Справа № 823/425/17
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року справа № 823/425/17 м. Черкаси

15 год. 43 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Тимошенко В.П.,

за участю секретаря судового засідання: Цаплі І.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Соснівського відділу державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області про зобовязання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

17.03.2017 до Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_2 (далі позивач) з адміністративним позовом про зобовязання Соснівського відділу державної виконавчої служби м.Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі відповідач) скасувати накладений постановою державного виконавця Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ від 26.11.2007 серії АА №807315 арешт нерухомого майна 1/5 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3.

Позовні вимоги мотивовані тим, що звернувшись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті чоловіка ОСОБА_3, з'ясувалося існування обтяження на нерухоме майно, а саме накладено арешт та заборонено його відчуження на підставі постанови державного виконавця Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ № 807315 від 26.11.2007. Однак, відповідач скасовувати арешт на спадкове нерухоме майно відмовився, хоча виконавче провадження, в межах якого накладений арешт завершене і відповідач був зобов'язаний зняти арешт на майно боржника відповідно до вимог ч. 1 ст. 50 Закону № 606-ХІV. Таким чином, позивач вважає незаконною бездіяльність відповідача щодо скасування арешту та на підставі викладеного просить зобов'язати скасувати накладений арешт, оскільки відсутні підстави його подальшого існування.

Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у адміністративному позові.

Представник відповідача просив розгляд справи здійснювати без його участі, однак просив врахувати, що виконавче провадження знищено, у звязку зі спливом 3-х років зберігання в архіві.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив таке.

29.05.2013 помер ОСОБА_3 у відповідності до свідоцтва про смерть від 31.05.2013 серії І-СР № 214272, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Черкаси Черкаського міського управління юстиції.(а.с. 9)

Згідно зі свідоцтвом про шлюб від 14.02.2008 серії І-CP № 038527 виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського правління юстиції Черкаської області ним з громадянкою ОСОБА_4 зареєстровано шлюб.(а.с. 8).

Окрім того, відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 25.03.1998 ОСОБА_3 мав на праві приватної власності 1/5 частини квартири АДРЕСА_2.(а.с. 10).

Після смерті ОСОБА_3 його дружина ОСОБА_2 звернулася до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини, яка залишилася після смерті чоловіка. У зв'язку з цим була заведена спадкова справа № 54927981 (витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 24.08.2013 року № 34935311).

Також, згідно інформаційної довідки (а.с. 12) судом зясовано, що на 1/5 частини квартири АДРЕСА_2 07.12.2007 реєстратором накладено арешт на нерухоме майно у відповідності до постанови Соснівського ВДВС Черкаського МУЮ від 26.11.2007 ВП № 807315.

Листом від 29.02.2017 № 4280 Соснівского відділу держаної виконавчої служби міста Черкаси ГТУЮ у Черкаській області, на заяву ОСОБА_2 щодо зняття арешту, повідомлено, що припинити чинність арешту накладеного на майно ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_3, неможливо у звязку зі знищенням виконавчого провадження за закінченням строку зберігання.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням позивач звернулася до суду.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд виходить з такого.

Спеціальним законом, що з 05.10.2016 визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII Про виконавче провадження (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Зокрема судом враховано, що на 1/5 частини квартири АДРЕСА_2 арешт накладено в межах дії Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV).

Так, ч. 1 ст. 11 Закону № 606-XIV встановлювалося, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п. 5 ч. 3 ст. 11 Закону № 606-XIV).

Відповідно до вимог ст. 49 Закону № 606-XIV, якою встановлювався виключний перелік підстав для закінчення виконавче провадження, передбачено було також закінчення ВП у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, визнання безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. (ч. 1, 2 ст. 50 Закону № 606-XIV).

Проте, суд зважає на ст. 59 Закону № 1404-VIII (чинного на час звернення з заявою про зняття арешту з майна), яка встановлює, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Частиною 4, 5 ст. 59 Закону № 1404-VIII визначено перелік підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, до яких не віднесено закінчення виконавчого провадження у звязку зі смертю божника та безпосередньо визначено, що арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року N 5 Про судову практику в справах про зняття арешту з майна у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов'язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статей 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Також, п. 14, 15 Пленуму передбачено, що вирішуючи питання про належність описаного та арештованого майна, суди повинні керуватися нормами цивільного та сімейного законодавства, які діяли на час придбання майна, що регулюють право власності та його захист. При розгляді позову одного з подружжя про зняття арешту з належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 60, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і в разі його поділу їх частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. У справах про зняття арешту з майна, що становить спільну сумісну власність членів сім'ї, частка боржника визначається відповідно до правил статті 357 ЦК. Виходячи із змісту частини четвертої статті 61 ЦПК, сама по собі вказівка у вироку суду про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію незалежно від підстав її застосування не позбавляє заінтересованих осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства.

Стаття 6 КАС України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною 1 статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Спосіб захисту у сфері публічно-правових відносин визначає позивач та згідно ч. 3 ст. 105 КАС України позов може містити вимоги про зобов'язання відповідача суб'єкта владних повноважень прийняти рішення або вчинити певні дії, утриматися від вчинення певних дій, виконати зупинену чи не вчинену дію тощо.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України у справах, в яких позивач оскаржує протиправні дії чи бездіяльність відповідача у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач.

Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що спосіб захисту, застосований судом у судовому рішенні, має призводити до поновлення права особи.

Крім того, здійснюючи передбачене ст. 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд зобов'язаний надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Також, відповідно до положень ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Частиною 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» № 3477-IV від 23 лютого 2006 року визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Таким чином, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав та інтересів встановлених ст. 41 Конституції України, оскільки як вбачається з матеріалів справи майно що перебуває під арештом належить ОСОБА_3 підстав же задовольняти вимоги позивача до набуття ним права власності з урахування розяснень не вбачається.

Відповідно до частин 1, 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення; в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи, що під час розгляду та вирішення даної справи по суті судом встановлено обрання позивачем способу захисту порушеного права, який не відповідає тому, що передбачений чинним законодавством, суд, з урахуванням наведеного, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

В силу положень ст. 94 КАС України з відповідача судові витрати не стягуються.

Керуючись статтями 56, 58, 86, 94, 159, 162, 163, 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до вимог статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд у строки та порядку, передбачені статтями 185-187 цього Кодексу.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови виготовлений 24.04.2017