Справа № 761/1523/17
Суддя: Піхур О. В.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 761/1523/17
Провадження № 2-а/761/200/2017
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.

при секретарі: Кияшко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (далі - відповідач) про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.11.2016 року вона звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-ХІІ), додавши всі необхідні документи, зазначивши, що її страховий стаж становить 31 рік 08 місяців 26 днів, стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури становить 17 років 02 місяці 17 днів, що дає їй право для призначення пенсії за вислугою років. Проте відповідач листом від 12.12.2016 року №39959/05 повідомив позивача про відмову у призначенні пенсії на тій підставі, що у відповідності до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів Україні «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-19 від 24.12.2015 з 01 січня 2016 року до 31.12.2016 року продовжує дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Такі дії відповідача щодо відмови в призначенні пенсії позивач вважає незаконними і такими, що грубо порушують її права на соціальний захист та належне пенсійне забезпечення, гарантовані як Конституцією України, так і іншими законами України.

Тому, позивач просив суд визнати протиправним та скасувати рішення Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 12.12.2016 року №39959/05 про відмову їй у призначенні пенсії за вислугою років згідно зі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції від 12.07.2001 року); зобов'язати Центральне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити їй пенсію за вислугою років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ (у редакції від 12.07.2001 року) з дня звернення, тобто з 30.11.2016 року, зарахувавши роботи на прокурорсько-слідчих посадах в органах прокуратури - 17 років 02 місяці 17 днів, виходячи із розрахунку 90% від суми місячного (чинного) заробітку, обчисленого за останні 24 календарні місяці роботи, на підставі довідки прокуратури Автономної Республіки Крим №18/1-93 від 28.10.2016 року та стягнути з відповідача судові витрати.

В судовому засіданні позивач, представник позивача підтримали вимоги позовної заяви та просили суд їх задовольнити у повному обсязі.

В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. До матеріалів справи долучено письмові заперечення.

Заслухавши пояснення сторін, повно, об'єктивно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 30.11.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві із заявою про призначення пенсії за вислугу років у порядку ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-ХІІ).

Відповідно листа Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві №39959/05 від 12.12.2016 року позивачу відмовлено у призначенні пенсії за вислугою років на тій підставі, що у відповідності до пункту 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до законів Україні «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України. Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-19 від 24.12.2015 з 01 січня 2016 року до 31.12.2016 року продовжує дію Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Також в листі зазначено, що страховий стаж позивача на момент звернення становить 31 рік 08 місяців 26 днів, стаж роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури становить 17 років 02 місяці 17 днів.

Прокуратурою Автономної Республіки Крим видана позивачу Довідка №18/1-93 від 28 жовтня 2016 року, про те, що вона працювала в прокуратурі Автономної Республіки Крим на посаді заступника начальника відділу нагляду за додержанням законів у кримінальному провадженні, заробітна плата на 01 грудня 2015 року складається: основний оклад - 3098,00 грн., кл. чин. (звання) - 135,00 грн., вислуга років - 808,25 грн., інші виплати, які передбачені чинним законодавством, всього: 19450,43 грн. (а.с. 26).

Як зазначає позивач, пенсійне забезпечення прокурорів встановлено приписами ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 5 листопада 1991 року N 1789-XII.

Відповідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на момент звернення до відповідача із заявою про призначення пенсії), прокурори і слідчі мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років; з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років 6 місяців; з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років; з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 11 років 6 місяців; з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років; з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 12 років 6 місяців; з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років; з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 13 років 6 місяців; з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років; з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 14 років 6 місяців; з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Позивач, звертаючись до суду з позовом вважає, що пенсійне забезпечення має бути призначене у порядку ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції Закону від 05.11.1991 №1789-ХІІ).

Позивач не заперечував, як вбачається з позовної заяви вірності нарахування загального страхового стажу та зазначив, що на день звернення із заявою про призначення пенсії він становить: вислуга - 17 років 02 місяці 17 днів, страховий стаж - 31 рік 08 місяців 26 днів.

Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.

Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

З 15.07.2015 р. набув чинності новий Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 р., згідно Розділу ХІІ Прикінцевих положень якого визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом положення: Закону України «Про прокуратуру», крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51-2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Отже, на час звернення позивача із заявою про призначення пенсії, частини 13 та 18 статті 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ, які визначали право на призначення пенсій працівникам прокуратури, втратили чинність, у зв'язку з чим законодавчо визначені підстави для такого призначення пенсії відсутні.

Суд погоджується з доводами сторони відповідача в частині безпідставності вимог позивача щодо призначення йому пенсії за вислугу років в розмірі 90% від заробітної плати, згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року, оскільки на момент звернення позивача до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві 30.11.2016 року із заявою про призначення пенсії та на сьогоднішній день є чинною редакція ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII.

Право позивача на призначення пенсії за вислугу років виникло в 2016 році, а тому при призначенні останньому пенсії мають застосовуватись вимоги ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII, оскільки вищезазначене право позивача виникло вже після прийняття даної редакції Закону.

Відповідно до вимог ст. 86 ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років. Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Враховуючи вищевикладене, суду незрозуміло, якими нормами закону керувався позивач при зверненні до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві, а також до суду з вимогою про призначення йому пенсії за вислугу років в розмірі 90% від заробітної плати, вважаючи, що дані правовідносини підпадають під дію ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» №1789-ХІІ від 05.11.1991 року, який втратив чинність, у зв`язку з прийняттям нової редакції ЗУ «Про прокуратуру» від 14.10.2014 № 1697-VII.

Стаття 58 Конституції України визначає, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно офіційного тлумачення ч.1 ст.58 Конституції України на підставі рішення Конституційного Суду України №1-рп/99 від 09.02.1999 року дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

При вирішенні спірних правовідносин судом також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена у рішенні від 9 жовтня 1979 року по справі «Ейрі проти Ірландії», де суд констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

У рішенні «Великода проти України» від 03.06.2014 р. Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Конституційний Суд України у п. 2.1 рішення № 20-рп/2011 від 26.12.2011 р. зазначив, що зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист. У п. 2.2 вказаного рішення зазначено, що Кабінет Міністрів України повноважний вживати заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина та проводити політику у сфері соціального захисту (пункти 2, 3 статті 116) (254к/96-ВР). У рішенні від 02.03.1999 р. N 2-рп/99 Конституційний Суд України зазначив, що здійснення в цілому політики соціального захисту не належить до виключних повноважень Верховної Ради України.

Відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Статтею 17 Кодексу компетенція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а саме на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Системний аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що фізична чи юридична особа може оскаржити до адміністративного суду будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження, шляхом подання адміністративного позову з вимогами, перелік яких міститься у частині четвертій статті 105 Кодексу адміністративного судочинства України. Оскільки такий перелік не є вичерпним, особа може обрати й інші вимоги на захист своїх прав, свобод чи інтересів у сфері публічно - правових відносин, але, виходячи із закону, яким визначається порядок реалізації прав та свобод у сфері публічно-правових відносин, враховуючи компетенцію адміністративних судів (ст. 17 Кодексу), а також повноваження суду при вирішенні справи (ст. 162 Кодексу).

Згідно ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 5 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до чинного закону, а саме чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду та вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Разом з тим, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, з урахуванням всіх встановлених фактичних обставин по справі та вимог законодавства, довів правомірність своїх дій.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України, наданих пояснень та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для призначення пенсії позивачу за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 №1789-ХІІ, оскільки, позовні вимоги не ґрунтуються на положеннях закону станом на час його звернення до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві; відмова відповідача є правомірною, тому в задоволенні позову має бути відмовлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 2, 8, 9, 69-72, 94, 104, 158-163, 167, 183-2, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, рішенням Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року №8-рп/99, Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", Законом України «Про прокуратуру», суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України в місті Києві про визнання протиправним та скасування рішення суб'єкта владних повноважень та зобов'язання вчинити дії - відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя