Справа № 817/499/17
Суддя: Дорошенко Н.О.
Дата ухвалення: 2017-04-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІВНЕНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

25 квітня 2017 р.Р і в н е 817/499/17
11год. 30хв.

Рівненський окружний адміністративний суд у складі судді Дорошенко Н.О. за участю секретаря судового засідання Янчар О.П. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом

ОСОБА_3

до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області
про визнання бездіяльності незаконною та стягнення вихідної допомоги , -
В С Т А Н О В И В:

До Рівненського окружного адміністративного суду звернулась з адміністративним позовом ОСОБА_3 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про визнання бездіяльності незаконною та стягнення вихідної допомоги.

В обґрунтування позову вказує, що 22.09.2016 Верховною Радою України прийнято постанову № 1600-VIII про звільнення суддів, якою позивача звільнено з посади судді в звязку з виходом у відставку. Зазначає, що відповідно до наказу Гощанського районного суду Рівненської області № 12-К від 03.10.2016 та фактичного проведення розрахунків позивач була звільнена з посади судді та голови Гощанського районного суду 03.10.2016. Відповідно до ч.1 ст.143 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 №1402-VIII, який вступив в дію з 01.10.2016, відповідач був зобовязаний нарахувати та виплатити позивачу вихідну допомогу у розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою, розмір якої становить 26100,00 грн. за місяць. В грудні 2016 року позивач звернулась до відповідача з письмовою заявою з проханням виплатити вихідну допомогу, однак до даного часу така допомога не виплачена. Відтак, позивач вважає незаконною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області щодо вирішення питання по виплаті позивачу вихідної допомоги судді в звязку з відставкою та просить стягнути з відповідача вихідну допомогу в розмірі 78300,00 грн.

Представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримав та зазначив, що датою фактичного звільнення позивача з посади судді у відставку є 03.10.2016 - дата наказу №12-К, оскільки з постановою Верховної Ради України від 22.09.2016 № 1600-VIII позивач була ознайомлена лише 03.10.2016, після її надіслання до Гощанського районного суду з ТУ ДСА в Рівненській області. Представник позивача наголосив, що за даними офіційного веб-сайту Верховної Ради України обумовлена постанова від 22.09.2016 була підписана Головою Верховної Ради України 29.09.2016, а офіційно оприлюднена лише 14.10.2016. Відповідно до ст.57 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обовязки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними. Окрім цього, в листі Державної судової адміністрації України від 14.09.2016 № 10-6529/16, адресованому головам апеляційних судів та начальникам територіальних управлінь ДСА України, зазначено, що датою звільнення судді з посади має бути дата оприлюднення постанови Верховної Ради України про звільнення такого судді на офіційному веб-сайті Верховної Ради України. Станом на дату фактичного звільнення позивача з посади судді набули чинності положення Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII, відповідно до ст.143 якого судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою. Застережень щодо особливого порядку застосування статті 143 Прикінцеві та перехідні положення цього закону не містять. Відтак, вважає, що відповідач неправомірно не виплатив позивачу вихідну допомогу в розмірі, встановленому Законом № 1402-VIII. З наведених підстав представник позивача просив позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_4 управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області (далі ТУ ДСА України в Рівненській області) адміністративний позов не визнав, подав письмове заперечення. Представник відповідача в судовому засіданні надав пояснення, аналогічні наведеному в запереченні. Зокрема, зазначив, що відповідно до Указу Президента України № 503/97 від 10.06.1997 акти Верховної Ради України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття. Отже норма частини першої статті 143 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII не може бути застосована до позивача, оскільки позивач звільнена з посади судді постановою Верховної Ради України №1600-VIII від 22.09.2016, до набрання чинності зазначеною нормою закону. Також зауважив, що наказом Гощанського районного суду від 03.10.2016 № 12-к "Про відрахування зі штату суду голови суду ОСОБА_3М." не було передбачено виплату позивачу вихідної допомоги. За таких обставин, відповідач вважає відсутніми підстави для виплати позивачу вихідної допомоги та просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників сторін, встановивши фактичні обставини справи, перевіривши їх доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх у сукупності, відповідно до вимог закону, суд встановив та врахував наступне.

ОСОБА_3 рішенням Рівненської обласної ради народних депутатів № 185 від 26 лютого 1993 року обрана народним суддею Гощанського районного народного суду та наказом Управління юстиції Рівненської обласної державної адміністрації № 11-к від 02 березня 1993 року зарахована в штат Гощанського районного народного суду на посаду народного судді. З лютого 1994 року суддя Гощанського районного суду Рівненської області.

Постановою Верховної Ради України № 1016-VI від 19 червня 2003 року обрана суддею безстроково. Займала адміністративну посаду голови Гощанського районного суду Рівненської області.

В липні 2016 року ОСОБА_3 звернулась до Вищої ради юстиції України з заявою про звільнення у відставку, яку отримано Вищою радою юстиції України 2 серпня 2016 року.

Постановою Верховної Ради України № 1600-VIII від 22 вересня 2016 року "Про звільнення суддів" відповідно до пунктів 2, 3 та 9 частини пятої статті 126 Конституції України у звязку з поданням заяви про відставку звільнено з посади суддю Гощанського районного суду Рівненської області Рудик Людмилу Миколаївну.

03 жовтня 2016 року ТУ ДСА України в Рівненській області надіслано до Гощанського районного суду Рівненської області постанову Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII.

Наказом Гощанського районного суду Рівненської області № 12-К від 03 жовтня 2016 року "Про відрахування зі штату суду голови суду ОСОБА_3М." на підставі постанови Верховної Ради України "Про звільнення суддів" від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII відраховано ОСОБА_3 зі штату Гощанського районного суду Рівненської області з посади голови суду 03 жовтня 2016 року в звязку з поданням заяви про відставку.

Пунктом 2 цього наказу відділу планово-фінансової діяльності, обліку та звітності територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області наказано провести з ОСОБА_3 повний розрахунок, в тому числі виплатити компенсацію за невикористану частину щорічної основної відпустки.

Згідно з довідкою ТУ ДСА України в Рівненській області від 03 жовтня 2016 року №272 заробітна плата ОСОБА_3, яка враховується при призначенні (перерахунку) щомісячного довічного грошового утримання суддям у відставці, становить 26100,00 грн.

04 жовтня 2016 року за № 03/78/2016 Гощанським районним судом Рівненської області внесено подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці ОСОБА_3 до Корецького обєднаного управління Пенсійного фонду України Рівненської області, в якому зазначено: стаж роботи судді, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання, становить 25 років 0 місяців 2 дні; заробітна плата для обчислення щомісячного довічного грошового утримання становить 26100,00 грн.

Вихідна допомога ОСОБА_3 у зв'язку з виходом відставку не виплачувалась.

Вищевказані фактичні обставини справи підтверджуються дослідженими судом матеріалами справи, сторонами не заперечуються.

Враховуючи зміст позовним вимог, оцінюючи доводи та заперечення сторін та обставини справи, при вирішенні даного адміністративного спору суд враховує наступні норми матеріального права.

Частиною першою статті 126 Конституції України (в редакції станом на 22 вересня 2016 року - прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача) встановлено, що незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України.

Відповідно до частини 4 статті 48 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" №2453-VI від 07 липня 2010 року (в редакції станом на 22 вересня 2016 року, далі - Закон №2453-VI) незалежність судді забезпечується, зокрема: особливим порядком його призначення, обрання, притягнення до відповідальності та звільнення (пункт 1); окремим порядком фінансування та організаційного забезпечення діяльності судів, установленим законом (пункт 7); належним матеріальним та соціальним забезпеченням судді (пункт 8); правом судді на відставку (пункт 11).

Відповідно до пункту 9 частини 5 статті 126 Конституції України (в редакції станом на 22 вересня 2016 року ) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Загальні умови звільнення судді з посади визначені в статті 111 Закону № 2453-VI (в редакції станом на 22 вересня 2016 року), якою встановлено, що суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною пятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Відповідно до статті 120 Закону № 2453-VI (в редакції станом на 22 вересня 2016 року) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Суддя має право у будь-який час перебування на посаді незалежно від мотивів подати заяву про звільнення з посади за власним бажанням.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Згідно з частиною 3 статті 122 Закону № 2453-VI (в редакції станом на 22 вересня 2016 року) повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 звільнена з посади судді постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року № 1600-VIII.

Суд вважає безпідставними покликання позивача на наказ Гощанського райнного суду Рівненської області № 12-К від 03 жовтня 2016 року як на підставу звільнення з посади судді, позаяк такі доводи не відповідають наведеним вище положенням Конституції України та Закону № 2453-VI (в редакції станом на 22 вересня 2016 року). Обумовленим наказом позивач не звільнена з посади судді, а відрахована зі штату суду з посади голови суду з 03 жовтня 2016 року, після звільнення з посади судді постановою Верховної Ради України №1600-VIII від 22 вересня 2016 року.

У зв'язку з цим також слід зазначити, що відповідно до частини 2 статті 20 Закону №2453-VI (в редакції станом на 22 вересня 2016 року) звільнення з посади судді, а також закінчення строку, на який суддю обрано на адміністративну посаду в суді, припиняє його повноваження на адміністративній посаді.

Оцінюючи доводи позивача про те, що постанова Верховної Ради України №1600-VIII від 22 вересня 2016 року була підписана Головою Верховної Ради України 29 вересня 2016 року, а офіційно оприлюднена у Віснику Верховної Ради України 14 жовтня 2016 року, відтак, з урахуванням положень статті 57 Конституції України, не може визначати датою звільнення позивача 22 вересня 2016 року, оскільки станом на 22 вересня 2016 року не набула чинності, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 91 Конституції України (в редакції станом на 22 вересня 2016 року) Верховна Рада України приймає закони, постанови та інші акти більшістю від її конституційного складу, крім випадків, передбачених цією Конституцією.

Статтею 3 Закону України "Про Регламент Верховної Ради України" від 10 лютого 2010 року № 1861-VI (далі Закон № 1861-VI в редакції станом на 22 вересня 2016 року) установлено, що засідання Верховної Ради є відкритими і гласними, крім випадків, установлених Конституцією України та цим Регламентом (частина перша).

Гласність засідань Верховної Ради забезпечується шляхом їх трансляції по телебаченню і радіо, публікації стенографічних бюлетенів засідань Верховної Ради, її рішень у Відомостях Верховної Ради України, газеті "Голос України" та інших виданнях Верховної Ради, а також шляхом розміщення інформації на офіційному веб-сайті Верховної Ради. Час, обсяг, форма трансляції, обсяг друку визначаються відповідно до закону цим Регламентом, окремими постановами Верховної Ради (частина п'ята).

За змістом пункту 3 частини першої статті 78 Закону № 1861-VI Голова Верховної Ради України на виконання повноважень, визначених Конституцією України, підписує акти, прийняті Верховною Радою, чим засвідчує відповідність їх змісту прийнятим рішенням.

Відповідно до статті 46 Закону № 1861-VI рішеннями Верховної Ради України є акти Верховної Ради, а також процедурні та інші рішення, які заносяться до протоколу пленарних засідань Верховної Ради.

Актами Верховної Ради є закони, постанови, резолюції, декларації, звернення, заяви.

Згідно зі статтею 138 Закону № 1861-VI постанови та інші акти (резолюції, декларації, звернення, заяви) Верховної Ради, визначені статтею 46 цього Регламенту, Верховна Рада приймає більшістю голосів народних депутатів від її конституційного складу, крім випадків, визначених Конституцією України.

Постанови Верховної Ради приймаються з конкретних питань з метою здійснення її установчої, організаційної, контрольної та інших функцій. Такі постанови Верховної Ради набирають чинності з дня їх прийняття, якщо інше не передбачено самою постановою (частина друга).

Постанови та інші акти, прийняті Верховною Радою, підписує та оприлюднює Голова Верховної Ради України (частина четверта).

Постанови, прийняті Верховною Радою, які містять положення нормативного характеру, набирають чинності з дня їх офіційного оприлюднення, якщо ними не передбачено інше (частина п'ята).

За змістом частини другої статті 139 Закону № 1861-VI підписані Головою Верховної Ради України постанови та інші акти Верховної Ради не пізніше наступного дня після їх підписання передаються Апаратом Верховної Ради для опублікування в газеті "Голос України" та у Відомостях Верховної Ради України.

Указом Президента України "Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності" від 10 червня 1997 року N 503/97 (далі Указ N503/97) встановлено, що нормативно-правові акти Верховної Ради України і Президента України набирають чинності через десять днів з дня їх офіційного оприлюднення, якщо інше не передбачено самими актами, але не раніше дня їх опублікування в офіційному друкованому виданні.

Акти Верховної Ради України, Президента України, Кабінету Міністрів України, які не мають загального значення чи нормативного характеру, можуть не публікуватися за рішенням відповідного органу. Ці акти та акти з обмежувальними грифами офіційно оприлюднюються шляхом надіслання відповідним державним органам та органам місцевого самоврядування і доведення ними до відома підприємств, установ, організацій та осіб, на яких поширюється їх чинність.

Неопубліковані акти Верховної Ради України і Президента України набирають чинності з моменту одержання їх державними органами або органами місцевого самоврядування, якщо органом, що їх видав, не встановлено інший строк набрання ними чинності.

Акти Верховної Ради України і Президента України про призначення відповідно до законодавства на посади і звільнення з посад набирають чинності з моменту їх прийняття.

Системний аналіз наведених вище положень Закону № 1861-VI та Указу N 503/97 дає підстави для висновку, що постанова Верховної Ради України про звільнення суддів набирає чинності з дня її прийняття відповідно до частини другої статті 138 Закону № 1861-VI .

Відповідно до статті 57 Конституції України (в редакції станом на 22 вересня 2016 року) кожному гарантується право знати свої права і обов'язки.

Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, мають бути доведені до відома населення у порядку, встановленому законом.

Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають права і обов'язки громадян, не доведені до відома населення у порядку, встановленому законом, є нечинними.

Слід зазначити, що для віднесення акту до категорії нормативно-правових необхідна сукупність таких ознак: поширення на всю територію України, вміст норм права, неодноразове застосування, поширення дії акту на невизначене коло осіб.

Сам по собі той факт, що конкретний акт зачіпає права, свободи й законні інтереси громадян, не свідчить про його нормативно-правовий характер, оскільки будь-який акт, як нормативно-правовий, так і акт індивідуальної дії, є джерелом прав та обов'язків і, відповідно, зачіпає права, свободи й законні інтереси особи, групи осіб або невизначеного кола осіб.

Юридична наука визначає, що нормативно-правові акти - це правові акти управління, які встановлюють, змінюють, припиняють (скасовують) правові норми.

Нормативно-правові акти містять адміністративно-правові норми, які встановлюють загальні правила регулювання однотипних відносин у сфері виконавчої влади, розраховані на тривале застосування. Вони встановлюють загальні правила поведінки, норми права, регламентують однотипні суспільні відносини у певних галузях і, як правило, розраховані на довгострокове та багаторазове їх застосування і мають неперсоніфікований характер.

Індивідуальні правові акти стосуються конкретних осіб та їхніх відносин. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами адміністративного права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових наслідків, обумовлених цими актами.

З урахуванням наведеного, порядок набрання чинності постановою Верховної Ради України про звільнення суддів з моменту прийняття, відповідно до приписів Закону № 1861-VI та Указу N 503/97, не суперечить положенням статті 57 Конституції України, позаяк постанова парламенту з кадрового питання не має ознак нормативно-правового акта, є правовим актом індивідуальної дії, який прийнятий колегіальним органом за встановленою процедурою, стосується конкретних осіб і національне законодавство України не пов'язує набрання чинності таким актом з його підписанням уповноваженою особою чи оприлюдненням у відповідному друкованому органі.

На підставі викладеного, суд відхиляє доводи позивача щодо ненабрання чинності постановою Верховної Ради України "Про звільнення суддів" №1600-VIII від 22 вересня 2016 року до часу її підписання та оприлюднення та вважає безпідставним покликання на лист Державної судової адміністрації України від 14.09.2016 № 10-6529/16 (а.с.33) про те, що датою звільнення судді з посади має бути дата оприлюднення постанови Верховної Ради України про звільнення такого судді на офіційному веб-сайті Верховної Ради України, оскільки такі висновки не грунтуються на приписах чинного законодавства України.

Вирішуючи питання щодо наявності у позивача права на отримання вихідної допомоги при звільненні з посади судді у відставку, суд виходить з такого.

В Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце.

Відтак, в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли станом на 22 вересня 2016 року, - на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача.

Статтею 143 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі Закон № 1402-VIII) установлено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога в розмірі 3 місячних суддівських винагород за останньою посадою (частина перша).

Однак, Закон № 1402-VIII (зокрема, стаття 143) набули чинності з 30 вересня 2016 року, відтак не поширюються на спірні правовідносини, які виникли 22 вересня 2016 року, з моменту звільнення позивача з посади судді.

В частині першій статті 136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07 липня 2010 року № 2453-VI було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Водночас, Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII внесено зміни до Закону № 2453-VI та виключено статтю 136 цього Закону (пункт 28 розділу II), яка передбачала право судді на отримання вихідної допомоги у зв'язку з виходом у відставку. Згідно з Прикінцевими положеннями Закону № 1166-VII, зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 01 квітня 2014 року.

Внесені Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" зміни до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в частині скасування положень статті 136 цього Закону на час подання позивачем заяви про відставку та на час прийняття постанови Верховної Ради України про звільнення позивача були чинними, неконституційними у встановленому порядку не визнавались.

Таким чином, станом на час подання позивачем заяви про відставку та на час звільнення позивача з посади судді у відставку виплата вихідної допомоги не передбачалась чинним законодавством України.

Крім цього, в Рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 Конституційний Суд України встановив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обовязків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, повязаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У звязку з цим парламент повноважний установлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Також суд вважає за необхідне зазначити, що аналіз прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) дає підстави для формування позиції, що при вирішенні питань щодо порушення державами - учасницями Ради Європи положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї велика увага акцентується на дотриманні державою принципу "правомірних або законних очікувань" та захисту прав людини через призму цього принципу.

Зокрема, у справах "ОСОБА_5 Девелопмент ЛТД та інші проти Ірландії" та "Федоренко проти України" ЄСПЛ констатував, що відповідно до прецедентного права органів, які діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (Pine Valley Developments Ltd and Others v. Ireland, заява №12742/87, рішення від 23 жовтня 1991 року; пункт 21 Рішення ЄСПЛ у справі "Федоренко проти України").

У межах вироблених ЄСПЛ підходів до тлумачення поняття "майно", а саме в контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, це поняття охоплює як "наявне майно", так і активи, включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого "права власності" (пункт 74 Рішення від 2 березня 2005 року ЄСПЛ від von MALTZAN and Others v. Germany). ЄСПЛ робить висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що може вважатися "активом": вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема, є чинна норма закону.

Таким чином, статтю 1 Першого протоколу слід застосовувати для захисту "правомірних (законних) очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. Правомірні очікування виникають в особи, якщо вона дотримала всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому мала всі підстави вважати таке рішення дійсним і розраховувати на певний стан речей. Тобто в зазначених рішеннях ЄСПЛ установив, що наявність "правомірних (законних) очікувань" є передумовою для відповідного захисту. У свою чергу, умовою наявності "правомірних очікувань" у розумінні практики ЄСПЛ є достатні законні підстави. Інакше кажучи, "правомірні (законні) очікування" - очікування можливості здійснення певного права як прямо гарантованого, так і опосередкованого, у разі якщо особа прямо не виключена з кола осіб, які є носіями відповідного права.

Крім того, практикою ЄСПЛ сформовано підхід щодо розуміння правової визначеності як засадничої складової принципу верховенства права. Зокрема, у Рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 1999 року у справі "Брумареску проти Румунії" зазначено, що принцип правової визначеності є складовою верховенства права (пункт 61). Також у Рішенні від 13 грудня 2001 року в справі "Церква Бесарабської Митрополії та інші проти Молдови" ЄСПЛ зазначив, що закон має бути доступним та передбачуваним, тобто вираженим з достатньою точністю, щоб дати змогу особі в разі необхідності регулювати його положеннями свою поведінку (пункт 109).

Системний аналіз норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини в даній адміністративній справі, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, дають підстави для висновку, що положення національного законодавства України, чинного як на час подання позивачем заяви про відставку, так і на час прийняття парламентом постанови про звільнення позивача з посади судді, не передбачали виплати вихідної допомоги, а відтак є передбачуваними і не могли викликати "правомірних (законних) очікувань" щодо такої виплати.

За наслідками судового розгляду справи суд дійшов висновку, що за відсутності передбаченого законом на час звільнення позивача права на отримання вихідної допомоги у Територіального управління Державної судової адміністрації України як розпорядника бюджетних коштів не виник обов'язок для здійснення такої виплати, а відтак відповідачем не вчинено будь-яких протиправних дій щодо звуження змісту та обсягу прав позивача. За встановлених обставин у суду відсутні підстави для визнання незаконною бездіяльності відповідача щодо вирішення питання по виплаті вихідної допомоги позивачу та стягнення такої допомоги на користь позивача, а тому адміністративний позов не підлягає до задоволення в повному обсязі.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 в задоволенні позову до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області про визнання бездіяльності незаконною та стягнення вихідної допомоги - відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Рівненський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Житомирського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дорошенко Н.О.