Справа № 815/1043/17
Суддя: Танцюра К.О.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1043/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Танцюри К.О.,

за участю секретаря Потурнак А.М.,

за участю сторін:

позивача- Мангал ОСОБА_1 ОСОБА_2,

від позивача-Лагунов В.І.( ордер серії ОД №105279 від 20.03.2017р., витяг з договору про надання правової допомоги від 20.03.2017р.)

від відповідача ОСОБА_3С.(довіреність від 04.05.2016р. №8/5596),

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_4 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу №32 від 16.02.2017р., зобовязання прийняти рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач вважає, що оскаржений наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову йому в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є незаконним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню оскільки він є громадянином ОСОБА_5, до моменту виїзду з країни походження працював в міжнародній організації та внаслідок своєї діяльності зазнав переслідування зі сторони неурядового озброєного угрупування талібан та відповідно у нього наявні умови, зазначені п.1 та п.13 Закону Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту. Позивач зазначав що інформація по країні походження підтверджує обґрунтованість зазначених побоювань.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у адміністративному позові.

Представник відповідача заперечувала проти задоволення позову, зазначаючи, що

позивач неодноразово звертався до територіального підрозділу ДМС України із заявою про визнання біженцем та чергове його звернення відбулось 16.02.2017р. до ГУ ДМСУ в Одеській області, однак зазначені ними причини неможливості повернення до ОСОБА_5 (переслідування невстановленими особами) вже був проаналізованим ДМС України та зазначену причину було визнано неправдоподібною та даний факт був підтверджений рішенням від 26.10.2015р. №722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016р., ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016р. Крім того, представником відповідача зазначено, що соціально-політична ситуація у регіоні проживання позивача в ОСОБА_5 (м.Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів ОСОБА_5.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_4 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином ОСОБА_5, за віросповіданням іслам, мусульманин - суніт, за національністю пуштун.

25.09.2013р. позивач одружився на громадянці України ОСОБА_6, з якою народилась спільна дитина ОСОБА_4 ОСОБА_7 народження.

Влітку 2009 року позивач виїхав з ОСОБА_5 та прибув до Росії, де проживав близько півтора року та де йому було відмовлено у наданні захисту. На початку 2011 року позивач прибув до України.

ОСОБА_4 ОСОБА_2 вперше за наданням статусу біженця звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із відповідною заявою 08.04.2011р. (а.с.196 т.1), рішенням ДМС України від 05.11.2012р. №528-12 йому було відмовлено у наданні статусу біженця з яким заявник не погодився та оскаржив до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2013р. по справі №1570/7608/2012 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання протиправним та скасування рішення №528-12 від 05.11.2012 року(а.с.178-184), яке ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 30.07.2013р. залишено без змін.

Вдруге ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся за наданням статусу біженця до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із відповідною заявою 11.04.2014р.(а.с.85), однак рішенням ДМС України від 26.10.2015р. № 722-15 йому було відмовлено у наданні статусу біженця, яке ОСОБА_4 ОСОБА_2 оскаржив до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016р. по справі № 815/317/16 відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26.10.2015 р. № 722-15 (а.с.74-75 т.1), яке ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016р. залишено без змін.

16.02.2017р. ОСОБА_4 ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.32 т.1).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.02.2017р. №32, на підставі висновку заступника начальника управління з питань захисту та соціальної інтеграції-начальника відділу по роботі з шукачами захисту ГУДМС в Одеській області ОСОБА_8, відповідно до п.6 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту було відмовлено ОСОБА_4 ОСОБА_2 у прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.(а.с.60 т.1)

Відповідно до зазначеного висновку від 16.02.2017р. по справі №2017ОD0019 міграційною службою було встановлено, що чергове звернення позивача відбулось 16.02.2017р. до ГУ ДМСУ в Одеській області, однак зазначені ним причини неможливості повернення до ОСОБА_5 вже було проаналізовано територіальним органом ДМС України та було визнано неправдоподібними, що підтверджується рішенням від 26.10.2015р. №722-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016р., ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.05.2016р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.06.2016р. Також, додатково встановлено, що соціально-політична ситуація у регіоні проживання позивача в ОСОБА_5 (м.Кабул) залишається задовільною, столиця країни приймає внутрішньо-переміщених осіб з неспокійних регіонів ОСОБА_5 та що позивач перебуває у шлюбі з громадянкою України, з якою має спільну дитину, яка є громадянкою України та зазначений факт надає підстави для отримання особою дозволу на імміграцію в Україну відповідно до Закону України «Про імміграцію» (а.с.57-59 т.1)

Відповідно до п.1 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту від 08.07.2011р. №3671-VI біженець це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 ст.1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Як встановлено у ході розгляду справи, причиною виїзду з країни громадянської належності ОСОБА_4 ОСОБА_2 зазначено те, що позивач працював у міжнародній організації та внаслідок своєї діяльності зазнав переслідування зі сторони неурядового озброєного угрупування талібан.

При цьому позивач неодноразового звертався до територіального органу міграційної служби: відповідно до заяви позивача про надання статусу біженця від 08.04.2011р. причиною його звернення стало те, що він працював охоронцем у готелі «Сірена» та що у грудні 2016 року на телефон ОСОБА_4 ОСОБА_2 почали телефонувати сторонні люди та запитували про сури Корану та додому приходили озброєні люди схожі на талібів та погрожували (а.с.196); відповідно до заяви від 11.04.2014 р. №95 про надання статусу біженця причиною неможливості проживання в ОСОБА_5 зазначено те, що заявнику загрожує небезпека, що підтверджує лист з відділу поліції м.Кабул.(а.с.85)

Зазначення позивачем у кожному зверненні до Головного управління міграційної служби Одеської області нових та змінених причин неможливості повернення до Батьківщини, ставить під сумнів правдоподібність зазначеної позивачем причини у своїй заяві від 16.02.2017р.

Крім того, позивачем до заяви про надання статусу біженця не надано жодних документів або матеріалів, що могли б бути доказом наявності умов для набуття статусу біженця, ніяких переконливих доказів про факти переслідування в країні походження, які б слугували причиною його вимушеного від'їзду до України, позивач не надав.

Зазначені обставини дають суду обґрунтовані підстави вважати історію позивача щодо причин неможливості повернення до ОСОБА_5 неправдивою та надуманою з метою легалізації перебування на Україні у пошуках кращих умов життя.

Разом з тим, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 28.02.2013р. по справі №1570/7608/2012, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_2 встановлено, що зазначена позивачем історія щодо його переслідування невідомими особами (можливо талібами) не знайшла свого реального підґрунтя та є необґрунтованою. Зазначена постанова набрала законної сили 30.07.2013р.

Також, постановою Одеського окружного адміністративного суду від 11.03.2016р. по справі № 815/317/16, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_4 ОСОБА_2 встановлено, що переслідування позивача невідомими особами не підтверджується документами по справі, а надані докази не прийнятті судом як належні та що позивач ніколи не брав участь в діяльності політичних партій, релігійних та інших організацій, не зазнавав переслідувань через належність до певної національної, релігійної меншості чи до соціальної групи, в країні походження проживають його родичі, які не зазнають будь-яких переслідувань, доводи позивача стосуються погроз з боку терористичної організації та ці обставини є підставою для звернення позивача до офіційної влади країни з вимогою про його захист, можливого переїзду до іншої місцевості в межах країни походження.

Перевірка по країні походження вказує на відсутність загрози життю позивача, або інших критеріїв, які відповідають критеріям п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

При цьому, відповідно до п.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Враховуючи викладене, положення п.6 ст.8 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту та те, що ОСОБА_4 ОСОБА_2 неодноразово звертався до органів Державної міграційної служби України із заявами про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема від 08.04.2011р. та 11.04.2014р. та постановами Одеського окружного адміністративного суду 28.02.2013р. по справі №1570/7608/2012 та від 11.03.2016р. по справі № 815/317/16

встановлено відсутність підстав для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 ОСОБА_2 у повному обсязі.

Частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ч.1 ст.72 Кодексу адміністративного судочинства України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що адміністративний позов ОСОБА_4 ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 158 163,167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені адміністративного позову - відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Повний текст постанови складено 26.04.2017р.

Суддя К.О. Танцюра

У задоволені адміністративного позову - відмовити.

26 квітня 2017 року.