Справа № 815/2236/17
Суддя: Гусев О. Г.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/2236/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 квітня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд в складі:

Судді - Гусева О.Г.,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До суду надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області за результатмом якого позивач просить: визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області; зобовязати Головне управління Національної поліції в Одеській області прийняти від позивача вдруге пакет документів, що додається до заяви позивача від 09.03.2017 року із висновками щодо виплати грошової допомоги у звязку з встановленням ІІ групи інвалідності та направити вказані документи до Міністерства внутрішніх справ України; постановити окрему ухвалу у відношенні т.в.о. начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_2, який порушив законодавство.

Позивач та її представник в судовому засіданні проти розгляду справи в порядку письмового провадження не заперечували.

Відповідач по справі в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомив, заяву про відкладення розгляду справи до суду не надав, свої заперечення на заявлені позовні вимоги не представив.

Керуючись ч.6 ст.128 КАС України, оскільки до суду з'явилися не всі особи, які беруть участь у справі, за наявності підстав для розгляду справи в даному судовому засіданні, та враховуючи відсутність потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив про розгляд справи у письмовому провадженні.

Вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 проходила службу на посаді заступника начальника відділу Малиноського ВП в м. Одесі Головного управління національної поліції в Одеській області у званні майора поліції. На службі в МВС з 1997 року.

Наказом начальника Головного управління національної поліції в Одеській області №715 о/с від 26.07.2016 року звільнена зі служби зі служби в поліції за п.2 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (через хворобу).

Підставою для видання наказу ГУ НП в Одеській області від 26.07.2016 року № 715 о/с слугували: рапорт майора поліції ОСОБА_1 від 22.07.2016 року, подання т.в.о. начальника Малиновського відділу поліції в м. Одесі ГУ НП в Одеській області від 22.07.2016 року та свідоцтво про хворобу № 285/2, видане ВЛК ДУ ТМО МВС України по Одеській області від 20.07.2016 року.

Згідно свідоцтва про хворобу №285/2 Військово-лікарська комісія ТМО МВС України по Одеській області за розпорядженням начальника відділу Малиновського відділу поліції в м.Одесі здійснила медичний огляд ОСОБА_1, за результатами огляду встановлено, що захворювання позивача повязане з проходженням служби в ОВС, також позивач непридатний до служби в поліції.

Обласною медико-соціальною експертною комісією № 1 складено довідку серії 10ААВ № 807359, згідно якої ОСОБА_1 встановлено ІІ групу інвалідності у звязку з захворюванням, повязаним з проходженням служби в ОВС.

Згідно довідки Обласної медико-соціальної експертної комісії № 1 Серія ААА № 127193, ОСОБА_1 встановлена ступінь втрати професійної працездатності - 75%.

09.03.2017 року позивач звернулася до начальника ГУ НП в Одеській області з заявою, в якій просила виплатити їй грошову допомогу у звязку з встановленням інвалідності 2 (другої) групи працівника міліції, що настала в період проходження в органах внутрішніх справ. Також додала до заяви: копію витягу з наказу начальника ГУ НП, свідоцтва про хворобу, довідку МОЗ України про визначення втрати професійної працездатності,

За результатами розгляду вищевказаної заяви позивача від 09.03.2017 року листом Управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Одеській області від 21.03.2017 року № 14/1-С-423 надані позивачем документи повернуті без виконання та повідомлено позивача про те, що згідно наданої нею довідки МСЕК право на отримання одноразової грошової допомоги позивач набула після звільнення зі служби в поліції як поліцейський. Посилаючись на ст.97 Закону України «Про Національну поліцію» відповідач у вказаному листі зазначив, що поліцейським виплата допомоги у разі встановлення інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби в поліції, у той час як захворювання позивача, згідно довідки МСЕК, повязане з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Призначення та виплата одноразової грошової допомоги поліцейським, втрата працездатності яких повязана з проходженням служби в органах внутрішніх справ Законом України «Про Національну поліцію» не передбачена.

Згідно приписів ч.1 ст.2 Закону України «Про Національну поліцію», завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Частиною 1 ст.6 Закону України «Про Національну поліцію», поліція у своїй діяльності керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 97 Закону України «Про Національну поліцію», одноразова грошова допомога в разі загибелі (смерті), визначення втрати працездатності поліцейського (далі - одноразова грошова допомога) є соціальною виплатою, гарантованою допомогою з боку держави, яка призначається і виплачується особам, які за цим Законом мають право на її отримання, у разі визначення поліцейському інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням ним служби в поліції, протягом шести місяців після звільнення його з поліції внаслідок причин, зазначених у цьому пункті.

Закон України Про Національну поліцію № 580-VIII (далі Закон України № 580-VIII) було прийнято 02.07.2015 року та опубліковано в газеті Голос України 06.08.2015 року.

У пп.1 п.1 Прикінцевих та перехідних положень наведеного Закону закріплено, що цей Закон набирає чинності через три місяці з дня, наступного за днем його опублікування, крім пунктів 1, 2, 3, 7-13, 15, 17-18 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення цього Закону, які набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування.

Пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень вказаного Закону визнано такими, що втратили чинність: Закон України "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., N 4, ст. 20 із наступними змінами); Постанову Верховної Ради Української РСР "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про міліцію" (Відомості Верховної Ради УРСР, 1991 р., N 4, ст. 21).

Згідно абзацу 3 п.15 Прикінцевих та перехідних положень розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», право на отримання одноразової грошової допомоги, інших виплат, передбачених Законом України "Про міліцію", зберігається і здійснюється в порядку, що діяв до набрання чинності Законом України "Про Національну поліцію".

Частиною 6 ст.23 Закону України «Про міліцію» було передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного працівнику міліції під час виконання ним службових обов'язків, яке призвело до встановлення йому інвалідності, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 250-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності I групи, 200-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності II групи, 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі встановлення інвалідності III групи в порядку та на умовах, визначених ОСОБА_3 Міністрів України. Визначення ступеня втрати працездатності працівником міліції у період проходження служби в органах внутрішніх справ у кожному випадку ушкодження здоров'я здійснюється в індивідуальному порядку відповідно до законодавства.

Відповідно до статті 23 Закону України "Про міліцію" Постановою ОСОБА_3 Міністрів України від 21.10.2015 року № 850 затверджено Порядок та умови призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції (далі за текстом - Порядок).

Згідно з п.1 Порядку, ці Порядок та умови визначають механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги (далі - грошова допомога) у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без установлення інвалідності працівника міліції.

Пунктом 2 Порядку врегульовано, що днем виникнення права на отримання грошової допомоги є, зокрема, у разі встановлення працівнику міліції інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності - дата встановлення втрати працездатності, що зазначена в довідці медико-соціальної експертної комісії.

Відповідно до положень пп.3 п.2 Порядку, грошова допомога призначається і виплачується у разі установлення працівникові міліції інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого під час виконання ним службових обов'язків, а також інвалідності, що настала в період проходження служби в органах внутрішніх справ або не пізніше ніж через три місяці після звільнення із служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження служби в органах внутрішніх справ, у розмірі:

- 250-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності I групи;

- 200-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності II групи;

- 150-кратного прожиткового мінімуму, установленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.

Згідно приписів п.7 Порядку, працівник міліції, якому призначається грошова допомога у разі встановлення інвалідності чи часткової втрати працездатності без установлення інвалідності, подає за місцем служби такі документи:

- заяву (рапорт) про виплату грошової допомоги у зв'язку з установленням інвалідності або ступеня втрати працездатності без установлення інвалідності за формою згідно з додатком до цих Порядку та умов;

- довідку медико-соціальної експертної комісії про результати визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності (у відсотках).

До заяви додаються копії:

- довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією;

- постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв'язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання;

- акта розслідування нещасного випадку та акта, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва) працівника міліції, зокрема про те, що воно не пов'язане з учиненням ним кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком учинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп'яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, за формою, що затверджується МВС;

- сторінок паспорта з даними про прізвище, ім'я та по батькові і місце реєстрації;

- документа, що підтверджує реєстрацію у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків (сторінки паспорта громадянина України - для особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомила про це відповідному контролюючому органу і має відповідну відмітку у паспорті громадянина України).

Відповідно до п.8 Порядку, керівник органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, подає МВС в 15-денний строк з дня реєстрації документи, зазначені в пунктах 6 або 7 цих Порядку та умов, висновок щодо виплати грошової допомоги, а також у разі загибелі (смерті) працівника міліції: витяг з наказу про виключення загиблого (померлого) працівника міліції із списків особового складу; витяг з особової справи про склад сім'ї загиблого (померлого) працівника міліції.

Згідно з п.9 Порядку, МВС в місячний строк після надходження зазначених у пункті 8 цих Порядку та умов документів приймає рішення про призначення або у випадках, передбачених пунктом 14 цих Порядку та умов, про відмову в призначенні грошової допомоги і надсилає його разом із зазначеними документами керівникові органу внутрішніх справ, у якому проходив (проходить) службу працівник міліції, для видання наказу про виплату такої допомоги, або у разі відмови - для письмового повідомлення осіб із зазначенням мотивів відмови.

З довідки до акта огляду МСЕК серії 10АВВ № 807359 та інших наданих позивачем документів вбачається, що позивач набула право на отримання одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням їй ІІ групи інвалідності, яку вона отримала під час проходження служби в органах внутрішніх справ.

Суд вважає безпідставними твердження відповідача про те, що позивач не має права на отримання одноразової грошової допомоги через те, що захворювання позивача повязане з проходженням служби в органах ОВС, а не в поліції, оскільки таке твердження прямо суперечить абзацу 3 п.15 Прикінцевих та перехідних положень розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».

Крім того, відповідно до частини другої статті 81 Цивільного кодексу України, юридичні особи, залежно від порядку їх створення, поділяються на юридичних осіб приватного права та юридичних осіб публічного права. Юридична особа публічного права створюється розпорядчим актом Президента України, органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Частиною третьою вказаної статті передбачено, що порядок утворення та правовий статус юридичних осіб публічного права встановлюються Конституцією України та законом.

Порядок утворення, реорганізації та ліквідації міністерств та інших центральних органів виконавчої влади врегульовано статтею 5 Закону України Про центральні органи виконавчої влади від 17.03.2011 р. № 3166-VI (далі - Закон № 3166-VI).

Утворення, реорганізація та ліквідація міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади здійснюються з урахуванням завдань ОСОБА_3 Міністрів України, а також з урахуванням необхідності забезпечення здійснення повноважень органів виконавчої влади і недопущення дублювання повноважень (ч. 3 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох центральних органів виконавчої влади (ч. 4 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Міністерство, інший центральний орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації (ч. 5 ст. 5 Закону №3166-VI).

Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, щодо яких набрав чинності акт Президента України про їх припинення, продовжують здійснювати повноваження та функції у визначених сферах компетенції до завершення здійснення заходів з утворення міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, до якого переходять повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що припиняється, та можливості забезпечення здійснення ним цих функцій і повноважень, про що видається відповідний акт ОСОБА_3 Міністрів України (ч.7 ст. 5 Закону №3166-VI).

ОСОБА_3 Міністрів України про ліквідацію міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади визначається орган виконавчої влади, якому передаються повноваження та функції міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, що ліквідується (ч. 8 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією чи ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, визначається ОСОБА_3 Міністрів України (ч. 9 ст. 5 Закону № 3166-VI).

Відповідно до частини дев'ятої статті 5 Закону України Про центральні органи виконавчої влади ОСОБА_3 Міністрів України 20.10.2011 р. прийняв постанову № 1074, якою затвердив Порядок здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади (далі - Порядок № 1074), що визначає механізм здійснення заходів, пов'язаних з утворенням, реорганізацією або ліквідацією міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів.

За приписами пунктів 4-6 Порядку № 1074 орган виконавчої влади утворюється шляхом утворення нового органу виконавчої влади або в результаті реорганізації (злиття, поділу, перетворення) одного чи кількох органів виконавчої влади.

Орган виконавчої влади припиняється шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації.

Права та обов'язки органів виконавчої влади переходять у разі ліквідації органу виконавчої влади і передачі його завдань та функцій іншим органам виконавчої влади - до органів виконавчої влади, визначених відповідним актом ОСОБА_3 Міністрів України.

Системний аналіз наведених вище норм Цивільного кодексу України, Закону № 3166-VI та Порядку № 1074 дає підстави для висновку, що порядок утворення та припинення юридичних осіб публічного права є відмінним від порядку утворення та припинення юридичних осіб приватного права. Тобто, у разі ліквідації органу виконавчої влади, держава відповідним актом ОСОБА_3 Міністрів України передає його завдання та функції новоствореному центральному органу виконавчої влади, забезпечуючи у такий спосіб безперервне виконання функцій держави. Таким чином, територіальні органи міністерств не можуть діяти інакше, ніж це передбачено актами Президента України чи ОСОБА_3 Міністрів України, виданими для забезпечення виконання відповідними міністерствами своїх функцій.

Беручи до уваги вищевикладене, суд вважає, що встановлена законодавством можливість ліквідації державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) установи, що ліквідується, не виключає, а передбачає обов'язок роботодавця (держави) з дотримання гарантованих державою прав та інтересів працівників ліквідованої установи.

Отже, оскільки відповідач Головне управління Національної поліції в Одеській області, прийняв на себе функції та повноваження Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області, а також враховуючи положення абзацу 3 п.15 Прикінцевих та перехідних положень розділу XI Закону України «Про Національну поліцію», відповідач повинен забезпечити позивачу дотримання її прав щодо виплати одноразової грошової допомоги у звязку з інвалідністю, отриманою від час проходження служби в ОВС.

Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача щодо визнання протиправними дій ГУ НП в Одеській області щодо повернення пакета документів, доданих до заяви позивача про виплату грошової допомоги у звязку з встановленням ІІ групи інвалідності.

На думку суду, суб'єктом владних повноважень також порушено принцип захисту обґрунтованих сподівань (reasonable expectations), який тісно пов'язаний із принципом юридичної визначеності (legal certainty) і є невід'ємним елементом принципу правової держави та верховенства права. Як зазначено у справі Black Clawson Ltd. v. Papierwerke AG, (1975) AC 591 at 638, сприйняття верховенства права як конституційного принципу вимагає того, аби будь-який громадянин, перед тим, як вдатися до певних дій, мав змогу знати заздалегідь, які правові наслідки настануть.

Сутність принципу правової визначеності Європейський суд визначив як забезпечення передбачуваності ситуації та правовідносин у сферах, що регулюються, цей принцип не дозволяє державі посилатись на відсутність певного правового акта, який визначає механізм реалізації прав і свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Як зазначив Європейський суд у справі Yvone van Duyn v. Home Office, принцип правової визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатись на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії.

Така дія названого принципу пов'язана із іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатись на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

На державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок ("Лелас проти Хорватії", заява N 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява N 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах ("Онер'їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків ("Лелас проти Хорватії", п. 74).

В рішенні у справі П'єрсак проти Бельгії ЄСПЛ зазначив, що він виходитиме з того принципу, що заявник має бути, по можливості, повернений у становище, в якому б він перебував, якби не була порушена стаття 6 Конвенції, таким чином підкреслюючи верховенство обов'язку відновлення status quo ante.

Враховуючи, що позивачу протиправно були повернуті без виконання надані нею документи, суд вважає за необхідне зобовязати відповідача повторно прийняти від ОСОБА_1 пакет документів, що було додано до її заяви від 09.03.2017 року із висновками щодо виплати грошової допомоги у звязку з встановленням ІІ групи інвалідності та направити вказані документи до Міністерства внутрішніх справ України.

Що стосується вимоги позивача про постановлення окремої ухвали у відношенні т.в.о. начальника управління фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку Головного управління Національної поліції в Одеській області підполковника поліції ОСОБА_2, який порушив законодавство суд зазначає, що Кодексом адміністративного судочинства України, а саме ст. 166 КАС України, визначено право, а не обов'язок суду постановляти окремі ухвали в разі виявлення під час розгляду справи порушення закону.

Крім того, ст. 162 КАС України визначено перелік постанов, які може прийняти суд за заявленими позовними вимогами, серед яких відсутня можливість задоволення позовної вимоги позивача про постановлення окремої ухвали суду.

Також, судв зазначає, що позивач не позбавлений права самостійно звернутись з відповідною заявою до компетентних органів прореагувати на вказані ним у позовній заяві порушення.

Згідно з положеннями ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно з вимогами ст.86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищенаведене, адміністративний позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 6-9, 11, 69, 71, 86, ч.6 ст.128, 159-163 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Задовольнити частково адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

Визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Одеській області щодо повернення ОСОБА_1 пакета документів.

Зобовязати Головне управління Національної поліції в Одеській області прийняти від позивача вдруге пакет документів, що додається до заяви позивача від 09.03.2017 року із висновками щодо виплати грошової допомоги у звязку з встановленням ІІ групи інвалідності та направити вказані документи до Міністерства внутрішніх справ України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанову може бути оскаржено до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги через суд першої інстанції протягом десяти днів з дня отримання її повного тексту.

Суддя О.Г. Гусев