Справа № 806/426/17
Суддя: Черняхович Ірина Едуардівна
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

806/426/17

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2017 року Житомир справа № 806/426/17

категорія 9.5

Житомирський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Черняхович І.Е.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом

Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області до Управління Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області про визнання протиправним та скасування акту ревізії від 28.12.2016 р. №06-08-09/024 в частині щодо порушення, яке призвело до матеріальної шкоди на суму 173782,50 грн.,-

встановив:

Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області звернулося до суду з позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати акт ревізії від 28.12.2016 №06-08-09/024 в частині щодо порушення, яке призвело до матеріальної шкоди на суму 173782,50 грн.

Представник позивача через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Представник відповідача позов не визнав і просив відмовити у його задоволенні, з мотивів наведених у письмових запереченнях проти позову. Подав заяву про розгляд справи в письмовому провадженні, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Зважаючи на відсутність перешкоди для розгляду справи у судовому засіданні та приймаючи до уваги відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд вважає за можливе розглянути справу у письмовому провадженні, на підставі наявних у ній доказів, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ст. 41 та ч. 6 ст. 128 КАС України.

Дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, з наступних підстав.

У відповідності до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ч. 1 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У пункті 8 частини 1 статті 3 КАС України визначено, що позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Адміністративне судочинство спрямоване на захист саме порушених прав осіб у сфері публічно-правових відносин, тобто для задоволення позову адміністративний суд повинен установити, що в зв'язку з прийняттям рішенням чи вчиненням дій (допущення бездіяльності) суб'єктом владних повноважень порушуються права, свободи чи охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення). Тобто порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими.

Отже, підставами для визнання протиправними дій чи скасування рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який вчинив ці дії чи прийняв рішення. При цьому обов'язковою умовою оскарження дій, рішень є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Відтак, при зверненні до суду позивачу необхідно обирати такий спосіб захисту, який міг би відновити його становище та захистити порушене, на його думку, право. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Даний висновок відповідає такому принципу права як правосуддя, який за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Статтею 13 "Право на ефективний засіб юридичного захисту" Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод установлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

Отож, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

З'ясовуючи при вирішенні даної справи характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб, суд ураховує таке.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до п.2.20 Плану контрольно- ревізійної роботи Державної аудиторської служби України на ІІІ квартал 2016 року Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області проведено ревізію фінансово- господарської діяльності Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області за період роботи з 01.01.2014 р. по 31.08.2016 р., про що складено акт ревізії від 28.12.2016 №06-08-09/024.

В акті ревізії на сторінках 16-18 вказано, що ревізією виявлено порушення законодавства при нарахуванні та виплаті працівникам премій, інших заохочувальних та компенсаційних виплат, а також при нарахуванні та виплаті працівникам допомог по тимчасовій непрацездатності встановлено, що в 2014- 2015 роках 53 робітникам, зайнятим обслуговуванням судів, у відповідності до "Положення про преміювання апарату суду" та наказів голів судів Житомирської області нараховано та виплачено премії до свят "Дня юриста" та "Дня працівників суду" в загальній сумі 127500,00 грн.

Операцію з нарахування премій в бухгалтерському обліку відображено в меморіальному ордері №5 "Зведення розрахункових відомостей із заробітної плати та стипендії" за вересень, грудень 2014 року та за грудень 2015 року за дебетом рахунку 801 "Видатки з державного бюджету на утримання установи та інші заходи" та кредитом рахунку 661 "Розрахунки із заробітної плати".

ТУ ДСА України в Житомирській області, не погоджуючись із даним висновком акту ревізії, 10.01.2017 внесено заперечення Управлінню Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області.

24.01.2017 Управлінням Північного офісу Держаудитслужби в Житомирській області направлено на адресу позивача висновок на заперечення до акту ревізії від 28.12.2016 №06-08-22/024, в якому зазначено, що заперечення не спростовує викладеного в акті ревізії порушення.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Приписами ч.1 ст.2 Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" від 26.01.1993 №2939-ХІІ встановлено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов'язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов'язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб'єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про державні закупівлі, діяльністю суб'єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.

Постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006 № 550 затверджено Порядок проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами (далі - Порядок №550). Відповідно до п. 2 Порядку № 550 визначено, що інспектування полягає у документальній і фактичній перевірці певного комплексу або окремих питань фінансово - господарської діяльності об'єкта контролю і проводиться у формі ревізії, яка повинна забезпечувати виявлення фактів порушення законодавства, встановлення винних у їх допущенні посадових і матеріально відповідальних осіб.

Згідно п. 35 Порядку № 550 результати ревізії оформляються актом, який складається на паперовому носії державною мовою і повинен мати наскрізну нумерацію сторінок. На першому аркуші акта ревізії, який оформляється на бланку контролюючого органу, зазначається назва документа (акт), дата і номер, місце складення (назва міста, села чи селища).

Поняття акту ревізії встановлено п.3 Порядку № 550, де вказано, що це документ, який складається посадовими особами контролюючого органу, що проводили ревізію, фіксує факт її проведення та результати. Заперечення, зауваження до акта ревізії (за їх наявності) та висновки на них є невід'ємною частиною акта.

Пунктом 35 цього Порядку № 550 передбачено, що акт ревізії складається зі вступної та констатуючої частини.

Враховуючи вказані вище положення чинного законодавства слід прийти до висновку, що акт ревізії є документом, який лише підтверджує факт проведення перевірки, містить доказову інформацію про виявлені правопорушення та може бути наданий суду під час вирішення спору щодо оскарження рішення, прийнятого на підставі такого акта.

Як наслідок, акт ревізії не є рішенням суб'єкта владних повноважень у розумінні ст.17 Кодексу адміністративного судочинства України та не зумовлює виникнення будь - яких прав та обов'язків для осіб, діяльність яких перевірялася, а тому не може бути оскаржений в порядку адміністративного судочинства.

Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, яке викладене у постанові від 10 вересня 2013 року по справі №21-237а13.

Висновки постанов Верховного Суду України, згідно приписами ст.244-2 КАС України, щодо застосування зазначених норм матеріального права є обов'язковими для застосування до спірних правовідносин, що є предметом цього позову.

Беручи до уваги викладене, суд вважає, що підстави для задоволення позову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області відсутні.

Керуючись статтями 86, 158 - 163, 167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позову Територіального управління Державної судової адміністрації України в Житомирській області відмовити.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя І.Е.Черняхович