Справа № 820/723/17
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 р.Справа № 820/723/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бегунца А.О.

Суддів: Старостіна В.В. , Рєзнікової С.С.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2017р. по справі № 820/723/17

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Міністерство оборони України

про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа Міністерство Оборони України, в якому просив суд: визнати протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по виконавчому провадженню ВП №52818048, яка полягає у не вчинені дії передбачених ч. 2 ст. 75 Законом України "Про виконавче провадження" після спливу 10 робочих днів (до 22.12.2016р. включно) наданих державним виконавцем боржнику для виконання рішення суду; зобов'язати відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії у виконавчому провадженні №52818048 передбачені ч. 2 ст. 75 Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року вказаний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по виконавчому провадженню ВП №52818048, яка полягає у не вчинені дії передбачених ч. 2 ст. 75 Законом України "Про виконавче провадження" після спливу 10 робочих днів (до 22.12.2016р. включно) наданих державним виконавцем боржнику для виконання рішення суду. Зобов'язано відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вирішити питання щодо звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення. У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Департамент державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, не погодившись із судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2017 року та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, відповідач посилається на прийняття оскаржуваної постанови з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного і всебічного зясування обставин справи, що мають значення для справи.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2016 року по справі №820/2703/16 за позовом ОСОБА_1 до Харківського обласного військового комісаріату, Міністерства оборони України, Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій, визнання протиправною відмови, зобов'язання вчинити певні дії адміністративний позов задоволено частково. Визнано відмову Міністерства оборони України протиправною в призначені та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги відповідно до ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей", Постанови КМУ №975 від 25.12.2013 р. "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги..." та Наказу Міністерства Оборони України №530 від 14.08.2014р. Зобов'язано Міністерство оборони України прийняти рішення про виплату та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1, передбачену ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та Постановою КМУ №975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги..." у розмірі 150 - кратного прожиткового мінімуму, на день встановлення інвалідності, а саме: 195150,00 грн. Визнано дії Харківського обласного військового комісаріату протиправними, які полягають в надсиланні документів ОСОБА_1 до Державної прикордонної служби України всупереч вимогам ч.1 ст. 60 Конституції України. Зобов'язано Харківський обласний військовий комісаріат повторно направити висновок щодо виплати ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, передбаченої ЗУ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та Постановою КМУ №975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги...".

Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2016 року по справі №820/2703/16 апеляційну скаргу Міністерства оборони України, Державної прикордонної служби України задоволено частково. Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2016р. по справі № 820/2703/16 скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_1 про зобов'язання Міністерство оборони України прийняти рішення про виплату та виплатити одноразову грошову допомогу ОСОБА_1, передбачену Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їхніх сімей" та Постановою Кабінету ОСОБА_2 України № 975 від 25.12.2013 року "Про затвердження Порядку та умов призначення і виплат одноразової грошової допомоги ..." у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму на день встановлення інвалідності, а саме: 195150,00 грн. та прийнято в цій частині нову постанову, якою позов ОСОБА_1 у вказаній частині задовольнити частково. Зобов'язано Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та виплати одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 та прийняти відповідне рішення. В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 01.07.2016 року залишено без змін.

Так, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України винесено постанову про відкриття виконавчого провадження від 07.11.2016 року №52818048 на підставі виконавчого листа №820/2703/16 від 25.08.2016 року виданого 22.09.2016 року Харківським окружним адміністративним судом, зі строком предявлення до 26.08.2017 року.

Постановою про відкриття виконавчого провадження від 07.11.2016 року, визначено, що боржнику - Міністерству оборони України необхідно виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. При невиконанні рішення суду у вказаний строк без поважних причин на боржника буде накладено штраф в розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Проте боржником, Міністерством оборони України, у визначений постановою про відкриття виконавчого провадження строк, рішення суду виконано не було.

На виконання приписів ст.75 ЗУ Про виконавче провадження, головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 08.12.2016 року винесено постанову про накладення штрафу на боржника - Міністерства оборони України в розмірі 5100 грн. Зобовязано Міністерство оборони України виконати рішення суду протягом 10 робочих днів. Попереджено боржника про відповідальність, передбачено статтею 75 ЗУ Про виконавче провадження, за невиконання без поважних причин рішення суду та статтею 382 Кримінального кодексу України за умисне невиконання рішення суду.

Проте, у встановлений державним виконавцем строк боржником, Міністерством оборони України, рішення суду не виконано.

Також рішення суду не виконано і на час звернення до суду позивача із даним адміністративним позовом.

Позивач, не погодившись із вказаною бездіяльністю відповідача, звернувся до суду із даним позовом.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та правомірності.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Згідно ст. 129-1 Конституції України, судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Принцип обов'язковості судових рішень також закріплений статтею 14 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), якою передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до статті 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Конституційний Суд України, розглядаючи справу N 1-7/2013 у Рішенні від 26 червня 2013 року, звернув увагу на те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

При вирішенні справи колегія суддів враховує положення ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Швидкий розгляд адміністративної справи та своєчасне виконання рішення суду є запорукою ефективності правосуддя. Це відображено зокрема в рішеннях Європейського суду з прав людини, які після ратифікації Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (1997 рік), стали частиною національного законодавства. У них зазначається, що адміністративні органи є складовою держави, яка керується принципом верховенства права, а відтак інтереси цих органів збігаються з необхідністю належного здійснення правосуддя. Якщо адміністративні органи відмовляються або неспроможні виконати рішення суду, чи навіть зволікають з його виконанням, то гарантії, надані статтею 6 згаданої Конвенції стороні на судовому етапі, втрачають сенс (наприклад, рішення Горнсбі проти Греції від 19.03.1997).

Таким чином, враховуючи правову позиції Європейського суду з прав людини, колегія суддів, зазначає, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, повинно бути беззаперечно виконано боржником та гарантовано державою шляхом встановлення заходів відповідальності за невиконання судового рішення, в тому числі і кримінальної.

Відповідно до ст. 75 ЗУ Про виконавче провадження у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобовязує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання. У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Таким чином, судом встановлено що державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, вчинено дії передбачені ч.1 ст.75 ЗУ Про виконавче провадження, проте дії передбачені ч.2 ст.75 вказаного Закону, а саме у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення відповідачем не вчинені.

Тобто, звернення з боку відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до Органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення за ст. 382 КК України боржником не було.

Колегією суддів встановлено, що час звернення позивача до суду першої інстанції 17.02.2017 року повідомлення до правоохоронного органу про невиконання боржником судового рішення відповідачем не направлено, штраф у подвійному розмірі на боржника не накладено.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо визнання протиправною бездіяльності відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України по виконавчому провадженню ВП №52818048, яка полягає у не вчинені дії передбачених ч. 2 ст. 75 Законом України "Про виконавче провадження" після спливу 10 робочих днів (до 22.12.2016р. включно) наданих державним виконавцем боржнику для виконання рішення суду.

Щодо позовної вимоги про зобов'язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинити дії у виконавчому провадженні №52818048 передбачені ч. 2 ст. 75 Законом України "Про виконавче провадження" від 02 червня 2016 року №1404-VIII, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно зі змістом Рекомендації Комітету ОСОБА_2 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_2 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що повноваження відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо зобов'язання вчинити дії у виконавчому провадженні №52818048 передбачені ч. 2 ст. 75 Законом України "Про виконавче провадження", є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції, а тому адміністративний суд не може перебирати на себе його функцій, тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 11 КАС України, за загальним правилом суд не може виходити за межі позовних вимог, тобто не може застосовувати інший спосіб захисту, ніж зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, суд може вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві, якщо вбачає порушення інших законодавчих приписів, ніж ті, про які зазначає позивач.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 3 постанови Пленуму № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення», вихід за межі позовних вимог - це вирішення незаявленої вимоги, задоволення вимоги позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено.

Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. З цього випливає, що вихід за межі позовних вимог можливий за наступних умов: лише у справах за позовами до суб'єктів владних повноважень, оскільки лише в цьому випадку відбувається захист прав та інтересів позивача; повний захист прав позивача неможливий у спосіб, про який просить позивач. Повнота захисту полягає в ефективності відновлення його прав; вихід за межі позовних вимог повинен бути пов'язаний із захистом саме тих прав, щодо яких подана позовна заява.

З урахуванням вищевикладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що належним способом відновлення порушеного права позивача, а також із метою усунення порушень, допущених відповідачем у спірних правовідносинах, є зобов'язання відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вирішити питання щодо звернення до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч.1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Колегія суддів зазначає, що позивач, надавши письмові докази, що були предметом дослідження при розгляді справи судом першої інстанції, виконав вимоги ч.1 ст. 71 КАС України.

Натомість, відповідач, заперечуючи проти позову, в порушення вимог ч.2 ст. 71 КАС України, не надав жодних належних і допустимих доказів правомірності своєї бездіяльності.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Ухвалою судді-доповідача про відкриття апеляційного провадження у справі відстрочено апелянту сплату судового збору до вирішення справи по суті, у звязку з чим відповідно до ст. ст. 88, 94 КАС України з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 704 (сімсот чотири) гривні.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.03.2017р. по справі № 820/723/17 залишити без змін.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України судовий збір у розмірі 704 (сімсот чотири) гривні до спеціального фонду Державного бюджету України - отримувач ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, , банк: Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві, код банку отримувача: 820019, рахунок отримувача: 0001, код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_3
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_4 ОСОБА_5

Повний текст ухвали виготовлений 28.04.2017 р.