Справа № 813/2618/16
Суддя: Шавель Руслан Миронович
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року Справа № 876/1400/17

Колегія суддів Львівського апеляційного адміністративного суду в складі:

головуючого судді Шавеля Р.М.,

суддів Бруновської Н.В. та Кузьмича С.М.,

з участю секретаря судового засідання - Богдан А.О.,

а також сторін (їх представників):

від позивача - ОСОБА_1;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2016р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до ОСОБА_3 державної виконавчої служби Сокальського районного управління юстиції, треті особи без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_4, ОСОБА_5, ПАТ «УкрСиббанк», про визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження в частині накладення арешту,-

В С Т А Н О В И Л А:

25.08.2016р. позивач ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю /ОСОБА_6/ «Кей-Колект» звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив скасувати постанову відповідача ОСОБА_3 державної виконавчої служби /ВДВС/ Сокальського районного управління юстиції /РУЮ/ про відкриття провадження ВП № 32313136 від 24.04.2012р. в частині накладення арешту на майно, а саме житловий будинок № 52 по вул.Українській в м.Сокаль Львівської обл.; стягнути з державного бюджету понесені судові витрати в розмірі 1378 грн. (а.с.4-7).

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2016р. у задоволенні заявленого позову відмовлено (а.с.145-147).

Не погодившись із винесеною судом постановою, її оскаржив позивач ОСОБА_6 «Кей-Колект», який покликаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить постанову суду скасувати та прийняти нове рішення, яким заявлений позов задоволити (а.с.55-56).

Свої апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що під час накладення арешту на спірне майно в рамках виконавчого провадження державним виконавцем не дотримані вимоги ч.4 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» і не повідомлено заставодержателя про його право звернення до суду із позовом про зняття арешту на майно.

Під час судового розгляду встановлено, що вказаний арешт накладено державним виконавцем після передачі спірного майна в іпотеку, що порушує права іпотекодержателя на звернення стягнення на передане в іпотеку майно.

Таким чином, позивач має переважне право на погашення боргу за іпотечним договором за рахунок заставленого майна, через що у відповідача були відсутніми правові підстави для накладення арешту на зазначене майно.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, представника позивача на підтримання поданої скарги, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як достовірно встановлено судом першої інстанції, між ОСОБА_5 (позичальник) та АКІБ «УкрСиббанк» (банк) укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 від 25.05.2007р. (кредитний договір), згідно з п.1.1 якого банк зобовязується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті в сумі 75000 доларів США, що дорівнює еквіваленту 375750 грн. за курсом Національного банку України на день укладання договору, а позичальник зобовязується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених цим договором.

Згідно п.2.1 кредитного договору для забезпечення виконання зобов'язання позичальника за даним договором банком приймається застава нерухомості, а саме житлового будинку, який знаходиться за адресою: Львівська обл., м.Сокаль, вул.Українська, 52 (а.с.8-13).

Для забезпечення належного виконання зобов'язання за кредитним договором між ОСОБА_4 (іпотекодавець) і АКІБ «УкрСиббанк» (іпотекодержатель) укладено договір іпотеки від 25.05.2007р., згідно умов якого іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок загальною площею 129,1 кв.м, який знаходиться за адресою: Львівська обл., м.Сокаль, вул.Українська, 52, що належить іпотекодавцю на праві власності (а.с.14-16).

Відповідно до договору факторингу № 1 від 12.12.2011р. ПАТ «УкрСиббанк» відступило ОСОБА_6 «Кей-Колект» свої права вимоги за вищевказаними зобов'язаннями (а.с.17-20).

12.12.2011р. нотаріусом було посвідчено договір відступлення права вимоги у зв'язку з укладенням між ПАТ «УкрСиббанк» (цедентом) та ОСОБА_6 «Кей-Колект» (цесіонарієм) договору факторингу № 1 від 12.12.2011р. (а.с.21-23).

Відповідно до умов цього договору цедент передав, а цесіонарій прийняв право вимоги за договорами іпотеки, зазначеними у додатку № 1 до цього договору.

30.06.2016р. під час звернення до нотаріуса позивачу стало відомо про те, що на майно третьої особи ОСОБА_4, у тому числі на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором, накладено арешт в рамках виконавчого провадження ВП № 32313136, відкритого ВДВС Сокальського РУЮ згідно постанови від 24.04.2012р. про відкриття виконавчого провадження (а.с.24-25).

Також до матеріалів справи долучено копії матеріалів виконавчого провадження ВП № 32313136 щодо виконання виконавчого листа, виданого Червоноградським міським судом Львівської обл. № 2-147 від 25.10.2011р.

Зокрема, відповідно до згаданого виконавчого листа стягувачем зазначено ПАТ «УкрСиббанк», на користь якого підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_7, ОСОБА_5, ОСОБА_8 та в межах вартості предмета іпотеки з ОСОБА_4 571475 грн. 49 коп. заборгованості згідно укладеного кредитного договору № 0 від 25.05.2007р., договорів поруки № 116438 від 25.05.2007р. та № 116439 від 25.05.2007р. (а.с.78).

Постановою від 24.04.2012р. державним виконавцем відкрито згадане виконавче провадження (а.с.80), також у цей же день державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на житловий будинок загальною площею 327,9 кв.м, житловою площею 129,1 кв.м, з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: Львівська обл., м.Сокаль, вул.Українська, 52, та земельну ділянку площею 0,1336 га за цією ж адресою (зворот а.с.80).

Постановою державного виконавця від 26.04.2013р. наведене виконавче провадження закінчено у звязку із смертю ОСОБА_4, яка померла 17.04.2012р. (зворот а.с.97).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна реєстратором вчинено заборону на нерухоме майно спірний житловий будинок 25.05.2007р. на підставі договору іпотеки від 25.05.2007р.; запис про арешт нерухомого майна щодо спірного будинку здійснено 27.04.2012р. на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження 32313136 від 24.02.2012р., винесеної ВДВС Сокальського РУЮ; також 20.05.2015р. зареєстровано право іпотеки на спірний обєкт за позивачем на підставі договору відступлення прав вимоги за договорами іпотеки №№ 5207-5208 від 12.12.2011р. (а.с.24-25).

Із змісту заявленого позову слідує, що ОСОБА_6 «Кей-Колект» обґрунтовує свої вимоги переважним правом на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок заставленого майна; невиконанням державним виконавцем свого обовязку щодо повідомлення заставодержателя про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, та розяснення останньому його право звернення до суду із позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Приймаючи рішення по справі та відмовляючи у задоволенні заявленого позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів наявності або відсутності заборгованості за кредитним договором № 0 від 18.08.2006р.; винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження не перешкоджає позивачу в реалізації першочергового права задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями.

Окрім цього, арешт може бути накладено державним виконавцем на все майно боржника за виконавчим провадженням за рішенням суду та в межах суми боргу, через що дії державного виконавця по накладенню арешту на майно боржника належать до його повноважень та відповідають вимогам Закону України «Про виконавче провадження».

Також позивачем оскаржується постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 32313136 від 24.04.2012р. в частині накладення арешту на майно боржника, однак саме спірний арешт на майно боржника здійснено згідно окремої постанови від 24.04.2012р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Оцінюючи в сукупності наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову, з наступних підстав.

Розглядувані правовідносини регулюються приписами Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент виникнення вказаних відносин).

Згідно ст.54 вказаного Закону звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя (ч.1).

Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна (ч.4).

Матеріалами справи стверджується, що виконавче провадження ВП № 32313136 щодо виконання виконавчого листа, виданого Червоноградським міським судом Львівської обл. № 2-147 від 25.10.2011р., розпочато за заявою стягувача ПАТ «УкрСиббанк» і стосується стягнення боргу згідно укладеного кредитного договору № 0 від 25.05.2007р., договорів поруки № 116438 від 25.05.2007р. та № 116439 від 25.05.2007р.

На час відкриття цього провадження стягувач ПАТ «УкрСиббанк» був також заставодержателем майна боржників, що стверджується укладеним договором іпотеки від 25.05.2007р.

За наведених умов дії державного виконавця по накладенню арешту на майно боржника відповідали вимогам ч.1 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження».

По цій же причині стягувачу було достовірно відомо про арешт майна боржників, при цьому в рамках наведеного виконавчого провадження не здійснювалося задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, а тому підстав для вчинення дій, передбачених ч.4 ст.54 згаданого Закону, не було.

Відповідно до ст.57 цього Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення (ч.1).

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту (ч.2).

Згідно досліджених доказів в справі спірний арешт на майно боржників здійснений державним виконавцем на підставі його окремого рішення постанови від 24.04.2012р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на житловий будинок загальною площею 327,9 кв.м, житловою площею 129,1 кв.м, з господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: Львівська обл., м.Сокаль, вул.Українська, 52, та земельну ділянку площею 0,1336 га за цією ж адресою.

Разом з тим, вказане рішення не оскаржується позивачем в розглядуваному позові, хоча під судового розгляду було зясовано наявність такого рішення державного виконавця; також в цій частині апелянтом не наведено будь-яких доводів у спростування висновків суду.

Додатково колегія суддів звертає увагу й на те, що на момент накладення арешту відповідачем на спірне майно відомості про позивача як заставодержателя до Державного реєстру іпотек внесені не були. Звідси, державний виконавець не міг знати про перехід прав заставодержателя до іншої особи, а відтак не мав підстав для виконання вимог ч.4 ст.54 вказаного Закону відносно позивача.

Колегія суддів звертає увагу й на ту обставину, на теперішній час вищевказане виконавче провадження є закінченим у звязку із смертю ОСОБА_4, а погашення боргу в примусовому порядку не здійснюється, а відтак переважне право заставодержателя на погашення боргу за іпотечним договором за рахунок заставленого майна не може порушуватися.

В частині доводів щодо порушення прав заставодержателя через наявність зареєстрованого обтяження у вигляді арешту спірного нерухомого майна слід наголосити, що відповідно до ч.2 ст.50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

Невиконання таких дій зі сторони відповідача позивачем не оскаржується.

Доводи апелянта в іншій частині на правомірність прийнятої постанови не впливають та висновків суду не спростовують.

За наведених обставин колегія суддів не убачає правових підстав для задоволення заявленого позову, при цьому позивачем не доведено порушення його прав спірною постановою про відкриття виконавчого провадження та накладенням арешту на майно боржника.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстави для скасування постанови колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на неї слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.94, ч.3 ст.160, ст.ст.195, 196, п.1 ч.1 ст.198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 254 КАС України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 22.12.2016р. в адміністративній справі № 813/2618/16 залишити без задоволення, а вказану постанову суду без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий суддя: Р.М.Шавель

Судді: Н.В.Бруновська

ОСОБА_9