Справа № 617/957/16-а
Суддя: Калашнікова О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"20" квітня 2017 р. м. Київ К/800/6435/17

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

Калашнікової О.В.,

Єрьоміна А.В.

Кравцова О.В.

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Вовчанського районного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2017 року у справі № 617/957/16-а за позовом ОСОБА_4 до Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, третя особа - відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області, про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області, третя особа - відділ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області, в якому просив:

визнати дії Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області щодо відмови позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва із подальшою передачею у приватну власність орієнтовною площею 01 га (КОАТУУ:, зона: 00, квартал: 002), яка розташована у с. Старий Салтів, Вовчанського району, Харківської області біля земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 незаконними;

зобов'язати селищну раду надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 01, га (КОАТУУ:, зона: 00, квартал: 002), яка розташована у с. Старий Салтів, Вовчанського району, Харківської області біля земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оскаржувана відмова прийнята відповідачем необґрунтовано та всупереч нормам земельного законодавства, чим порушено право позивача як учасника антитерористичної операції на отримання земельної ділянки.

Постановою Вовчанського районного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року, залишеною без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями, ОСОБА_4 звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення судів першої і апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, матеріали касаційної скарги, проаналізувавши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права колегія суддів Вищого адміністративного суду України з цього приводу зазначає наступне.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16.05.2016 ОСОБА_4, як учасник антитерористичної операції звернувся до Старосалтівської селищної ради Вовчанського р-ну Харківської обл. з заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, орієнтовною площею 0,10 га, яка розташовується в смт. Старий Салтів, Вовчанського р-ну, Харківської обл., для подальшої передачі у приватну власність.

Рішенням ІІІ сесії VII скликання Старосалтівської селищної ради від 03.06.2016 ОСОБА_4 відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва, орієнтовною площею 0,10 га для подальшої передачі у приватну власність, що розташовується в смт. Старий Салтів, Вовчанського р-ну, Харківської обл., на підставі інформації, яка містилась в довідці з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями станом на 01.01.2016 про існуючі обмеження (обтяження).

Відповідно до даної довідки спірна земельна ділянка розташована в прибережно-захисній смузі Печенізького водосховища, що являється перешкодою для передачі її у приватну власність.

Вважаючи таку відмову незаконною, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди першої і апеляційної інстанцій виходили з того, що землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та не можуть надаватися у власність громадянам для власних цілей.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України з цього приводу звертає увагу на наступне.

Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Частиною 2 ст.19 передбачено, що Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами пункту 34 ч. 2 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання відповідно до закону щодо регулювання земельних відносин.

Відповідно до ч.1 ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно п.б ч.1 ст.121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі - не більше 2,0 гектара.

Згідно ст.19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії:

а) землі сільськогосподарського призначення;

б) землі житлової та громадської забудови;

в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення;

г) землі оздоровчого призначення;

ґ) землі рекреаційного призначення;

д) землі історико-культурного призначення;

е) землі лісогосподарського призначення;

є) землі водного фонду;

ж) землі промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі.

Відповідно до п.7 ст. 118 Земельного кодексу України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Відповідно до п. 6 ст.118 ЗКУ у разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим, Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Крім того, пунктом 7 даної статті визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні такого дозволу. Зокрема, підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Судами встановлено, що земельна ділянка площею 0,10 га, розташована в смт. Старий Салтів, Вовчанського р-ну, Харківської обл. відповідно до довідки ГУ Держгеокадастру у Вовчанському районі Харківської області від 05.05.2016 року.

Статтею 10 Водного кодексу України (далі - ВКУ)передбачено, що до відання сільських, селищних, міських та районних у містах рад у галузі регулювання водних відносин на їх території належить:

1) здійснення заходів щодо раціонального використання і охорони вод та відтворення водних ресурсів;

2) контроль за використанням і охороною вод та відтворенням водних ресурсів;

3) встановлення правил загального користування водними об'єктами в порядку, визначеному статтею 47 цього Кодексу;

4) обмеження, тимчасова заборона (зупинення) діяльності підприємств та інших об'єктів в разі порушення ними вимог водного законодавства в межах своєї компетенції;

5) організація роботи, пов'язаної з ліквідацією наслідків аварій та стихійного лиха, погіршенням якості вод або їх шкідливою дією, залучення у встановленому порядку до цієї роботи підприємств, установ і організацій;

6) організація інформування населення про стан водних об'єктів, а також про надзвичайні екологічні ситуації, які можуть негативно вплинути на здоров'я людей, та про заходи, що вживаються для поліпшення стану вод;

7) вирішення інших питань у галузі регулювання водних відносин у межах своєї компетенції.

Статтею 1 цього Кодексу встановлено, що прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Відповідно до ст.4 ВКУ До земель водного фонду належать землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами.

Статтею 9 ВКУ встановлено, що до відання районних рад у галузі регулювання водних відносин на їх території належить організація роботи по винесенню в натуру та влаштуванню прибережних захисних смуг вздовж річок, морів та навколо водойм.

Статтею 85 ВКУ передбачено, що порядок надання земель водного фонду в користування та припинення права користування ними встановлюється земельним законодавством.

Згідно ст. 60 Земельного кодексу України вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм їх охорони від забруднення і засмічення та збереження їх водності виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги, які встановлюються по берегах великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель, садівництво, городництво, зберігання та застосування пестицидів і добрив, будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок, що передбачено ст. 61 ЗК України.

Відповідно до ст.88 ВКУ метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм в межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Прибережні захисні смуги встановлюються по берегах річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною:

для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів;

для середніх річок, водосховищ на них та ставків площею більше 3 гектарів - 50 метрів;

для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів.

Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених цим Кодексом.

У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням містобудівної документації.

Прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Проекти землеустрою щодо встановлення меж прибережних захисних смуг (з установленою в них пляжною зоною) розробляються в порядку, передбаченому законом.

Статтею 87 ВКУ встановлено обов'язок виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад доводити до відома населення, всіх заінтересованих організацій рішення щодо меж водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також водоохоронного режиму, який діє на цих територіях.

Контроль за створенням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також за додержанням режиму використання їх територій здійснюється виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад і центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Із вищезазначеного вбачається, що прибережні захисні смуги - це частина території, яка встановлюється, зокрема, в межах населених пунктів за окремими проектами землеустрою та з урахуванням містобудівної документації, з метою створення сприятливих умов для охорони поверхневих водних об'єктів.

Інформація про наявність таких захисних смуг та їх розміри та межі, а також про спеціальних режим їх використання має бути доведеною до відома населення та всіх інших заінтересованих осіб виконавчими комітетами сільських, селищних, міських рад.

В касаційній скарзі касатор посилається на містобудівну документацію (яка наявна у матеріалах справи), з якої вбачається, що Рішенням Старосалтівської селищної ради Вовчанського району Харківської області прибережна захисна смуга встановлена в різних частинах населеного пункту розміром 20 та 60 метрів від узрізу води. Фактично, як зазначає позивач, бажана земельна ділянка знаходиться за межами прибережної смуги.

Крім того, позивачем також надавалась довідка від 18.08.2016 року № 01-21/099, видана сектором містобудування та архітектури райдержадміністрації Вовчанського району Харківської області, згідно якої бажана земельна ділянка відноситься до земель громадської та житлової забудови.

Проте, судами попередніх інстанцій проігноровано посилання відповідача на зазначені обставини.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу на те, що дослідження даних обставин та надання їм належної правової оцінки має важливе значення для правильного вирішення справи, оскільки дозволить встановити до якої категорії земель згідно ст.19 ЗКУ відноситься спірна земельна ділянка і чи існували будь-які обмеження щодо передачі її у власність позивачу для індивідуального дачного будівництва.

Відповідно до ст.159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.220 КАС України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі і не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами ст.227 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що судами попередніх інстанцій неповно встановлено всі обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а суд касаційної інстанції в силу приписів ст.220 КАС України позбавлений можливості досліджувати та встановлювати обставини, які не були встановлені в рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів Вищого адміністративного суду України приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 220, 222, 227, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Постанову Вовчанського районного суду Харківської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 6 лютого 2017 року - скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили через 5 днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав передбачених ст.ст.237-239 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді: