Справа № 802/434/17-а
Суддя: Дмитришена Руслана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

19 квітня 2017 р. Справа № 802/434/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дмитришеної Руслани Миколаївни,

за участю:

секретаря судового засідання: Могиль Тетяни Олександрівни

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом: ОСОБА_4

до: Управління державної міграційної служби у Вінницькій області

про: визнання протиправним та скасування рішення

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_4 з адміністративним позовом до Управління Державної міграційної служби у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що Управління державної міграційної служби у Вінницькій області повідомленням за вих. №05/3489 від 24 лютого 2017 року відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну на підставі п. 6 ст. 10 Закону України "Про імміграцію". Позивач вважає рішення відповідача протиправним та таким, що винесено з порушенням вимог чинного законодавства України, оскільки у спірному рішенні не зазначено жодної підстави необхідної для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, визначених ст. ст. 10, 11 Закону України "Про імміграцію". Крім того, зазначає, що з 1997 року з дружиною проживає та працює в Україні. Його дружина є громадянкою України. На території України народились спільні діти - донька ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, які також є громадянами України. У 2003 році його дружина зареєструвалась як субєкт підприємницької діяльності та є платником єдиного податку. Окрім того, у 2002 році подружжя придбало спільне житло, а саме квартиру, яка розташована у м. Вінниці, по вул. 50-рірря ПеремогиАДРЕСА_1.

Позивач зазначає, що відмова у наданні дозволу на імміграцію в Україну завдасть його сім'ї негативних наслідків та шкоди. Також, позивач зазначає, що не порушував законодавства та не допустив ніяких негативних наслідків для держави України чи її громадян, а тому відмова у наданні дозволу на імміграцію є неправомірною та такою, що не відповідає приписам чинного законодавства. Окрім того, зазначив, що до кримінальної відповідальності не притягувався, адміністративного правопорушення не здійснював, під слідством та судом в Україні не перебував.

За наведених вище обставин, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом з вимогами:

- визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області про відмову ОСОБА_4 в наданні дозволу на імміграцію в Україну;

- надати дозвіл ОСОБА_4 на імміграцію в Україну.

У судовому засіданні позивач та представник позивача адміністративний позов просили задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, та просив врахувати подані письмові заперечення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову, з наступних підстав.

27 грудня 2016 року ОСОБА_4 Гегамом Гришаєвичем подано до Управління ДМС України у Вінницькій області заяву про надання дозволу на імміграцію в Україну поза квотою імміграції на підставі п. 1 ч. 3 ст. 4 Закону України "Про імміграцію", в зв'язку із тим, що останній перебуває у шлюбі з громадянкою України ОСОБА_6.

23 лютого 2017 року заступником начальника УДМС України у Вінницькій області прийнято рішення про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_7 Вірменія ОСОБА_4, на підставі положеннями п. 6 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Позивач вважає зазначене рішення протиправним у зв'язку із відсутністю правових підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд виходив з наступного.

Згідно з п.2 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.08.2014 року №360 (далі - Положення) ДМС у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства.

Згідно статті 2 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.

Іноземці та особи без громадянства є рівними перед законом незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної належності, статі, мови, ставлення до релігії, роду і характеру занять, інших обставин.

Положеннями ст. 3 Закону визначено, що іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначаються Законом України №2491-111 від "Про імміграцію" (далі-Закон №2491-111).

Положеннями статті 1 Закону №2491-111 визначено, що імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання. Дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

За приписами частини 1 п. 2, 3 ст. 6 Закону №2491-111 спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань імміграції і підпорядковані йому органи: перевіряють правильність оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутність підстав для відмови у його наданні; приймають рішення про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видають копії цих рішень особам, яких вони стосуються.

Положеннями ст. 9 Закону №2491-111 та розділами 10, 11 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі - Порядок) встановлено умови, порядок та перелік документів, необхідних для вирішення питання дозволу на імміграцію.

Як свідчать матеріали справи та не заперечується представником відповідача, позивачем було надано усі документи, необхідні для вирішення питання про надання дозволу на імміграцію.

Зокрема, як слідує із письмових заперечень відповідача, разом із заявою позивач зокрема подав паспорт ВА3046338 від 18.12.2016 року із перекладом на українську мову.

На підставі поданих позивачем документів 23.02.2017р. заступником начальника УДМС України у Вінницькій області прийнято Висновок про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_7 Вірменії ОСОБА_1, на підставі п. 6 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", в зв'язку з іншими випадками, передбаченими законами України.

Так, відповідно до положень ст. 10 Закону передбачено підстави для відмови у наданні дозволу на імміграцію в Україну, а саме дозвіл на імміграцію не надається:1) особам, засудженим до позбавлення волі на строк більше одного року за вчинення діяння, що відповідно до законів України визнається злочином, якщо судимість не погашена і не знята у встановленому законом порядку; 2) особам, які вчинили злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людяності та людства, як їх визначено в міжнародному праві, або розшукуються у зв'язку із вчиненням діяння, що відповідно до законів України визнається тяжким злочином, або їм повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, досудове розслідування якого не закінчено; 3) особам, хворим на хронічний алкоголізм, токсикоманію, наркоманію або інфекційні захворювання, перелік яких визначено центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я; 4) особам, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи; 5) особам, яким на підставі закону заборонено в'їзд на територію України; 6) в інших випадках, передбачених законами України. Положення пунктів 1, 3 не поширюються на осіб, зазначених у пунктах 1, 3 частини третьої статті 4 цього Закону.

Разом із тим, із письмових заперечень та пояснень представника відповідача слідує, що уповноваженими працівниками Управління ДМС України у Вінницькій області неможливо було встановити законність перебування позивача на території України 90 днів протягом 180 днів, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року.

У зв'язку із неможливістю встановити згідно паспорту ВА3046338 від 18.12.2016 року громадянина ОСОБА_7 Вірменії ОСОБА_1, законності перебування на території України на час подання заяви про отримання дозволу на імміграцію, відповідачем сформовано та направлено запит до Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України про надання інформація щодо перетину кордону України у період з 01.06.2016 року по 27.12.2016 року громадянином ОСОБА_7 Вірменія ОСОБА_1

Також, із письмових заперечень відповідача слідує, що згідно наданої 26.01.2017 року Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України слідує, що з 01.06.2016 року по 27.12.2016 року громадянин ОСОБА_7 Вірменія ОСОБА_1 двічі перетинав державний кордон України. Зокрема, перший раз 18.10.2016 року у напрямку «виїзд» по паспорту №00361566 та другий раз 15.12.2016 року у напрямку «в'їзд» уже по паспорту ВА3046338.

Відтак, відповідач прийшов до висновку, що позивач перевищив встановлений термін перебування на території України 90 днів протягом 180 днів і перебуває більше зазначено терміну. Відтак, на думку відповідача, ОСОБА_1 перебував на території України 121 день, чим порушив пункт 2 статті 9 Закону України «Про імміграцію», у зв'язку із чим останньому відмовлено у наданні дозволу на імміграцію в Україну.

Проте, положенням ст. 9 Закону встановлено саме можливість подання заяви про надання дозволу на імміграцію, зокрема п. 2 передбачено, що заяви про надання дозволу на імміграцію подаються особами, які перебувають в Україні на законних підставах, - до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції.

Крім того, як посилається відповідач, позивачем порушено положення постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року.

Так, постановою Кабінету Міністрів України №150 від 15 лютого 2012 року "Про затвердження Порядку продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України" передбачено, зокрема, іноземці та особи без громадянства, які на законній підставі прибули в Україну, можуть тимчасово перебувати на її території: 1) протягом наданого візою дозволу в разі в'їзду з держав з візовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 2) не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держав з безвізовим порядком в'їзду, якщо інший строк не визначено міжнародними договорами України; 3) на період дії візи, але не більш як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду за візою, оформленою до 11 вересня 2011 року.

Таким чином, відповідач прийшов до висновку, що громадянин ОСОБА_7 Вірменії ОСОБА_4 перебував на території України на незаконних підставах, а саме більше як 90 днів протягом 180 днів з дати першого в'їзду з держави з безвізовим порядком в'їзду.

Однак, під час перетину кордону 18.10.2016 року, 15.12.2016 року та проходження позивачем митного контролю працівниками прикордонної служби України не було встановлено порушень з боку громадянина ОСОБА_7 Вірменія ОСОБА_1, а саме перебування в Україні останнього правил перебування в України.

Разом з тим, за порушення правил перебування на території України, передбачена відповідальність у вигляді попередження або накладеня штрафу.

Так, положеннями ч. 2 ст. 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за порушення іноземцями правил перебування в України і транзитного проїзду через територію України, зокрема недодержання іноземцями та особами без громадянства встановленого порядку реєстрації або порушення встановленого терміну перебування в Україні, виявлені в пунктах пропуску через державний кордон України, тягнуть за собою попередження або накладення штрафу від тридцяти до п'ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Окрім того, висновок заступника начальника УДМС України у Вінницькій області від 23.02.2017 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_7 Вірменії ОСОБА_1 базується саме на положеннях п. 6 ст. 10 Закону України "Про імміграцію", а саме в зв'язку з іншими випадками, передбаченими законами України. Як слідує із пояснень представника відповідача, останній керувався безпосередньо порушенням постанови Кабінету Міністрів України №150 від 15.02.2012, якою затверджено Порядок продовження строку перебування та продовження або скорочення строку тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства на території України.

Суд критично оцінює посилання відповідача з огляду на те, що законом встановлюється норма, яка є обов'язкова для виконання, що зазвичай регулює певні важливі сфери суспільного життя в країні. На відміну від закону підзаконний акт визначає саме роз'яснення або доповнення закону, заснованиих на існуючому законі, яка регулює певні окремі випадки. Відтак, відповідачем не наведено жодних підстав, які б свідчили про порушення з боку позивача саме положень закону України, як це передбачає п. 6 ст. 10 Закону України "Про імміграцію".

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини визнана джерелом права.

Принцип обґрунтованості рішення суб'єкта владних повноважень має на увазі, що рішення повинне бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Відтак, належних доказів в підтвердження того, що позивач перебував на території України незаконно відповідачем суду не надано, а тому висновок заступника начальника УДМС України у Вінницькій області від 23.02.2017 про відмову в наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_7 Вірменії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.

Окрім того, положеннями п. 13 ст. 4 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" передбачено підстави для перебування іноземців та осіб без громадянства на території України, зокрема іноземці та особи без громадянства, які прибули в Україну з метою возз'єднання сім'ї з особами, які є громадянами України, або під час перебування на законних підставах на території України у випадках, зазначених у частинах третій-дванадцятій цієї статті, уклали шлюб з громадянами України та отримали посвідку на тимчасове проживання, вважаються такими, які на законних підставах перебувають на території України на період до отримання дозволу на імміграцію.

Як вбачається із матеріалів справи, між позивачем та ОСОБА_6 10 грудня 1996 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Еребунінського району Республіки Вірменії був зареєстрований шлюб. В подальшому дружина позивача ОСОБА_6 у 2003 році отримала громадянство України.

Також, на території України у позивача народились спільні діти, які мають громадянство України, з часу їх народження.

Відповідно до ст. 5 Сімейного кодексу України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови, для зміцнення сім'ї. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів. Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення.., держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім'ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8».

У справі Тросін проти України, Європейський суд з прав людини, зокрема, зазначив, що окрім законності оскаржуваного рішення суб'єкта владних повноважень адміністративні суди повинні перевіряти і його пропорційність. Так, ЄСПЛ тлумачить принцип пропорційності рішень як дотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та обов'язком забезпечити право людини. Отже, право людини може бути обмежене лише на стільки, на скільки цього потребують інтереси суспільства.

Позивач проживає на території України на протязі тривалого часу разом із своєю сім'єю у спільно придбаному житлі, також дружина позивача є фізичною особою - підприємцем та сплачує до державного бюджету України податки, а тому рішення суб'єкта владних повноважень порушило зазначений принцип пропорційності.

Стосовно позовної вимоги про надання дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_7 Вірменії ОСОБА_4, суд зазначає таке.

Згідно з ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб'єкта владних повноважень за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, вказана позовна вимога є формою втручання в дискреційні повноваження суб'єкта владних повноважень та виходить за межі завдань адміністративного судочинства, проте відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Таким чином, суд доходить висновку, що вірним способом захисту порушених прав та з огляду на наявність у суду права при задоволенні вимог адміністративного позову, а також враховуючи протиправність відмови суб'єкта владних повноважень у наданні дозволу на імміграцію в Україну, необхідним є прийняти рішення про зобов'язання відповідача вчити певні дії.

Відповідно до ст. ст. 11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Частиною 2 ст. 71 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З обставин адміністративної справи встановлено, що відповідачем не доведено правомірність оскаржуваного рішення, відтак позовні вимоги знайшли своє підтвердження під час розгляду адміністративної справи та підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Управління державної міграційної служби у Вінницькій області, оформлене висновком від 23.02.2017 про відмову у наданні дозволу на імміграцію в Україну громадянину ОСОБА_7 Вірменії ОСОБА_4.

Зобов'язати Управління державної міграційної служби у Вінницькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_4 про надання дозволу на імміграцію в Україну від 27.12.2016.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя./підпис/. ОСОБА_8

Згідно з оригіналом.

Суддя:

Секретар: