Справа № 466/822/17
Суддя: Матковська Зоряна Мирославівна
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 р. Справа № 876/3812/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді: Матковської З.М.,

суддів: Каралюса В.М., Улицького В.З.,

при секретарі судового засідання: Дутка І.С.

за участю представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова на постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2017 року у адміністративній справі №466/822/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова про визнання дій протиправним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся в суд з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова, в якому просить визнати неправомірними дії щодо призупинення виплати пенсії за віком з 01 червня 2015 року; зобов'язати відновити з 01 червня 2015 року виплату пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та здійснити її нарахування і виплату за період з 01 червня 2015 року по 18 грудня 2016 року; визнати неправомірними дії щодо обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 88% від заробітної плати та зобов'язати здійснити обчислення довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітної плати судді, починаючи з 19 грудня 2016 року.

Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2017 року позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії управління Пенсійною фонду України в Шевченківському районі м. Львові щодо призупинення ОСОБА_2 виплати пенсії за віком з 01 червня 2015 року. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львові відновити ОСОБА_2, з 01 червня 2015 року виплату пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та здійснити її нарахування і виплату за період з 01 червня 2015 року по 18 грудня 2016 року. Визнано неправомірними дії управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львові щодо обчислення ОСОБА_2 розміру довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 88% від заробітної плати. Зобов'язано управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львові здійснити ОСОБА_2 обчислення довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітної плати судді, починаючи з 19 грудня 2016 року.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, відповідачем подана апеляційна скарга, в якій зазначає, що постанова суду першої інстанції є незаконною та необґрунтованою, прийнятою з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідністю висновків обставинам справи, неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. Просить постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В судовому засіданні апеляційного розгляду справи представник відповідача апеляційну скаргу підтримала з підстав зазначених у скарзі, просила постанову суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову.

Позивач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату судового засідання. Відповідно до ч. 4 ст.196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду справи, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне. ОСОБА_2 працював на посаді народного судді Ленінського районного народного суду м. Львова з 11.1979 по 06.1982. Буського районного народного суду Львівської області з 06.1982 по 06.1990, судді, голови Шевченківського районною суду м. Львова з 06.1990 по 02.1999, судді Львівського апеляційного адміністративного суду з 11.2010 по 12.2016 року.

Загальний трудовий стаж становить 45 років, стаж роботи на посаді судді більше 30 років, куди входить половину терміну перебування на строковій службі (листопад 1970- листопад 1973) та половину строку навчання на юридичному факультеті Львівського державного університету (1974-1979).

16.12.2016року позивача виключено із штату Львівського апеляційного адміністративного суду у зв'язку із звільненням у відставку.

З 21.03.2012 року ОСОБА_2 перебуває на обліку як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Однак, з 1 квітня 2015 року нарахування та виплата позивачу пенсії призупинилася.

З листа-відповіді Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львові від 22.12.2016 року №Д-196 видно, що в поновленні виплати йому пенсії було відмовлено.

Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що позивач має право на відновлення виплати пенсії за віком та отримання щомісячного довічного грошового утримання в розмірі 90% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Щодо позовних вимог позивача про визнання неправомірними дії щодо призупинення виплати пенсії за віком з 01 червня 2015 року та зобов'язання відновити з 01 червня 2015 року виплату пенсії, призначеної відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та здійснення її нарахування і виплату за період з 01 червня 2015 року, колегія суддів зазначає наступне.

1 квітня 2015 року набрав чинності Закон №213-VIII, яким внесено зміни до статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та визначено, що тимчасово, у період з 1 квітня по 31 грудня 2015 року. у період роботи особи (крім інвалідів І та ІІ груп, інвалідів війни ІІІ групи та учасників бонових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України від 22 жовтня року №3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту») на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічною грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до Закону №1058-1V, не виплачуються.

Пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону №213-VІІІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у чому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до вищезазначених законів.

Оскільки №213-VІІІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону №2453-VI.

Таким чином, з 1 червня 2015року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно Законом №2453-VI, втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону №1058-ІV.

Крім того, Конституційний Суд України в своїх рішеннях неодноразово вказував про недопущення звуження чи скасування соціальних гарантій.

Так, в Рішенні Конституційного Суду України №25-рп/2009 від 07.10.2009 року Конституційний Суд України визначив, що конституційне право на соціальний захист включає і право громадян на забезпечення їх у старості. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до яких громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

В Рішенні Конституційного Суду України №3-рп/2012 від 25.01.2012 року Конституційний Суд України вказав, що однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобовязана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Отже, з наведених підстав положення частини другої статті 47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» в редакції Закону України №911-VIII від 24.12.2015 року щодо припинення виплати пенсії особам, що їм призначені на час їх роботи на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту цих осіб та суперечать приписам Конституції України стосовно рівності конституційних прав громадян незалежно від роботи на будь-якій посаді після призначення пенсії.

Крім того, аналіз зазначених нормативних актів вказує, що на час виникнення спірних відносин проаналізовані нормативні акти по різному регулювали питання виплати пенсії за віком (повною непрацездатністю), тому з огляду на ієрархію нормативних актів, застосуванню підлягає Конституція України.

Щодо правомірності прийняття управлінням ПФУ рішення про припинення виплати пенсії позивачу, то суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообовязковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до п. 2 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 р. №280, Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією, законами України та іншими нормативними актами.

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи, які у своїй діяльності також повинні дотримуватися, в першу чергу, Конституції України.

Тому, суд апеляційної інстанції наголошує, що органи пенсійного забезпечення, здійснюючи свої повноваження зобовязані в першу чергу дотримуватися Конституції України.

Отже, ухвалюючи рішення про припинення виплати пенсії позивачу відповідач порушив приписи Конституції України.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що право позивача, за захистом якого він звернувся до суду, також гарантовано ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки підпадає під визначення «майно» в розумінні вказаної норми Конвенції, і цього «майна» позивач був позбавлений.

Необхідність застосування положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод під час вирішення справ обумовлена ст. 8 КАС України та Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Так, у справі «Пічкур проти України», № 10441/06, п. 41, рішення від 07.02.2014 року Європейський Суд (ЄСПЛ) зазначив, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким передбачено право на соціальні виплати, обумовлені або не обумовлені попередньою сплатою внесків, це законодавство має вважатися таким, що породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Першого протоколу до Конвенції, для осіб, що відповідають вимогам такого законодавства.

У розглядуваній справі, як вже було досліджено судом, Конституція України та Закон України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» визначали чіткі підстави отримання пенсії вік та мінімальний стаж роботи. Отже, отримувана позивачем пенсія є «майном», гарантованим ст.1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції втручання у майнові права допускається лише в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права.

Правомірність такого втручання перевіряється застосуванням алгоритму, виведеному ЄСПЛ у своїй практиці, відповідно до якого втручання має бути законним, повинно переслідувати легітимну мету (в інтересах суспільства) та забезпечувати справедливий баланс між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної людини.

Крім того, таке позбавлення «майна» стосувалося не всіх осіб, які після оформлення права на пенсію за віком продовжили працювати, а лише окремої категорії осіб, що працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів».

Тому, суд апеляційної інстанції звертає увагу на порушення, як статті 24 Конституції України, так і статті 14 Конвенції про захист прав та основоположних свобод.

Стаття 24 Конституції України визначає, що громадяни України мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.

Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Суд апеляційної інстанції вже наводив висновки Конституційного Суду України щодо неприпустимості дискримінації щодо права, за захистом якого і звернувся позивач.

Стаття 14 Конвенції проголошує, що користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.

За практикою ЄСПЛ ст. 14 Конвенції не існує незалежно від її інших норм, але вона може грати важливу автономну роль, доповнюючи та уточнюючи їх, надаючи особам гарантії від будь-якого виду дискримінації при здійсненні ними своїх прав та свобод, гарантованих Конвенцією (справа «MARCKX проти Бельгії», № 6833/74, п. 32, рішення від 13.06.1979 року).

У справі «Пічкур проти України», №10441/06, п. 40, рішення від 07.02.2014 року Суд зазначив, що заборона дискримінації за статтею 14 Конвенції поширюється за межі використання прав та свобод, гарантування яких кожною державою вимагається Конвенцією та протоколами до неї. Вона також застосовується до тих додаткових прав, що входять до загальної сфери застосування будь-якої статті Конвенції, які держави добровільно вирішили гарантувати.

Щодо позовних вимог позивача визнання неправомірними дії щодо обчислення розміру довічного грошового утримання судді у відставці, який складає 88% від заробітної плати та зобов'язання здійснити обчислення довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% від заробітної плати судді, починаючи з 19 грудня 2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

Частиною 1 статті 126 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканість суддів гарантується Конституцією і законами України.

Відповідно до пункту 8 частини 4 статті 48 Закону «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VI незалежність судді забезпечується належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу визначених Конституцією України гарантій незалежності судді (частина 6 статті 47 вказаного Закону).

Конституційний Суд України у своєму рішенні від 14.12.2011 року №18-рп/2011 офіційно розтлумачив поняття «щомісячне довічне грошове утримання», зокрема таке поняття означає неоподатковану грошову виплату як судді, який, маючи право на відставку продовжує працювати на посаді судді і одержує її з Державного бюджету України у вигляді щомісячного грошового утримання, так і судді у відставці, який одержує її з Пенсійного Фонду.

Згідно з ч. 4 ст. 43 Закону України від 15.12.1992 р. №2862-XII «Про статус суддів» встановлено, що судді у відставці, які мають стаж роботи на посаді судді не менш 20 років, виплачується за його вибором пенсія або звільнене від сплати податку щомісячне довічне грошове утримання у розмірі 80% заробітної плати працюючого на відповідній посаді судді. За кожний повний рік роботи понад 20 років на посаді судді розмір щомісячного довічного утримання збільшується на два відсотки заробітку, але не більш ніж 90% заробітку судді.

Відповідно до пункту 11 Перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 р. №2453-VI судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим Законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим Законом.

В абз. другому п. 25 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів», коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів». За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного Закону.

Як видно з матеріалів справи, стаж роботи позивача на посаді судді становить понад 30 років.

Таким чином, відповідач мав би визначити розмір щомісячного грошового утримання позивачеві, виходячи не з 88%, а з 90% його грошового утримання як судді.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Приведені в апеляційні скарзі доводи, висновку суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування постанови суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.

Керуючись статтями 160 ч. 3, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова залишити без задоволення, а постанову Шевченківського районного суду м. Львова від 17 лютого 2017 року у адміністративній справі №466/822/17 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя З.М. Матковська

Судді В.М. Каралюс

ОСОБА_3

Повний текст ухвали складено 25.04.17р.