Справа № 826/19813/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-04-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

21 квітня 2017 року 10:40 справа №826/19813/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доДержавної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві
провизнання протиправними та скасування податкового повідомлення-рішення, вимоги та рішення про застосування штрафних санкцій

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної податкової інспекції у Печерському районі Головного управління ДФС у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ДПІ у Печерському районі), в якому просить: 1) визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 10 серпня 2016 року № (сума 2 593 844,58 грн.); 2) визнати протиправним та скасувати рішення №27/26-55-13-06 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 09 листопада 2016 року (сума 16 184,53 грн.); 3) визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2016 року №Ф-22 (сума 161 845,28 грн.).

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 січня 2017 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/19813/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засідання 30 березня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача позовні вимоги підтримав; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до податкового повідомлення-рішення ДПІ у Печерському районі від 10 серпня 2016 року № згідно з підпунктом 54.3.2 пункту 54.3 статті 54, пунктом 123.1 статті 123 Податкового кодексу України, за порушення підпункту 49.18.5 пункту 49.1 статті 49, пункту 179.1 статті 179 та пункту 177.2 статті 177 Податкового кодексу України ОСОБА_1 визначено суму грошового зобов'язання з податку на доходи з фізичних осіб в розмірі 2 593 844,58 грн., в тому числі за основним платежем - 2 074 803,66 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями - 519 040,92 грн.

Рішенням №27/26-55-13-06 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 09 листопада 2016 року ДПІ у Печерському районі вирішила застосувати до ОСОБА_1 штрафні санкції у розмірі 16 184,53 грн. за порушення підпункту 1 пункту 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування".

Згідно з вимогою про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2016 року №Ф-22 заборгованість позивача по сплаті єдиного внеску становить 161 845,28 грн.

За результатами адміністративного оскарження вказані рішення залишено без змін.

Вказані вище рішення прийняті на підставі акта №2256/26-55-13-06- від 27 липня 2016 року "Про результати документальної позапланової невиїзної перевірки з питання контролю за своєчасністю, достовірністю, повнотою нарахування та сплати податків і зборів фізичної особи - платника податків ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1) за період з 01.01.2009 р. по 31.12.2015 р." (далі по тексту - акт перевірки).

В акті перевірки встановлено наступні порушення:

1) підпункту 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 пункту 179.1 статті 179 Податкового кодексу України, а саме - неподання податкових декларацій про майновий стан і доходи за 2014-2015 роки;

2) пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб в сумі 2 074 803,66 грн., а саме в 2014 році - 66 618,99 грн., в 2015 році - 2 008 184,67 грн., що виявилось наступному:

ОСОБА_1 у 2009 році придбав 38 квартир та земельних ділянок відповідно у с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області. Протягом 2013-2015 років позивачем на підставі договорів купівлі-продажу здійснено продаж 20 квартир із земельними ділянками громадянам (в тому числі: у 2013 році 1 квартира та земельна ділянка, у 2014 році 14 квартир та земельних ділянок, у 2015 році 5 квартир та земельних ділянок), що визначено як систематичний продаж для досягнення прибутку.

На момент придбання та продажу нерухомого майна позивач не був зареєстрований як фізична особа-підприємець у передбаченому законодавством порядку.

Відповідачем в акті перевірки зазначено, що згідно банківських виписок про рух коштів по розрахунковому рахунку протягом 2014-2015 років отримав дохід від операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомого майна на загальну суму 21 185 727,58 грн., в тому числі у 2014 році - 9 125 456,24 грн., у 2015 році - 12 060 271,34 грн.; документів, підтверджуючих витрати, пов'язані із веденням господарської діяльності до перевірки не надано.

На думку відповідача, діяльність позивача є підприємницькою діяльністю із систематичного продажу нерухомого майна з метою отримання прибутку, тому доходи, отримані від такої діяльності, мають оподатковуватись за ставками, визначеними пунктом 167.1 статті 167 Податкового кодексу України.

3) пункту 2 статті 6 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", що призвело до заниження суми нарахувань по єдиному соціальному внеску в сумі 161 845,28 грн., а саме в 2014 році - 71 850,00 грн., в 2015 році - 89 995,28 грн., внаслідок заниження податку на доходи фізичних осіб.

Позивач вважає протиправними податкове повідомлення-рішення, рішення про застосування штрафних санкцій та вимогу про сплату боргу, виходячи з того, що він не є фізичною особою-підприємцем та при продажу власних об'єктів нерухомості сплачував податок на доходи фізичних осіб не як з доходів від підприємницької діяльності; операції з нерухомими майном не містять всіх основних ознак підприємництва через їхню збитковість; тому спірні операції з нерухомістю мають оподатковуватись на підставі статі 172 Податкового кодексу України за ставкою 5%.

Доводи відповідача, викладені в письмовому запереченні від проти позову, повністю співпадають з висновками акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних міркувань.

Відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 Податкового кодексу України, об'єктом оподаткування платника податку - резидента є, зокрема, місячний оподатковуваний дохід.

Згідно з пунктом 164.1 статті 164 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - це будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Підпункт 164.2.4 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України передбачає, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається частина доходів від операцій з майном, розмір якої визначається згідно з положеннями статей 172-173 цього Кодексу.

Відповідно до пунктів 172.1-172.4 статті 172 Податкового кодексу України дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об'єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується.

Дохід, отриманий платником податку від продажу протягом звітного податкового року більш як одного з об'єктів нерухомості, зазначених у пункті 172.1 цієї статті, або від продажу об'єкта нерухомості, не зазначеного в пункті 172.1 цієї статті, підлягає оподаткуванню за ставкою 5 відсотків, визначеною пунктом 167.2 статті 167 Податкового кодексу України.

Дохід від продажу об'єкта нерухомості визначається виходячи з ціни, зазначеної в договорів купівлі-продажу, але не нижче оціночної вартості такого об'єкта, розрахованої органом, уповноваженим здійснювати таку оцінку відповідно до закону.

Під час проведення операцій з продажу (обміну) об'єктів нерухомості між фізичними особами нотаріус, зокрема, посвідчує відповідний договір за наявності оціночної вартості такого нерухомого майна та документа про сплату податку до бюджету стороною (сторонами) договору.

Наведені правові норми вказують, що дохід, отриманий від продажу протягом звітного податкового року однієї квартири, за умови перебування її у власності платника податку понад три роки не оподатковується. У разі, якщо квартира перебуває у власності платника податку менше трьох років (крім продажу квартири, отриманої у спадщину), або у разі продажу протягом податкового року більше ніж однієї квартири дохід, отриманий від такого продажу, підлягає оподаткуванню за ставкою в розмірі 5 відсотків від її вартості, зазначеної в договорі купівлі-продажу.

Відповідно до пункту 172.5 статті 172 Податкового кодексу України сума податку визначається та самостійно сплачується через банківські установи особою, яка продає або обмінює з іншою фізичною особою нерухомість, - до нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, міни.

Таким чином, сума податку визначається та самостійно сплачується платником податку через банківські установи до посвідчення договору.

Оцінюючи правомірність висновків акта перевірки щодо підприємницького характеру операцій з продажу позивачем нерухомого майна, відсутності реєстрації позивача як фізичної особи-підприємця у встановленому порядку та застосування положень статті 177 Податкового кодексу України для визначення податкових зобов'язань, що виникли у позивача внаслідок такого продажу, суд керується наступним.

Як встановлено в акті перевірки та не заперечується позивачем, ОСОБА_1 у 2009 році придбав 38 квартир та земельних ділянок відповідно у с. Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області. Протягом 2013-2015 років позивачем на підставі договорів купівлі-продажу здійснено продаж 20 квартир із земельними ділянками громадянам (в тому числі: у 2013 році 1 квартира та земельна ділянка, у 2014 році 14 квартир та земельних ділянок, у 2015 році 5 квартир та земельних ділянок),

Згідно з підпунктом 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України господарська діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема, за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Відповідно до частини другої статті 3 Господарського кодексу України господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб'єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Стаття 42 Господарського кодексу України визначає підприємництво як самостійну, ініціативну, систематичну, на власний ризик господарську діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для визначення головної ознаки підприємництва є не фактичне одержання прибутку, а здійснення господарської діяльності з метою його одержання, що не виключає збитковість підприємницької діяльності, що спростовує доводи позивача про відсутність ознак підприємництва через збитковість операцій.

Відповідно до наказу Держкомстату від 23 грудня 2011 року №396 "Про затвердження Методологічних основ та пояснень до позицій Класифікації видів економічної діяльності" передбачено вид діяльності 68 "операції з нерухомим майном", що включає, зокрема, купівлю та продаж власного нерухомого майна та операції з нерухомим майном за винагороду або на основі контракту.

Отже, систематичний продаж фізичними особами нерухомого майна, у тому числі власного, з метою одержання прибутку, є підприємницькою діяльністю.

Аналогічна позиція висловлена Вищим адміністративним судом України, зокрема в ухвалі від 12 квітня 2016 року №К/800/25099/15 К/800/24507/15 від 12 квітня 2016 року, постанові від 16 листопада 2015 року №К/800/67007/14.

У постанові від 16 листопада 2015 року №К/800/67007/14 Вищий адміністративний суд України зазначив: "Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що комплекс послідовних цілеспрямованих дій, метою яких є будівництво та подальший продаж ряду однотипних об'єктів нерухомості, з метою отримання прибутку, є свідченням того, що відповідна діяльність для цілей оподаткування має кваліфікуватися як підприємницька, а відтак, вказані операції підлягають оподаткуванню за нормами статті 177 Податкового кодексу України".

Згідно з частиною першою статті 55 Господарського кодексу України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Як визначає частина перша статті 58 Господарського кодексу України, суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи фізична особа-підприємець у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частин другої та третьої статті 50 Цивільного кодексу України фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом.

Якщо особи розпочала підприємницьку діяльність без державної реєстрації, уклавши відповідні договори, вона не має права оспорювати ці договори на тій підставі, що вона не є підприємцем.

Таким чином, суд звертає увагу, що у разі здійснення фізичною особою підприємницької діяльності без державної реєстрації, вказана фізична особа несе такі ж обов'язки, в тому числі щодо сплати податків, як і фізична особа-підприємець, зареєстрована у встановленому чинним законодавством України порядку.

Оскільки в у межах спірних правовідносин операції з продажу нерухомого майна не можна кваліфікувати як такі, що мали на меті задоволення власних (особистих) потреб позивача як фізичної особи, суд приходить до висновку, що комплекс послідовних цілеспрямованих дій, метою яких є подальший продаж ряду однотипних об'єктів нерухомості, з метою отримання прибутку, є свідченням того, що відповідна діяльність для цілей оподаткування має кваліфікуватися як підприємницька, а вказані операції підлягають оподаткуванню за нормами статті 177 Податкового кодексу України.

Так, відповідно до пункту 177.1 статті 177 Податкового кодексу України доходи фізичних осіб-підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставками, визначеними в пункті 167.1 статті 167 цього Кодексу.

У свою чергу абзацами першим, другим пункту 167.1 статті 167 Податкового кодексу України встановлено, що ставка податку становить 15 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2 - 167.5 цієї статті), у тому числі, але не виключно у формі заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв'язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами; виграшу в державну та недержавну грошову лотерею, виграш гравця (учасника), отриманий від організатора азартної гри.

Якщо база оподаткування, яка визначена з урахуванням норм пункту 164.6 статті 164 цього розділу щодо доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, в календарному місяці перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного податкового року, до суми такого перевищення застосовується ставка 17 відсотків.

У відповідності до абзацу третього вказаного пункту, платники податку, які подають податкові декларації за податковий (звітний) рік згідно з статтями 177 і 178 цього розділу, застосовують ставку податку 17 відсотків до частини середньомісячного річного оподатковуваного доходу, що перевищує десятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року. Розмір середньомісячного річного оподатковуваного доходу розраховується як сума загальних місячних оподатковуваних доходів, зазначених в абзаці першому цього пункту, поділена на кількість календарних місяців, протягом яких платником податку було одержано такі доходи у податковому (звітному) році, за який здійснюється декларування.

Згідно з пунктом 177.2 статті 177 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи-підприємця.

Відповідно до пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України (у редакції, що діяла до 01 січня 2015 року) до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ Податкового кодексу України.

Під час перевірки відповідач встановив, що протягом 2014-2015 років за результатами систематичного продажу власного нерухомого майна позивач отримав чистий оподатковуваний дохід у розмірі 21 185 727,58 грн., який є об'єктом оподаткування.

Як встановлено в акті перевірки та не спростовано позивачем, ОСОБА_1 не надав до перевірки документального підтвердження витрат, пов'язаних з господарською діяльністю за перевірені періоди. Так само позивача не надав суду будь-яких первинних, платіжних та інших документів на підтвердження понесених витрат, а тому такі документи вважаються відсутніми.

Враховуючи викладене, висновки акта перевірки про порушення позивачем пункту 177.2, пункту 177.4 статті 177 Податкового кодексу України, що призвело до заниження податку на доходи фізичних осіб за 2014-2015 роки на суму 2 074 803,66 грн. є обґрунтованими, а визначення суми податкового зобов'язання з цього податку - правомірним.

При цьому суд не приймає до уваги посилання позивача на роз'яснення ДФС України, відповідно до якого фізична особа-підприємець не може мати нерухоме майно у власності та відчужувати, тому що такі роз'яснення мають рекомендаційних характер, та у них не враховано систематичність операцій з продажу нерухомого майна та їх підприємницький характер.

Суд зазначає, що в даному випадку при визначенні податкових зобов'язань визначальним для цілей оподаткування є характер операцій з продажу нерухомого майна та їх підприємницький характер, а не правовий статус особи; позивач мав обов'язок особисто, як платник податку, визначити суму податку та самостійно її сплатити, та, відповідно особисто нести відповідальність за нарахування, утримання та сплату податку.

Відповідно до пункту 177.11 статті 177 Податкового кодексу України фізичні особи-підприємці подають річну податкову декларацію у строк, визначений підпунктом 49.18.5 пункту 49.18 статті 49 цього Кодексу, в якій поряд з доходами від підприємницької діяльності мають зазначатися інші доходи з джерел їх походження з України та іноземні доходи.

З урахуванням наведеного вище слідує, що позивач зобов'язаний був подавати податкові декларації про майновий стан і доходи за 2014-2015 рік, а тому ДПІ у Печерському районі правомірно застосувала штрафні санкції за неподання таких декларацій у розмірі 340,00 грн.

Зазначені висновки про заниження єдиного соціального внеску зроблені відповідачем внаслідок порушень щодо заниження оподатковуваного доходу фізичної особи-підприємця, описаних вище.

За визначенням статті 1 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов'язкового державного соціального страхування в обов'язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування;

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 7 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" єдиний внесок для фізичних осіб-підприємців нараховується на суму доходу, отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податок на доходи фізичних осіб.

Таким чином, заниження податку на доходи автоматично призводить до заниження нарахувань по єдиному соціальному внеску, а тому суд погоджується із донарахуванням єдиного внеску та застосування штрафних санкцій відповідно до рішення №27/26-55-13-06 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску від 09 листопада 2016 року та вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 09 листопада 2016 року №Ф-22.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_1 нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем доведено правомірність оскаржуваних рішень у відповідності до вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, тому, виходячи із меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко