Справа № 754/11076/16-а
Суддя: Мєзєнцев Є.І.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

24 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів - Файдюка В.В., Чаку Є.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві на постанову Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві про визнання протиправними дій Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України щодо переведення позивача з одного виду пенсію на інший та зобов'язання Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві провести обчислення пенсії ОСОБА_2 виходячи з основного розміру пенсії визначеного ст.21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» для інваліда війни другої групи, який становить 80 (вісімдесят) відсотків заробітку та здійснити відповідні виплати починаючи з 01 липня 2016 року з урахуванням виплачених сум.

Постановою Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року адміністративний позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та на порушення судом норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення і прийняти нове яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 197 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодної з осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового засідання.

Сторони до судового засідання не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження, як це передбачено ст. 197 КАС України.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що З 26.09.1992 року по 31.03.2014 року позивач перебував на обліку в ГУ ПФУ в м. Києві та отримував пенсію, призначену згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», до 31.12.2006 року за вислугу років.

Відповідно до довідки МСЕК серії №КБ-1 №003840 від 03.01.2007 року, позивачу була встановлена 2 група інвалідності довічно із зазначенням причини інвалідності, а саме: поранення, контузія, так, пов'язані з виконанням обов'язків військової служби при виконанні інтернаціонального обов'язку (а.с. 8), внаслідок чого позивача було переведено на пенсію по інвалідності, згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

На підставі вищевказаної довідки 30.09.2009 року УПЗН Голосіївської в м. Києві РДА позивачу було видано посвідчення серії НОМЕР_1, з якого вбачається, що ОСОБА_2 є інвалідом 2 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни (а.с. 7).

Пенсія, згідно ЗУ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», обчислювалась виходячи з вислуги років, що становила 15 років 6 місяців 5 днів.

Перебуваючи на пенсії, позивач продовжував працювати і на день звернення до суду мав вже більше 29 років страхового стажу, що підтверджується копією розрахунку стажу (а.с. 36) та його середньомісячний заробіток складав 17 201,79 грн.

Пенсія позивача становила 17 478, 29 грн. і виплачувалась Лівобережним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України із застосуванням максимального розміру 10740 грн. з 01.12.2014 року по 30.06.2016 року.

Відповідно до листа Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України від 14.06.2016 року № 5088/09/Б-361 позивача було повідомлено про те, що його переведено з пенсії по інвалідності, як інваліда війни 2 групи, призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», на пенсію по інвалідності, як інваліда 2 групи загального захворювання, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та зменшили його розмір пенсії до - 8971,03 грн.

Статтею 1 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено, що особи офіцерського складу, прапорщики і мічмани, військовослужбовці надстрокової служби та військової служби за контрактом, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, при наявності встановленої цим Законом вислуги на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ і в державній пожежній охороні, службі в Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, в органах і підрозділах цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби України мають право на довічну пенсію за вислугу років.

Військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.

Згідно із Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей, які одночасно мають право на різні державні пенсії, призначається одна пенсія за їх вибором.

Розміри пенсій по інвалідності для інвалідів війни визначені статтею 21 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» наступним чином: а) інвалідам війни I групи - 100 процентів, II групи - 80 процентів, III групи - 60 процентів відповідних сум грошового забезпечення (заробітку).

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави вважати, що розмір пенсії може обчислюватися як з відповідних сум грошового забезпечення, так і з заробітку, з якого було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Крім того, згідно з вимогами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1, а також згідно Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», затвердженого Постановою Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 N 3-1, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється виключно і лише за заявою пенсіонера і відбувається з дня її подання на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що є у пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

З розпорядження Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві №83192 від 08.06.2016 року вбачається переведення позивача на пенсію по інвалідності за Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» із зазначенням причини інвалідності - «інвалід заг. захвор. (УБД)» (а.с.35).

Як було зазначено вище, позивач має статус інваліда війни 2 групи, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, а тому віднесення його до статусу інваліда загального захворювання є необґрунтованим і безпідставним.

Отже, відповідачем всупереч вимог нормативно-правових актів було переведено позивача з одного виду пенсії на інший, змінивши статус «інваліда війни» на «інваліда загального захворювання», що призвело до неправильного обчислення пенсії позивача.

Крім того, згідно зі статтею 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними, гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов'язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював позицію, згідно з якою Конституція України виділяє певні категорії громадян України, котрі потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до ст. 17 Конституції України перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06 липня 1999року № 8-рп/99у справі щодо права на пільги та від 20 березня 2002 року, № 5-рп/2002у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).

У зазначених рішеннях Конституційний Суд України вказав, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов'язана з ризиком для життя і здоров'я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових, економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Виходячи з викладеного у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій військовослужбовців, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

За наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного похову.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи чи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.

За правилами ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України в м. Києві залишити без задоволення, а постанову Деснянського районного суду м. Києва від 27 березня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому статтею 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтею 212 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

суддя В.В.Файдюк

суддя Є.В.Чаку

Головуючий суддя Мєзєнцев Є.І.

Судді: Файдюк В.В.

Чаку Є.В.