Справа № 527/451/17
Суддя: Левицька Т. В.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 527/451/17
провадження 2-а/527/93/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Левицької Т.В.,

при секретареві - Папенко Л.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Глобине справу за адміністративним позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення,-

В С Т А Н О В И В:

24 лютого 2017 року позивач фізична особа підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому прохав: - визнати неправомірним та скасувати рішення ОСОБА_2 міської ради Полтавської області від 02.02.2017 року № 22 «Про внесення змін до рішення четвертої сесії ОСОБА_2 міської ради 1 скликання від 12 січня 2016 року № 8 «Про встановлення ставок єдиного податку для фізичних осіб підприємців по ОСОБА_2 міській раді».

В обґрунтування позовних вимог позивач вказав, що 02.02.2017 року ОСОБА_2 міською радою Полтавської області прийнято рішення № 22 «Про внесення змін до рішення четвертої сесії ОСОБА_2 міської ради 1 скликання від 12 січня 2016 року № 8 «Про встановлення ставок єдиного податку для фізичних осіб підприємців по ОСОБА_2 міській раді». Вважає, що вказане рішення прийнято з порушенням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності», оскільки не був оприлюднений проект оскаржуваного рішення у встановлений законом строк.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, направив заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_2 міської ради ОСОБА_3 направив до суду заяву про розгляд справи без участі їх представника та письмові заперечення на позов, проохав у задоволенні позову відмовити.

Суд, вивчивши матеріали справи, безпосередньо, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши та оцінивши докази, які є у справі, вважає, що адміністративний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Відповідно до ч. 11 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування підлягають обовязковому оприлюдненню та наданню за запитом відповідно до Закону України «Про доступ до публічної інформації». Проекти актів органів місцевого самоврядування оприлюднюються в порядку, передбаченому Законом України «Про доступ до публічної інформації», крім випадків виникнення надзвичайних ситуацій та інших невідкладних випадків, передбачених законом, коли такі проекти актів оприлюднюються негайно після їх підготовки.

Відповідно до ч.3, ч.4 ст.15 Закону України «Про доступ до публічної інформації» проекти нормативно-правових актів, рішень органів місцевого самоврядування, розроблені відповідними розпорядниками, оприлюднюються ними не пізніш як за 20 робочих днів до дати їх розгляду з метою прийняття.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом, зокрема, систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет на єдиному державному веб - порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом.

Судом встановлено, що відповідачем не дотримано порядок оприлюднення проекту оскаржуваного рішення «Про внесення змін до рішення четвертої сесії ОСОБА_2 міської ради 1 скликання від 12 січня 2016 року № 8 «Про встановлення ставок єдиного податку для фізичних осіб підприємців по ОСОБА_2 міській раді».

Законом України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що неоприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону є підставою для притягнення винної особи до відповідальності. Проте, це не є підставою для скасування рішення, згідно Закону України «Про доступ до публічної інформації».

Зокрема, статтею 23 Закону України «Про доступ до публічної інформації» встановлена можливість оскарження до суду в порядку визначеному КАС України рішення, дії чи бездіяльність розпорядників інформації.

Відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації, як наслідок, визначена статтею 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації». Пунктом 4 цієї статті передбачено, як можливість притягнення до відповідальності осіб, винних у вчиненні таких порушень: 4) не оприлюднення інформації відповідно до статті 15 цього Закону.

Відповідно до ч.2 ст.24 Закону особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом.

Тобто, вищезазначеними нормами Закону встановлено відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації у вигляді відшкодування матеріальної та моральної шкоди особі, на думку якої її права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, що не є тотожною вимозі позивача про визнання такого рішеня неправомірним та скасування з підстав порушення порядку оприлюднення проекту.

З огляду на викладене, порушення порядку оприлюднення проекту рішення, яке оскаржує позивач, на думку суду, є протиправною бездіяльністю відповідача, що полягає в недотриманні обов'язку оприлюднити проекти власних рішень (що не є підставою адміністративного позову у вказаному провадженні). Вказане ж не є самостійною окремою підставою для визнання такого рішення неправомірним. Окреслене порушення з боку розпорядника інформації не тягне за собою юридичних наслідків у вигляді неправомірності та скасування прийнятого рішення органу місцевого самоврядування.

Тобто, суд вбачає, що в даному випадку, Закон України «Про доступ до публічної інформації» №2939 визначає правові наслідки та не надає правової можливості, внаслідок його порушення, допустити скасування рішення, яке регулює інші суспільні правовідносини ніж ті, що пов'язані з виконанням Закону №2939. Оскаржуване рішення прийняте відповідачем при реалізації своїх владних управлінських функцій, має іншу правову природу, ніж рішення, яке може бути прийняте розпорядником інформації при реалізації Закону №2939. Порушення вимог ст.15 Закону №2939, має інші правові наслідки, в тому числі і на притягнення певних осіб до певного виду відповідальності.

Крім того, згідно частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У п. 8 ч. 1 ст. 3 КАС України, позивача визначено як особу, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб'єкта владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду.

Згідно ч. 1 ст. 6 КАС України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Відповідно до ч. 2 ст. 171 КАС України, право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

Отже, підставою для звернення особи до суду з позовом є переконання позивача у порушенні своїх прав чи свобод, однак, обов'язковою умовою здійснення такого захисту судом є наявність відповідного порушеного права чи законного інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Слід зазначити, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003).

Захист прав здійснюється у разі їх порушення. З цього слідує, що під час розгляду кожної справи суд повинен встановити чи має місце порушення прав позивача, адже без цього не можна виконати завдання судочинства.

Звернення до суду є способом захисту порушених суб'єктивних прав, а не способом відновлення законності та правопорядку у публічних правовідносинах.

Об'єктом судового захисту є права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Для розкриття цих категорій необхідно звернути увагу на Рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (справа N 1-10/2004). Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

З урахуванням наведених вище міркувань Конституційний Суд України вирішив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, в адміністративного суду відсутні підстави для задоволення позову.

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленій в постанові від 10 квітня 2012 року по справі № 21-1115во10, щодо положення частини першої статті 2 та статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, зазначено, що суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням".

Крім того, згідно п.21постанови Пленуму ВАС України №2 від 06.03.2008 року «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ» судам слід мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 КАС України ( 2747-15 ) право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи субєкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є субєктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта. Приписи зазначеної частини можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, якщо суд встановить, що оскаржуваний акт до особи не застосовувався і вона не перебуває у відносинах, до яких цей акт може бути застосовано. У такому разі суд не проводить перевірку нормативно-правового акта на предмет його протиправності (законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили).

З огляду на зазначене, вирішуючи спір, суд повинен пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), а також встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Таким чином, обов'язковою умовою для визнання протиправним рішення (дії, бездіяльності) суб'єкта владних повноважень є наявність факту порушення останнім прав, свобод чи охоронюваних законом інтересів особи, яка звернулась за їх судовим захистом.

Відсутність порушеного права (свободи, охоронюваного законом інтересу) чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в задоволенні позову.

Згідно з ч. 1 ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Позивачем ОСОБА_1 не доведений факт застосування до нього оскаржуваного рішення або те, що він є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що саме по собі порушення порядку оприлюднення проекту рішення ради не може бути підставою для скасування такого рішення, а інших належних доказів, які б свідчили про те, що прийняте рішення є протиправним або порушує законні права і інтереси позивача, до суду не надано, в звязку з чим підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до ч. 5 ст. 94 КАС України, судові витрати у справі віднести за рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 2, 6,10,11, 71,79,86,160,161, 171 КАС України,суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову фізичної особи підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 міської ради про визнання неправомірним та скасування рішення - відмовити.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Глобинський районний суд Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення.

Суддя Т. В. Левицька