Справа № 807/1175/16
Суддя: Довга Ольга Іванівна
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 квітня 2017 року Справа № 876/10378/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі колегії:

головуючий-суддя Довга О.І.

суддя Каралюс В.М.

суддя Запотічний І.І.

секретар судового засідання Гнатик А.З.

за участю:

представник відповідача Куцір О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року по справі № 807/1175/16 за позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Закарпатській області, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - Берегівський районний суд Закарпатської області, про зобов'язання здійснити перерахунок заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

05 вересня 2016 року до Закарпатського окружного адміністративного суду звернувся з позовною заявою ОСОБА_2 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Закарпатській області за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Берегівський районний суд Закарпатської області, в якому просить: зобов'язати територіальне управління Державної судової адміністрації в Закарпатській області здійснити перерахунок заробітної плати позивача в повному обсязі з урахуванням премій, встановлених щомісячно відповідними наказами Берегівського районного суду Закарпатської області, та усіх надбавок, що нараховуються залежно від розміру посадового окладу: за період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, включно відповідно до статті 144 частини 1 абзацу 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру»); за період з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року включно, відповідно до ст.147 частини 1 абзацу 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд»), виплативши позивачу недоплачену суму заробітної плати у розмірі 77222,76 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що з 23 жовтня 2012 року по теперішній час працює в Берегівському районному суді Закарпатської області па посаді помічника судді. У період з 26 жовтня 2014 року по 08 вересня 2015 року заробітна плата позивачу нараховувалась відповідно до посадового окладу у розмірі 1218,00 грн., а з 09 вересня 2015 року по 31 грудня 2015 року - 2756,00 грн., що не відповідає законодавству про оплату праці працівників апарату судів. Позивач вважає, що у період з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року йому мали виплачувати заробітну плату у розмірі відповідно до статті 144 частини 1 абзацу 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції Закону України «Про прокуратуру»), а у період з набрання чинності 29 березня 2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» до набрання чинності 09 вересня 2015 року змінами до постанови КМУ № 268, розмір посадового окладу працівника суду повинен був обчислюватись відповідно до Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» тобто у розмірі не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників, посади які віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців.

Відтак, позивач просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24.11.2016р. відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на неповне дослідження обставин у справі, просить оскаржену постанову скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити. Позивач зазначає, що приймаючи оскаржену постанову суд не врахував правові позиції Європейського суду з прав людини, зокрема викладену у справі «Кечко проти України» стосовно неприпустимості невиконання державою вимог Закону з підстав недостатності бюджетних асигнувань та відсутності коштів. Відтак, позивач просить апеляційну скаргу задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, вважає постанову суду першої інстанції обгрунтованою та законною, просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача в судовому засіданні наголосила на тому, що хоча, на момент виникнення спірних відносин, позивач відповідно до закону мав права на отримання підвищеної заробітної плати, однак в силу відсутності механізму реалізації таких законодавчих положень через невиконання Кабінетом міністрів України свої обов'язків така виплата проведена не була, відтак перерахунок заробітної плати здійсненний не був.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача, ознайомившись із доводами апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази у їх сукупності, колегія суддів апеляційного адміністративного суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржену постанову скасувати, виходячи з наступних міркувань та мотивів.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 23.10.2012р. по день звернення до суду працював в Берегівському районному суді Закарпатської області на посаді помічника судді та йому було присвоєно 10 ранг державного службовця.

З наданого до матеріалів справи розрахункового листа про нарахування заробітної плати за період жовтень - грудень 2014 року, січень - листопад 2015 року, судом встановлено, що посадовий оклад позивача у період з жовтня 2014 року по вересень 2015 року складав 1218,00 грн., а з вересня 2015 року по грудень 2015 року - 2067,00 грн., виходячи з якого позивачу у спірний період нараховувалась заробітна плата, включаючи доплату за ранг, вислугу років, премії та індексація заробітку.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що оскільки з 26 жовтня 2014 року по 09 вересня 2015 року Кабінетом Міністрів України зміни до постанови №268 щодо умов оплати праці, зокрема розмірів окладів працівників апарату суду, не внесено, а законами України від 16 січня 2014 року «Про Державний бюджет України на 2014 рік» та «Про Державний бюджет України на 2015 рік», видатки на реалізацію положень абзацу другого частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції з 26 жовтня 2014 року), частини першої статті 147 Закону України Про судоустрій і статус суддів (у редакції з 28 березня 2015 року) не передбачено, управління Державної судової адміністрації України, як головний розпорядник бюджетних коштів, не мало правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату суду поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено Кабінетом Міністрів України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з правової позиції Верховного Суду України, висловленій у постановах від 12 липня 2016 року №21-1726а16 та від 13 липня 2016 року №21-1888а16, №21-1488а16.

Правовідносини, щодо яких Верховним Судом України висловлені правові позиції у постановах від 12 липня 2016 року №21-1726а16 та від 13 липня 2016 року №21-1888а16, №21-1488а16 є аналогічними з правовідносинами у цій справі.

Так, Верховний Суд України ґрунтував свою позицію на положеннях Закону України «Про державну службу» та Закону України «Про оплату праці», відповідно до яких умови оплати праці державних службовців, її розміри визначаються Кабінетом Міністрів України.

Законом України «Про оплату праці» в редакції від 07.07.2010 року встановлено, що умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Одночасно, ст.144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів визначається законом і не може бути меншим, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади.

Таким чином, на 07 липня 2010 року склалася ситуація, відповідно до якої існували два однопредметних нормативних акта, які по різному визначали порядок та розміри оплати працівників апарату суду.

Тому, вирішення цієї колізії полягає у визначені спеціального закону у цих правовідносинах.

Згідно Закону України «Про оплату праці» він є загальним нормативним актом, що визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання (далі - підприємства), а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Тобто, цей Закон визначає загальні положення, яких повинен дотримуватися роботодавець визначаючи порядок та розміри оплати праці, незалежно від форм власності організації роботодавця.

В той же час, Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, як і Закон України «Про державну службу» регулюють питання порядку та розмірів оплати праці окремих категорій працівників, що знаходяться на державній службі.

Враховуючи, що Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року визначаючи мінімальні розміри заробітної плати виходив із забезпечення конституційної гарантії незалежності судів, діяльність яких без працівників апарату є неможливою, отже цей Закон є спеціальним по відношенню до Закону України «Про оплату праці».

За таких обставин, законом, що підлягає застосуванню для визначення розміру заробітної плати працівника апарату суду є Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року, тому і розмір заробітної плати повинен визначатися Законом, а не постановою Кабінету Міністрів України.

14 жовтня 2014 року Верховна Рада України прийняла Закон України «Про прокуратуру» №1697-VII (далі Закон України «Про прокуратуру»), пунктом 5 розділу ХІІ Прикінцеві положення якого було внесено зміни до частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», а саме: її було доповнено абзацом другим, відповідно до якого «розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців».

Пунктом 1 розділу ХІІ Прикінцеві положення Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що ці зміни набирають чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Закон України «Про прокуратуру» був опублікований у газеті «Голос України 25 жовтня 2014 року, відтак викладені зміни набрали чинності 26 жовтня 2014 року.

Таке правове регулювання означає, що з 26 жовтня 2014 року за працівниками апарату судів було визнано право на посадові оклади у нових (підвищених) розмірах.

Абзацом же другим підпункту 1 і абзацом третім підпункту 2 пункту 13 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про прокуратуру» на Кабінет Міністрів України покладено обов'язок у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк - внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Водночас у Державному бюджеті України були відсутні кошти на фінансування посадових окладів у таких розмірах, а правові акти, видані на виконання Державного бюджету (кошториси, щомісячні розписи видатків тощо), не передбачали фінансового механізму реалізації згаданого права.

Абзац другий частин першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» був прийнятий після прийняття Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». За загальноприйнятим у праві прийомом із усунення колізій між однопредметними законодавчими актами закон, що прийнятий пізніше, має пріоритет над законом, прийнятим раніше. Відтак, перший із названих Законів має пріоритет над другим. А отже, з огляду на принцип законності (пріоритет закону на підзаконними актами) правові акти, що прийняті на виконання Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» і суперечать Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосуванню не підлягають.

Таким чином, взявши на себе обов'язок із виплати посадових окладів у підвищених розмірах, але при цьому не внісши необхідних змін до закону про Держаний бюджет, держава допустила недобросовісність. Оскільки у відносинах виконання цього обов'язку державу представляють органи Державної судової адміністрації, то саме вони повинні нести відповідальність від імені держави.

Викладене дозволяє дійти до висновку, що з 26 жовтня 2014 року працівники апаратів судів мають право на посадові оклади у розмірах, визначених абзацом другим частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру».

Виходячи з правової позиції, наведеної в постанові Верховного Суду України від 22 травня 2015 року (реєстраційний номер рішення в ЄДРСР 31701325), та висловленої Європейським судом з прав людини в рішенні від 08 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України», це право підлягає реалізації і захисту незважаючи на те, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» видатків на ці потреби не було передбачено.

З 1 січня 2015 року набрали чинності Закон України від 28 грудня 2014 року № 79-VIII, яким внесено зміни до Бюджетного кодексу України від 08 липня 2010 року № 2456-VI, і Закон України від 28 грудня 2014 року № 80-VIII «Про Державний бюджет України на 2015 рік», якими встановлено, що норми і положення частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Отже, Бюджетний кодекс України із змінами і Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» по-іншому врегульовували відносини в частині визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів і, враховуючи, що ці закони були прийняті 28 грудня 2014 року, тобто пізніше, ніж Закон України «Про прокуратуру», то вони мають пріоритет у застосуванні. Законом делеговане Кабінету Міністрів України з 1 січня 2015 року повноваження щодо визначення розміру посадових окладів працівників апарату судів Уряд виконав лише у вересні 2015 року, прийнявши постанову від 02 вересня 2015 року №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» (набрала чинності з 9 вересня 2015 року), якою внесено зміни в постанову Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 шляхом затвердження нової схеми посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів залежно від місячного посадового окладу (коефіцієнту від місячного посадового окладу) судді місцевого суду.

З 29 березня 2015 року набрав чинності Закон України від 12 лютого 2015року №192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд», яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

В абзаці другому частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України від 12 лютого 2015 р. № 192-VIII закріплено аналогічну норму про те, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців.

Наведене положення не передбачає повноважень Кабінету Міністрів України щодо регулювання розміру посадових окладів працівників апаратів судів.

Підпунктом 2 пункту 13 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов'язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом: привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом; забезпечити в межах своїх повноважень перегляд та скасування нормативно-правових актів, що суперечать цьому Закону; забезпечити приведення міністерствами та іншими центральними органами виконавчої влади своїх нормативно-правових актів у відповідність із цим Законом.

02 березня 2015 року, тобто після прийняття Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд», був прийнятий Закон України № 217-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік». Підпунктом 12 пункту 1 Закону № 217-VIII з абзацу третього пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік було виключено посилання на частину третю статті 69, статтю 129, частину першу статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зберігши при цьому загальне посилання на положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Внісши такі зміни, законодавець фактично повторно прийняв абзац третій пункту 9 Закону про Державний бюджет України на 2015 рік, яким Кабінету Міністрів України делеговано право визначати розмір посадових окладів працівників апаратів судів.

Закон України від 02 березня 2015 року № 217-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» набрав чинності з 13 березня 2015 року, а Закон України від 12.02.2015 р. № 192-VIII «Про забезпечення права на справедливий суд» - з 29 березня 2015 року, тому останній із названих законів почав справляти вплив на розмір посадових окладів працівників апаратів судів з урахуванням положення абзацу третього пункту 9 Прикінцевих положень Закону про Державний бюджет України на 2015 рік: розмір окладів визначався безпосередньо Законом України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Верховний Суд України, зробивши акцент на невиконання Кабінетом Міністрів України покладеного на нього обов'язку щодо врегулювання умов та розмірів оплати праці та відповідно відсутність у ДСА України правових підстав для перерахунку та виплати заробітної плати працівників апарату судів, поза межами видатків державного бюджету на оплату праці таких працівників у розмірах інших, ніж встановлено КМУ віддав перевагу нормам права, що продовжували регулювати спірні відносини, а саме постанові КМУ №268 у редакції від 12.05.2007 року, а не нормам Закону, у відповідних редакціях, що мають вищу юридичну силу.

Вища юридична сила закону полягає у тому, що всі підзаконні нормативно-правові акти приймаються на основі законів та за своїм змістом не повинні суперечити їм. Підпорядкованість таких актів законам закріплена у положеннях Конституції України.

Згідно з частиною третьою статті 113 Конституції України Кабінет Міністрів України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, а також Указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України. Отже, у випадку суперечності норм підзаконного акта нормам закону слід застосовувати норми закону, оскільки він має вищу юридичну силу.

Також слід зазначити, що Верховний Суд України не врахував положень ст. 8 КАС України щодо застосування принципу верховенства права з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути, позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках Європейський суд з прав людини неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення пункту 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а пункт 2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів» (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). «Майном» може бути як «існуюче майно», так і активи, включаючи вимоги, стосовно яких особа може стверджувати, що вона має принаймні «легітимні сподівання» на реалізацію майнового права (пункт 83 рішення від 12.07.2001 у справі Ганс-Адам ІІ проти Німеччини»). «Легітимні сподівання» за своїм характером повинні бути більш конкретними, ніж просто надія й повинні ґрунтуватися на законодавчому положенні або юридичному акті, такому як судовий вердикт (рішення у справі «Копецький проти Словаччини»).

У даному випадку легітимні сподівання позивачів на отримання заробітної плати у більшому розмірі передбачені чинними нормами Законів України, тобто вони є конкретними. Таким чином на них поширюється режим «існуючого майна».

У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу №1 Конвенції, про захист прав людини і основоположних свобод, зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними.

Крім цього, у цій же справі Європейський суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобов'язань.

Крім того, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 24 квітня 2015 року за заявою №38667/06 у справі «Будченко проти України» наголосив, що відсутність механізму реалізації законодавчого положення становить втручання у право заявника за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції (пункт 39). А у рішенні від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України» (заява №10972/05) - вказав, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (пункт 23).

З огляду на наявну практику Європейського суду з прав людини, відсутність бюджетного фінансування не може бути тією обставиною, яка виключає відповідальність суб'єкта владних повноважень перед особою.

Відповідно до статей 1, 3 Конституції України та принципів бюджетної системи (стаття 7 Кодексу) держава не може довільно відмовлятися від взятих на себе фінансових зобов'язань, передбачених законами, іншими нормативно-правовими актами, а повинна діяти ефективно і відповідально в межах чинного бюджетного законодавства» (абзац другий та третій підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 27 листопада 2008 року № 26-рп/2008).

Верховним судом України не було враховано того, що вирішальне значення для висновку суду про наявність у особи певного права, а у держави відповідного фінансового зобов'язання відіграє не Закон про Державний бюджет та похідні від нього акти (бюджетний розпис, кошторис тощо), а також постанови Кабінету Міністрів України, а нормативно-правовий акт, що регулює відносини між особою та державою у певній сфері суспільних відносин, в розглядуваному випадку - Закон України «Про судоустрій і статус суддів».

Колегія суддів зазначає, що норми статей 144 та 147 Законів України «Про судоустрій та статус суддів» в редакції від 14 жовтня 2014 року та від 28 березня 2015 року відповідно були чіткими та встановлювали розмір заробітної плати працівників апарату суду, який не потребував будь-якої деталізації з боку Кабінету Міністрів України.

Обмеження, встановлені Законом України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» із змінами для визначених Законами України «Про судоустрій та статус суддів» розмірів посадових окладів та делегування Кабінету Міністрів України права на встановлення розміру посадових окладів працівників апарату суду слід розцінювати як втручання у права позивача, які не ґрунтуються на Законі.

В свою чергу, бездіяльність Кабінету Міністрів України в період з 26 жовтня 2014 року до 08 вересня 2015 року щодо не приведення у відповідність до вимог Закону України «Про судоустрій і статус суддів» постанови №268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» не може бути перешкодою для застосування прямих норм Закону.

З огляду на вищевикладене колегія суддів прийшла до висновку, що з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року розмір посадових окладів працівників апаратів судів мав визначатись відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру», а з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року - відповідно до абзацу другого частини першої статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд».

Таким чином, колегія суддів вбачає підстави для перерахунку позивачу заробітної плати за спірний період: з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, призначеного відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України від 07 липня 2010року №2453-VІ « Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 14.10.2014 року №1697- VІІ «Про прокуратуру», а з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року включно, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другом частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд» та виплати різниці в нарахованих сумах з урахуванням виплачених коштів, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Поряд з цим колегія суддів зазначає, що на даний час заробітна плата позивача за спірний період не перерахована, недоплачена сума заробітної плати не визначена, а тому вимога позивача про зобов'язання Державної судової адміністрації України виплатити саме у сумі, визначеній ним самостійно, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст.202 КАС України, підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За наведених обставин колегія суддів прийшла до висновку, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, які мають значення для вирішення справи, порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню, а адміністративний позов частковому задоволенню.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 160, 167, 184, 195, 197,198, 202, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 листопада 2016 року по справі № 807/1175/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації в Закарпатській області здійснити перерахунок заробітної плати ОСОБА_2 з 26 жовтня 2014 року по 28 березня 2015 року, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного відповідно до абзацу другого частини першої статті 144 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VІ «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 14.10.2014 року №1697- VІІ «Про прокуратуру», а з 29 березня 2015 року по 08 вересня 2015 року включно, виходячи з розміру посадового окладу, визначеного згідно з абзацом другом частини першої статті 147 Закону України від 07.07.2010 року № 2453-VІ « Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України від 12.02.2015 року №192-VІІІ «Про забезпечення права на справедливий суд», виплативши різницю в нарахованих сумах з урахуванням виплачених коштів.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом 20-ти днів з дня набрання постановою законної сили, а у разі складення постанови в повному обсязі відповідно до ст.160 КАС України - з дня складення ухвали в повному обсязі.

Головуючий суддя О.І.Довга

Судді В.М. Каралюс

І.І.Запотічний

Повний текст постанови складено та підписано 26.04.2017р.