Справа № 826/18564/16
Суддя: Саприкіна І.В.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

26 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого судді: Саприкіної І.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

при секретарі Кривді В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, третя особа: управління Державної міграційної служби України у Київській області про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

Гр-н Російської Федерації ОСОБА_3 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: управління Державної міграційної служби України у Київській області про: визнання неправомірним та скасування рішення №553-16 від 07.11.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання повторно розглянути заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства;

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати незаконну, на його думку, постанову суду першої інстанції та постановити нову про задоволення позову в повному обсязі. При цьому посилається на незаконність, необґрунтованість та необ'єктивність оскаржуваного рішення, неповне з'ясування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів знаходить, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, 10.06.2016 року позивач звернувся до управління ДМС у Київської області із заявою-анкетою №17 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій зазначено, що останній протягом 14 років перебуває під переслідуванням з боку силових структур Російської Федерації, що, зокрема, проявляється у сфабриковані проти нього кримінальної справи.

03.10.2016 року Управлінням Державна міграційна служба України в Київській області складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв'язку з відсутністю умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

За результатом вказаного висновку, ДМС України прийнято спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.11.2016 №553-16.

Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що рішення відповідача від 07.11.2016 №553-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

Перевіряючи повноту з'ясування судом першої інстанції обставин справи та правильність застосування правових норм, апеляційний суд звертає увагу на таке.

Відповідно до ст.1 Міжнародної конвенції про статус біженців від 28.07.1951 року (далі - Конвенція) та п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон) біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції та названої правової норми, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або якщо особа не має визначеного громадянства за межами країни свого попереднього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Згідно із визначенням, наведеним в п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

За ст. 6 зазначеного Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа: …; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п.п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону, відсутні.

Саме на зазначеній підставі позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що задокументовані докази наявності переслідувань у країні громадянської належності ОСОБА_3 відсутні, а інформація, отримана органом міграційної служби, ґрунтується виключно на твердженнях самого позивача, на якого чинним законодавством покладається обов'язок доказування у даній категорії справ.

Так, в силу приписів п. 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Згідно Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

За п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004р. № 8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Апеляційна інстанція, проаналізувавши подану позивачем заяву, приходить до однозначного висновку про її невідповідність зазначеним вище критеріям.

Під час співбесіди, яка оформлена протоколом від 29.06.2016, позивачем повідомлено наступне: «КПП РФ во время вызда походил спокойно. Купил билет в аэропотру Внуково с Москвы до Минска. У меня было 10 дней для того, чтобы спокойно уехать по внутреннему паспорту гражданина РФ. После выхода с Места лишения свободы установили надо мной админнадзор и на протяжении 10 дней я должен стать на учет. Поэтому я и уехал в срок».

З огляду на викладене вбачається, що причиною виїзду позивача з країни проходження є уникнення встановлення адміністративного нагляду, який є системою тимчасових профілактичних заходів спостереження і контролю за поведінкою конкретних осіб, які відбували покарання в місцях позбавлення волі, завданням якого є запобігання вчиненню повторних злочинів та здійснення виховного впливу на них. Отже, такий адміністративний нагляд не несе за собою реальних загроз, на які посилається позивач.

В свою чергу, інформація щодо побоювань позивача стати жертвою переслідувань ґрунтується виключно на його особистих твердженнях і жодним іншим чином не підтверджена. А зазначені вище обставини додатково підтверджують суперечливий характер такої інформації, що знижує ступінь правдивості його тверджень та викликає недовіру до заявника.

Більше того, апелянт залишив країну громадянської належності, виїхавши до Республіки Білорусії у м. Мінськ, де майже місяць винаймав квартиру. Однак за захистом до відповідних компетентних органів цієї країни не звертався, хоча мав реальну нагоду на це, тобто знехтував даною можливістю.

Частина 22 статті 1 Закону дає визначення цього терміну «третя безпечна країна» - країна, в якій особа перебувала до прибуття в Україну, за винятком транзитного проїзду через територію такої країни, і могла звернутися з клопотанням про визнання біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону статус біженця або додатковий захист не надається особі, яка до прибуття в Україну з наміром набути статус біженця перебувала в третій безпечній країні.

За таких обставин, судова колегія повністю погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано достовірних чи правдивих відомостей його особистого переслідування в країні постійного проживання, а також не наведено фактів, які б свідчили про переслідування з боку силових структур Російської Федерації або про загрозу його життю, безпеці чи свободі в країні походження.

Необґрунтованою є також вимога апелянта про зобов'язання повторно розглянути заяву щодо визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відповідачем повністю дотримано процедуру прийняття спірного рішення у відповідності до законодавчо визначених норм, а інших підстави для скасування спірного рішення судом апеляційної інстанції встановлено не було.

За ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не спростували висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність залишення постанови суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 196, 198, 200, 205 та 206 КАС України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 лютого 2017 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст ухвали виготовлено 26.04.2017 року.

Головуючий І.В. Саприкіна

Судді О.В. Карпушова

М.І. Кобаль

Головуючий суддя Саприкіна І.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.