснено в найкоротший строк після одержання необхідних коштів від Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до положень, закріплених в статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Статтею 86 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», Європейська Конвенція «Про захист прав людини і основоположних свобод» і практика Європейського Суду з прав людини є джерелом права.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), зокрема у п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04 повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Згідно з ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

З врахуванням вищевикладеного, повно і всебічно з'ясувавши обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оцінюючи наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні на предмет належності, допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також достатності та взаємного зв'язку доказів у їх сукупності, як того вимагає процесуальне законодавство, проаналізувавши норми матеріального права, які належить застосувати до спірних правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають залишенню без задоволення.

Керуючись ст.ст. 2, 9, 11, 14, 86, 94, 159 - 163, 254, 255, 257 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Копію рішення направити особам, які беруть участь у справі.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня проголошення постанови. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя О.А. Рідзель

Постанову складено у повному обсязі 24.04.2017.