Справа № 2а-4347/10/2370
Суддя: В.В. Гаращенко
Дата ухвалення: 2010-10-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

№ 2а-4347/10/2370

06.10.2010 р. м. Черкаси

12 год. 40 хв.

Черкаський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гаращенка В.В.,

при секретарі Бондар Т.П.,

за участю:

представника позивача: ОСОБА_1 за довіреністю;

представника відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси адміністративну справу за позовом Черкаської міської ради до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Черкаській області про визнання протиправною вимогу, а дії неправомірними,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулась Черкаська міська рада з позовною заявою до підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби головного управління юстиції у Черкаській області, в якій просить визнати протиправною вимогу державного виконавця від 09.09.2010 року № 4753-08-01-28, а дії державного виконавця щодо вимоги сплатити кошти в сумі 5259 грн. 16 коп. по виконавчому провадженню ВП № 17109469 неправомірними.

Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що 28.01.2010 року відкрито виконавче провадження щодо стягнення з Черкаської міської ради боргу в сумі 52391 грн. 56 коп. за рішенням господарського суду Черкаської області від 21.09.2009 року у справі № 05/1863.

При цьому, наполягає на тому, що постанова про закінчення виконавчого провадження ВП № 17109469 прийнята на підставі повного фактичного виконання Черкаською міською радою зазначеного рішення господарського суду Черкаської області, сплата заборгованості в розмірі 52391 грн. 56 коп. відбулась в добровільному порядку, тому вимога державного виконавця щодо сплати коштів в сумі 5259 грн. 16 коп. (з яких 5239 грн. 16 коп. виконавчий збір та 20 грн. витрати на проведення виконавчих дій) є безпідставною.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі та неодноразово зазначав, що в період виконання відповідачем наказу суду відбувався процес формування та затвердження міського бюджету, вказана сума заборгованості не відразу увійшла до зобовязань міського бюджету та не могла відразу бути відшкодована стягувачеві, про що неодноразово повідомлялось підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Черкаській області.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечила повністю, просила в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що відповідачем вчинено всі дії відповідно до норм чинного законодавства.

Крім того, відповідачем надано письмове заперечення проти позову, в якому зазначається, що 28.01.2010 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження, про що винесено відповідну постанову, копії якої надіслано боржнику для виконання. Після проведення ряду виконавчих дій виконавче провадження закінчено, про що винесено постанову про закінчення виконавчого провадження від 17.08.2010 року в звязку з повним фактичним виконанням. Проте, в звязку з тим, що у встановлений для добровільного виконання термін боржником рішення суду не виконано, 27.05.2010 року винесено постанову про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій в загальній сумі 5259 грн. 16 коп. та надіслано позивачу. Крім того, відповідачем зазначено, що вимога за своєю природою не є процесуальним документом, тому оскарженню чи скасуванню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 Кодексу адміністративного судочинства України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси.

Закон який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку є Закон України "Про виконавче провадження" від 21 квітня 1999 року №606-XIV (далі Закон «№606- XIV»). При цьому вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

28 січня 2010 року відповідачем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу № 05/1863, виданого господарським судом Черкаської області про стягнення з Черкаської міської ради на користь субєкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_3 51756 грн. боргу, 517 грн. 56 коп. державного мита та 118 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. Вказану постанову позивач отримав, оскільки останній направив відповідачу лист про відсутність коштів для добровільного виконання рішення суду.

В силу ст. 24 Закону №606-XIV державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п'ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до п. 4.16.2 Інструкції про проведення виконавчих дій постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документу державному виконавцю після завершення строку, наданого для добровільного виконання, та встановлення, що рішення у добровільному порядку не виконано.

За невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом.

Постанови про стягнення виконавчого збору і витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій прийняті заступником начальника відповідача 27.05.2010 року, про що повідомлено позивача шляхом надсилання супровідним листом 27.05.2010 №2504.09.01 вищезазначених постанов.

Відповідно до ст. 3 Закону №606-XIV державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи, зокрема, як постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Враховуючи, що сума коштів, що передана стягувача за виконавчим документом дорівнювала 52391 грн. 56 коп., сума виконавчого збору склала 5259 грн. 16 коп. в т.ч. 20 грн. витрат на проведення виконавчих дій.

17.08.2010 року відповідачем на підставі повного фактичного виконання Черкаською міською радою рішення суду прийнята постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Черкаської області №05/1863.

Проте, відповідно до ст. 46 Закону №606-XIV у разі коли виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому цим Законом. Такі дії вчиненні відповідачем 17.08.2010 року прийнято постанову про виділення виконавчого провадження в окреме провадження по виконанню постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій. Зазначені постанови, надіслано позивачу супровідним листом №4089-09-01.

Як встановлено судом, постанова про відкриття виконавчого провадження винесена 28.01.2010 року з надання семиденного строку для добровільного виконання виконавчого документа. Таким чином, право відповідача на прийняття постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій виникло після сплину семиденного строку.

Отже, посилання позивача на процес формування та затвердження міського бюджету та в звязку з цим відсутності коштів, що унеможливлювало вчасне відшкодування боргу, суд розцінює критично та приходить до висновку, що оскільки відсутність коштів не звільняє від зобовязання, таким чином, постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій прийняті відповідачем правомірно, більше того, прийнятті вони значно пізніше в часі - лише 27.05.2010 року.

Насамкінець, судом встановлено, що 18 серпня 2010 року на адресу позивача надіслано лист за змістом з вимогою сплатити виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій до 26.08.2010 року, крім того 09.09.2010 року відповідачем повторно направлено вимогу про сплату витрат та збору, додавши до листа постанови про стягнення виконавчого збору та витрат на проведення виконавчих дій.

Враховуючи, що державний виконавець, як працівник органу державної виконавчої служби зобовязаний здійснити всі необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання виконавчих документів, а нормативні акти, що визначають порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) не забороняють відповідачу направляти письмові листи вимоги, які не є процесуальними документами, носять інформаційний характер щодо необхідності вчинення боржником певних дій та не породжують для боржника юридичних наслідків, отже суд приходить до висновку, що заявлена позивачем вимога визнати протиправною вимогу державного виконавця від 09.09.2010 року №4753-08-01-28 не підлягає до розгляду судом.

Відповідно до ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та обєктивному дослідженні.

Виходячи з заявлених вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що відповідач діяв з урахуванням принципу законності, закріпленого в ст. 19 Конституції України, а тому викладені в позовній заяві доводи позивача є необґрунтованими.

За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 17, 86, 159, 162, 163, 186, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена за правилами, встановленими ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови виготовлений 07 жовтня 2010 року.

Суддя В.В. Гаращенко