Справа № 805/1200/17-а
Суддя: Козаченко А.В.
Дата ухвалення: 2017-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2017 р. Справа №805/1200/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 12 год. 05 хв. 12 год

Донецький окружний адміністративний суд у складі:
головуючого - судді Козаченка А.В.
при секретарі Широбокові І.В.
за участю:
представника позивача - Поляцко О.Ю.
представника відповідача - Злуніциної Я.О.
представника третьої особи - не з`явився
розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області, третя особа: Міністерство оборони України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу,-
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Апеляційного суду Донецької області, третя особа: Міністерство оборони України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що Наказом від 13.12.2016 року його було звільнено з посади помічника судді Апеляційного суду Донецької області. Разом з цим позивач, перебуваючи у статусі військовослужбовця, зазначає, що ненадання йому можливості зберегти місце його основної роботи порушує його права.
На підставі зазначених обставин позивач просить визнати протиправним та скасувати Наказ від 13.12.2016 року № 409К, яким ОСОБА_1 звільнено з посади помічника судді Апеляційного суду Донецької області на підставі п. 2 ст. 36 КЗпПУ; поновити ОСОБА_1 на посаді помічника судді з 13.12.2016 року; стягнути з Апеляційного суду Донецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Представник позивача в судовому засіданні просив позов задовольнити в повному обсязі.
Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених в письмових запереченнях на позов, просив відмовити в задоволенні позову.
Представник третьої особи клопотань про відкладення розгляду справи через канцелярію суду не надавав.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 21.09.2015 року перебував на посаді помічника судді ОСОБА_2 на час виконання останнім повноважень судді Апеляційного суду Донецької області.
Як вбачається з Витягу з Наказу № 983, 27.10.2016 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянами України військової служби в Збройних силах України строком на три роки.
Відповідно Витягу з Наказу від 14.11.2016 року № 158, позивача з 14.11.2016 року зараховано до списків особового складу Краматорського міського військового комісаріату тощо.
13.12.2016 року Апеляційним судом Донецької області прийнято Наказ № 409к "Про звільнення ОСОБА_1 ", яким звільнено позивача з посади помічника судді Апеляційного суду Донецької області ОСОБА_2 з 13.12.2016 року відповідно до п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору.
З приводу спірних правовідносин суд зазначає наступне.
Спеціальним законодавством врегульовано правове становище осіб, які належать до патронатної служби, крім інших, помічники суддів: Законом України "Про державну службу" від 10 грудня 2015 року № 889-VIII, Законом України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 № 1402-VIII, Положенням про помічника судді суду загальної юрисдикції, затвердженого рішенням Ради суддів України від 25.03.2011 року № 14 тощо.
Суд зазначає, що трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду України від 17.02.2015 у справі №21-8а15.
Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".
Згідно з ч. 1 - 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин), на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України "Про військовий обов`язок і військову службу" і "Про альтернативну (невійськову) службу", "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову тощо. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Аналізуючи вимоги вказаної статі суд зазначає, що пільги та гарантії зазначеного закону розповсюджуються на працівників, прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації.
Тобто законодавцем встановлено види контракту, за умови дотримання яких на особу розповсюджуються пільги та гарантії; наявність таких умов в контракті позивача не встановлено.
Разом з цим, ч. 3 ст. 119 Кодексу законів про працю України (в редакції, від 07.01.2017 року) встановлено, що за працівниками, у тому числі прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Згідно зазначених змін до КЗпПУ, пільги та гарантії розповсюджуються у тому числі на осіб, які були прийняті на службу за контрактом без додаткових обставин та умов, тобто коло службовців, на яких розповсюджуються пільги та гарантії розширено.
Статтею 2-1 Кодексу законів про працю України визначено, що Україна забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин.
Відповідно до частини 7 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права).
Згідно ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення тощо.
Відповідно до частини другої статті 3 Конституції України не лише конституційні, а всі права і свободи людини і громадянина та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави...Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Суд зазначає, що пільги це встановлені законодавством або іншими нормативними актами переваги, що надаються особі (групі осіб) порівняно з іншими громадянами. Відповідно законодавчою ціллю накладання пільги є також захист певного кола осіб, які потребують додаткового захисту з боку держави. Таким чином суд вважає, що первинною та привилійованою обставиною, яка повинна враховуватися при застосуванні пільги, є потреба захистити особу.
Розглядаючи спірні правовідносини суд зазначає, що позивач, внаслідок укладання контракту, отримав статус військовослужбовця та не може у повній мірі реалізувати своє право на труд, гарантоване положенням Конституції України. Разом з цим суд вважає, що відсутність у відповідній правовій нормі саме такого виду контракту, який укладав позивач, не є підставою для відмови у захиститу конституційних прав особи, яка внаслідок волевиявлення та виконання військового обов`язку обмежила себе у реалізації таких прав.
Таким чином суд зазначає, що спірний наказ винесений на підставі та у відповідності до вимог чинного законодавства і не є протиправним, але є таким, що підлягає скасуванню через необхідність захисту конституційного права ОСОБА_1 .
Відповідно суд приходить до висновку по задоволення позовних в частині скасування спірного наказу та поновлення позивача на посаді помічника судді.
Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд зазначає наступне.
Частиною 2 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Відповідно довідки Апеляційного суду Донецької області, заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати працюючого помічника судді з січня 2017 року по квітень 2017 року становить 6972, 45 грн.
Згідно довідки від 26.04.2017 року, за місцем служби позивачу нараховано у грудні 2016 року - 9629, 00 грн., січні 2017 року - 9933, 60 грн., лютому 2017 року 11133, 60 грн., березні 2017 року 11133, 60 грн.
Відповідно пп. п. 32 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» N 9 від 06.11.92, при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.
Згідно ст. 244 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом.
На підставі викладених обставин та зважаючи на те, що грошове забезпечення, отримане позивачем під час перебування на обліку в Краматорському міському обласному військовому комісаріаті м. Маріуполь є більшим ніж встановлена заробітна плата, що враховується для розрахунку середньої заробітної плати працюючого помічника судді Апеляційного суду Донецької області, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення середнього заробітку задоволенню не підлягають.
Щодо клопотання представника позивача про залишення позовних вимог в частині стягнення судових витрат без розгляду, суд зазначає що, згідно положень КАС України, відшкодування судових витрат не відноситься до позовних вимог, які можуть бути заявлені в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 17, 18, 19, 20, 51, 69, 70, 71, 72, 86, 94, 121, 158, 159, 160, 161, 162, 163, 164, 167 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Апеляційного суду Донецької області, третя особа: Міністерство оборони України про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу задовольнити частково.
Наказ Апеляційного суду Донецької області від 13.12.2016 року № 409к "Про звільнення ОСОБА_1 ", - скасувати.
Поновити ОСОБА_1 на посаді помічника судді Апеляційного суду Донецької області з 14.12.2016 року.
В інший частині позовних вимог відмовити.
Відповідно до статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, постанову в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді помічника судді Апеляційного суду Донецької області допустити до негайного виконання.
Вступна та резолютивна частина постанови проголошена у судовому засіданні 28.04.2017 року.
Повний текст постанови складено протягом п`яти днів.
Постанова набирає законної сили у строк та у порядку, що визначені статтею 254 КАС України, і може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції у порядку, визначеному статтею 186 КАС України. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Козаченко А.В.