Справа № 815/615/17
Суддя: Свида Л. І.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/615/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 квітня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Свиди Л. І.

судді - Балан Я. В.

судді - Єфіменко К. С.

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом Лабві Ісмаіл Гхазі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання прийняти рішення, -

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся Лабві Ісмаіл Гхазі з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 592-16 від 30.11.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання Лабві Ісмаіл Гхазі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Позивач та його представник в судове засідання не зявилися. Представник позивача надіслав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в порядку письмового провадження. Позов обґрунтований тим, що позивач є громадянином ОСОБА_1, не може повернутися до країни своєї громадянської належності у звязку із ситуацією загальнопоширеного насильства, а також через побоювання бути примусово призваним до служби в армії або примусово рекрутованим з боку повстанців. Інформація по країні походження підтверджує наявність підстав для визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте, Державною міграційною службою України при прийнятті оскаржуваного рішення, зазначені обставини до уваги не прийняті.

Представник відповідача в судове засідання зявився. З наданих до суду заперечень на позов та додаткових пояснень (Том І, аркуші справи 18-31, Том ІІ, аркуші справи 61-68) вбачається, що відповідач не визнає позов, оскільки Державною міграційною службою України при прийнятті рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийнята до уваги інформація по країні походження, дані зазначені позивачем, дані матеріалів особової справи, зокрема, те, що позивач приїхав в Україну легально, з метою здобуття вищої освіти, а також фінансові та житлові проблеми, які склалися у нього на території громадянської належності. Ситуація в країні громадянської належності позивача не є підставою для надання особі додаткового захисту в Україні, приймаючи до уваги відсутність конкретних фактів або документальних доказів, які б підтверджували пряму загрозу життю, безпеці або свободі у разі його повернення на Батьківщину. Крім того, позивач має можливість повернення до країни громадянської належності та у випадку необхідності може скористатися альтернативою внутрішнього переміщення, оскільки частина території ОСОБА_1 контролюється державою та національною армією країни.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України суд має право розглянути справу у письмовому провадженні, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду та за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи вищевикладені приписи КАС України, неявку в судове засідання позивача та його представника, відсутність клопотань про допит свідка, експерта, суд прийшов до висновку про можливість продовження розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вивчивши позовну заяву та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що адміністративний позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Лабві Ісмаіл Гхазі є громадянином ОСОБА_1, уродженцем ІНФОРМАЦІЯ_1, за національністю араб, за віросповіданням - мусульманин-суніт. Рідна мова арабська, також володіє англійською та російською мовами. За сімейним станом неодружений, має незакінчену вищу освіту. Середню освіту здобув на Батьківщині протягом 1994 -2006 років, з 2006 року до 2007 року навчався на підготовчих курсах у Національному фармацевтичному університеті у м. Харків, з 2007 до 2008 років навчався у Національному фармацевтичному університеті у м. Харків. З 2011 року по 2012 рік навчався в Одеській національній академії холоду, навчання не закінчив через фінансові труднощі. Щодо трудової діяльності, позивач працював у закладі швидкого харчування з 2013 року. Ані на Батьківщині, ані за її межами позивач не був членом громадських, молодіжних, релігійних, військових чи інших організацій.

Позивач потрапив на територію України у 2011 році для навчання на підставі національного паспорта №002933925, після чого до країни походження не повертався.

Лабві Ісмаіл Гхазі 09 жовтня 2014 року звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою №254 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 210-212).

Наказом №199 від 24 жовтня 2014 року в. о. начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа № 2014OD0254 (Том І, аркуш справи 232).

Наказом №241 від 24 грудня 2014 року першим заступником начальника ГУДМС України в Одеській області, згідно із ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Том І, аркуш справи 237).

За результатами розгляду особової справи № 2014OD0254 громадянина ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі, 12 лютого 2015 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянину ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 247-254).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 03 квітня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №280-15, яким Лабві Ісмаіл Гхазі відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том І, аркуш справи 202).

Лабві Ісмаіл Гхазі 02 червня 2015 року отримав повідомлення № 257 від 10.04.2015 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №280-15 від 03.04.2015 року (Том І, аркуш справи 201), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

За результатами судового оскарження цього рішення позивачу було відмовлено в задоволенні позову рішеннями Одеського апеляційного адміністративного суду та Вищого адміністративного суду України (Том І, аркуші справи 174-178, 185-188).

Позивач 15 серпня 2016 року вдруге звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою №161 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том І, аркуші справи 40-43) та зазначив, що ситуація в ОСОБА_1 в 2015 році погіршилася та він не може повернутися до країни походження через збройних конфлікт.

Наказом №160 від 22 серпня 2016 року заступника начальника ГУДМС України в Одеській області, у відповідності до ч. 8 ст. 12 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення оформити необхідні документи для вирішення питання щодо визнання біженцем або особи, яка потребує додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі, особова справа № 2016OD0132 (Том І, аркуш справи 130).

Наказом №202 від 21 жовтня 2016 року заступником начальника ГУДМС України в Одеській області, згідно із ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянина ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Том І, аркуш справи 147).

За результатами розгляду особової справи № 2016OD0132 громадянина ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі, 14 листопада 2016 року Управлінням у справах біженців ГУДМС України в Одеській області на підставі абз. 5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» складений висновок про відмову громадянину ОСОБА_1 Лабві Ісмаіл Гхазі у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (Том ІІ, аркуші справи 12-43).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 30 листопада 2016 року Державна міграційна служба України прийняла рішення №592-16, яким Лабві Ісмаіл Гхазі було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 та п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні (Том ІІ, аркуш справи 11).

20 грудня 2016 року Лабві Ісмаіл Гхазі отримав повідомлення №474 від 20.12.2016 року про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС №592-16 від 30.11.2016 року (Том ІІ, аркуш справи 10), не погодився із прийнятим рішенням та оскаржив його до суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 4, п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок загрози життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.

Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах. Згідно із п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

ОСОБА_2 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Таким чином, особа, яка звертається із заявою про надання, їй статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту має довести, що її побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань є обґрунтованими, або її життю, безпеці чи свободі в країні походження загрожує небезпека і вона не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Судом встановлено, що у липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хресту визнав конфлікт у ОСОБА_1 збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у ОСОБА_1. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення права людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Таким чином, на теперішній момент в країні громадянського походження позивача склалася небезпечна для життя ситуація, яка цілком обґрунтовано викликає побоювання за життя та можливі переслідування.

В своїх запереченнях на адміністративний позов відповідач зазначив, що згідно актуальної інформації по країні походження, на даний момент певні території ОСОБА_1 знаходиться під контролем державної влади ОСОБА_1, що створює можливість внутрішнього переміщення. Крім того, громадянська війна в ОСОБА_1 не розглядається саме як причина виїзду позивача в Україну, оскільки він виїхав на територію нашої країни з метою здобуття вищої освіти.

Проте, відповідно до офіційної позиції УВКБ ООН від лютого 2012 року державам - членам ООН рекомендовано ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до ОСОБА_1 до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення. Згідно іншої інформації УВКБ ООН за червень 2012 року з початку безладів в ОСОБА_1 в березні 2011 року, надійшли повідомлення серйозних, широко розповсюджених та систематичних порушеннях прав людини, свавільних арештах великої кількості людей та поганому поводженні, а загальна кількість загиблих перевищує 9000 осіб. Міжнародний комітет Червоного Хреста кваліфікував бойові дії в районах Хомса та Ідліба, як локальні громадські війни.

Згідно Керівництва УВКБ ООН із процедур та критеріїв визначення статусу біженців згідно Конвенції 1951 року и протоколу 1967 року (п. 171): «... якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування».

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, яка відображена в рішенні від 28.06.2011 року №8319/07 та 11449/07 у справі Суфі і Ельмі проти Сполученого Королівства повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання (п.п.217-241).

Окрім того, згідно офіційної позиції УВКБ ООН за листопад 2015 року, на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково накладаються один на одного, та в які все більшою мірою залучаються різні регіональні та міжнародні актори. Країна сильно роздроблена, оскільки сторони конфлікту, у тому числі Збройні сили ОСОБА_1, угрупування «Ісламська держава Іраку та аль - Шама», антиурядові озброєні групи і курдські сили, здійснюють контроль над різними регіонами країни, надаючи на них свій вплив. Оскільки міжнародні зусилля із припинення конфлікту в ОСОБА_1 результатів досі не принесли, його активне продовження спричиняє за собою руйнівні наслідки для сирійського населення, у тому числі зростання числа жертв серед цивільного населення, масштабне переміщення людей усередині країни і за її межі, а також безпрецедентну по масштабах гуманітарну кризу. У деяких районах між урядовими і неурядовими силами досягнуті неміцні угоди про локальне припинення вогню, які привели до тимчасової деескалації бойових дій на місцевому рівні. (ч. 2 Рекомендацій з питань міжнародного захисту щодо осіб, які залишають САР УВКБ ООН від листопада 2015 року).

Відповідно до ч. 7 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, за наявними даними, кількість осіб, які загинули в результаті конфлікту з його початку у 2011 році, оцінюється від 145 до більше 250 тис. чол. Найбільша кількість жертв зареєстрована в провінції ОСОБА_3, далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дераа і Хама. Найбільше число загиблих - серед чоловіків (як бойовиків, так і цивільних), тоді як на жінок та дітей, за повідомленнями, доводиться чверть усіх випадків смерті серед цивільного населення. Повідомляється, що погіршення стану сирійської системи охорони здоров'я в результаті конфлікту призвело до тисячі смертей від хронічних захворювань, яким можна було запобігти в звичайних умовах, а також до передчасних смертей від звичайно несмертельних інфекційних захворювань, захворювань, що виникають у новонароджених, і недоїдання. Крім того, в результаті конфлікту сотні тисяч людей отримали поранення, які часто призводять до тривалої непрацездатності, а ще більше людей страждають від наслідків психологічних травм, викликаних тим, що вони стали свідками насильства, втрати членів сім'ї, вимушених переміщень та поневірянь.

Згідно із ч. 41 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, у світлі розвитку подій і зміни обставин в ОСОБА_1, можливо, буде доцільно переглянути (якщо цього ще не було зроблено) рішення у справах сирійців та палестинців, що постійно мешкали у ОСОБА_1, чиї клопотання про надання притулку в минулому були відхилені, щоб ті, хто в силу обставин, що змінилися має обґрунтовані причини звернутися про надання притулку як біженці «на місці» (sur place), могли розраховувати на ухвалення відповідного рішення, яке дозволить їм користуватися захистом і правами, що випливають з визнання їх біженцями.

Відповідно до ч. 44 Рекомендацій УВКБ ООН від листопада 2015 року, враховуючи актуальність даного питання на тлі збільшення навантаження на сусідні з ОСОБА_1 держави і відновлення припливу біженців, УВКБ ООН повторює свій заклик до держав, які не є сусідами ОСОБА_1, вивчити конкретні та ефективні способи вираження солідарності та розділення відповідальності за захист сирійських біженців.

Отже, існують загальновідомі офіційні документи, які підтверджують обґрунтованість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження, в якій існує військовий конфлікт, що є умовами для надання додаткового захисту у відповідності до вимог п. п. 4, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищевикладене, ситуації в ОСОБА_1 за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

Суд зазначає, що ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

За таких обставин, суд вважає, що формальне ставлення з боку відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, матеріалів особової справи та наявної інформації по країні походження, призвело до прийняття неправомірного рішення щодо відмови Лабві Ісмаіл Гхазі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позов частково суд враховує те, що позивачу не може бути наданий статус біженця, оскільки за матеріалами особової справи не вбачається переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, позивач виїхав з країни походження легально, він не зазначав про будь-які переслідування щодо нього або членів його родини, тощо, однак, є всі умови для надання позивачу додаткового захисту.

Враховуючи викладене, позов Лабві Ісмаіл Гхазі підлягає частковому задоволенню, рішення Державної міграційної служби України № 592-16 від 30.11.2016 року про відмову Лабві Ісмаіл Гхазі у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підлягає скасуванню, та відповідача має бути зобовязано прийняти рішення про визнання Лабві Ісмаіл Гхазі особою, яка потребує додаткового захисту.

Керуючись ст.ст. 69-71, 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Лабві Ісмаіл Гхазі до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення № 592-16 від 30.11.2016 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання Лабві Ісмаіл Гхазі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту задовольнити частково.

Визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України № 592-16 від 30.11.2016 року про відмову у визнанні Лабві Ісмаіл Гхазі біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зобовязати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання Лабві Ісмаіл Гхазі особою, яка потребує додаткового захисту.

В задоволенні іншої частини позовних вимог Лабві Ісмаіл Гхазі відмовити.

Постанова набирає законної сили у порядку ст. 254 КАС України.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі в Одеський окружний адміністративний суд апеляційної скарги на постанову протягом 10 днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга на постанову подається до Одеського окружного адміністративного суду та одночасно її копія надсилається до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий суддя - Л.І. Свида

Судді - Я.В. Балан

- ОСОБА_4