Справа № 825/2006/16
Суддя: Коротка А. О.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/742/32/17
Єдиний унікальний № 825/2006/16
28 березня 2017 року Прилуцький міськрайонний суд Чернігівської області в складі:
головуючого - судді Короткої А.О.,
при секретарі Хотінь Ж.О.,
представника позивача Денисенка С.В.,
представника відповідача Андрєєва Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Прилуках адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом про визнання неправомірними дій Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби; зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності згідно з підпунктом 1 пункту 6 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою КМ України від 25.12.2013 року № 975.
Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 1980 року по 1986 рік він проходив строкову військову службу в лавах Збройних Сил колишнього Радянського Союзу. В період з 17.03.1982 року по 01.10.1982 рік позивач безпосередньо приймав участь у бойових діях в складі діючої армії, зокрема військової частини № НОМЕР_1 , при виконанні інтернаціонального обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан та під час виконання бойових дій у 1982 році він отримав множинні мінно-вибухові осколочні поранення: ЗЧМТ контузію головного мозку та мінно-вибухову травму (МВТ), у зв`язку з чим 17.05.2016 року позивачу було визначено ІІІ групу інвалідності безстроково. У травні 2016 року він звернувся до Чернігівського обласного військового комісаріату з заявою про виплату одноразової грошової допомоги, який в подальшому перенаправив її до Департаменту фінансів Міністерства оборони України. Проте листом від 15.06.2016 року за вих. № 248/3/6/2765 йому було відмовлено в цьому, посилаючись на те, що Міністерство оборони України не є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР. Позивач вважає, що відповідачем було порушено вимоги Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» та «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» через протиправну відмовлену в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку з настанням інвалідності III групи, тому ОСОБА_1 і звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених у позовній заяві.
Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував у повному обсязі, просив у його задоволенні відмовити, оскільки позивач звільнився з військової служби в 1983 році, військовослужбовцем Збройних Сил України ніколи не був, тому на нього не розповсюджується положення статті 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанова Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975, якою затверджено «Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві».
Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, але завчасно надіслав заяву до суду про розгляд справи за відсутності представника ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.106).
Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 відповідно копії віськового квитка серії НОМЕР_2 (а.с.13) та копії довідки №1057 від 24.03.2016 року Прилуцького ОМВК (а.с.15) у період з 1980 року по 1983 рік проходив строкову військову службу в лавах Збройних Сил Радянського Союзу, в тому числі у період з 17.03.1982 року по 01.10.1982 рік брав участь у виконанні інтернаціонального обов`язку в Демократичній республіці Афганістан.
Під час проходження строкової військової служби у республіці Афганістан отримав множинні мінно-вибухові осколочні поранення, закриту черепно-мозкову травму контузію головного мозку, мінно-вибухову травму.
Відповідно до копії висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи від 29.03.2016 року №797/Ж рубці, які залишились після отримання ОСОБА_1 мінно-вибухового поранення, є наслідком загоєння ран, що могли утворитися внаслідок розривної дії снаряду, які могли бути спричинені під час проходження строкової служби під час виконання бойових дій в 1982 році (а.с.16).
Протоколом Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 30.03.2016 року №1374 встановлено, що множинні мінно-вибухові осколочні поранення, закрита черепно-мозкова травма контузія головного мозку, мінно-вибухова травма та інші захворювання, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (а.с.17).
17.05.2016 року ОСОБА_1 пройшов медико-соціальну експертизу, якою йому було визначено ІІІ групу інвалідності, що настала внаслідок виконання обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, про що свідчить копія довідки №028314 (а.с.14), а відповідно до посвідчення серії НОМЕР_3 від 17.05.2016 року позивачу була встановлена ІІІ група інвалідності безстроково (а.с.4).
Відповідно до копії заяви від 19.05.2016 року позивач звертався до Прилуцького об`єднаного міського військового комісаріату про виплату йому одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності (а.с.39).
Згідно з копією листа за вих. № 1696 від 20.05.2016 року Прилуцьким об`єднаним міським військовим комісаріатом його заява про виплату одноразової грошової допомоги була направлена на адресу Чернігівського обласного військового комісаріату (а.с. 40).
Відповідно до копії листа за вих. №248/3/6/2765 від 15.06.2016 року начальником управління організаційного, соціального забезпечення та тарифікації Департаменту фінансів МО України Салаховим В.В. документи щодо призначення та виплати позивачу одноразової грошової допомоги були повернуті на адресу Чернігівського обласного військового комісаріату на тій підставі, що вони не підлягають розгляду у Міністерстві оборони України, так як ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у Прикордонних військах КДБ колишнього СРСР, а Міністерство оборони не є правонаступником Прикордонних військ КДБ СРСР, а тому і підстав для виплати одноразової грошової допомоги особам, які проходили службу в прикордонних військах немає (а.с.42), що також підтверджується і копією листа №5/2706с від 01.07.2016 року ІНФОРМАЦІЯ_2 про відмову в призначенні позивачу одноразової грошової допомоги (а.с.43) .
Даючи правову оцінку обставинам вказаної справи, суд зважає на наступне.
У відповідності до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25.03.1992 року № 2232-ХІІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-ХІІІ).
Відповідно до ст.41 Закону № 2232-ХІІІ виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України від 20.12.1991 № 2011- XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011- XII).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців визначені Законом № 2011-ХІІ. Зокрема, розділом ІІ цього Закону встановлені права військовослужбовців щодо грошового забезпечення.
Пунктом 4 частини 2 статті 16 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі встановлення військовослужбовцю інвалідності, що настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок причин, зазначених у цьому підпункті.
Згідно з підпунктом 1 пункту 6 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 року №975 (далі - Порядок № 975), одноразова грошова допомога призначається і виплачується військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності, - у разі встановлення інвалідності III групи.
Таким чином, у відповідності до ч.2 ст.16 Закону № 2011-ХІІ ОСОБА_1 має право на отримання одноразової грошової допомоги.
Суд не може погодитись з вказаною вище відмовою відповідача у виплаті позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, виходячи з наступного.
Так, з матеріалів справи, зокрема з копії військового квитка позивача (а.с.13) та копії довідки № 1057 від 24.03.2016 (а.с.15), вбачається, що ОСОБА_1 у період з 1980 року по 1983 рік проходив строкову військову службу в лавах Збройних Сил Радянського Союзу, у тому числі в період з 17.03.1982 року по 01.10.1982 рік приймав участь у бойових діях в складі діючої армії в Демократичній республіці Афганістан.
Разом з тим, відповідачем на спростування вищевказаного факту жодних доказів суду не надано.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що саме на Міністерство оборони України як на головного розпорядника коштів маэ бути покладено обов`язок щодо прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 у зв`язку зі встановленням йому інвалідності III групи.
При цьому, суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що ОСОБА_1 не був військовослужбовцем Збройних Сил України (а був військовослужбовцем Радянської Армії), а тому на нього не розповсюджуються положення статті 16 Закону № 2011-ХІ, виходячи з наступного.
Так, абзацом 9 пункту 1 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 року №393 передбачено, що для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховуються, зокрема, дійсна військова служба у Радянській Армії та Військово-Морському Флоті, прикордонних, внутрішніх, залізничних військах, в органах державної безпеки та інших військових формуваннях колишнього СРСР, а також служба в органах внутрішніх справ колишнього СРСР та інші види служби і періоди роботи, які відповідно до законодавства колишнього СРСР зараховувалися до вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям, а також особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ. Вислуга років (у тому числі на пільгових умовах) у цьому випадку обчислюється у порядку, встановленому законодавством колишнього СРСР, якщо цією постановою не передбачено більш пільгових умов зарахування до вислуги років часу служби для призначення пенсій військовослужбовцям та особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.
З аналізу вказаної вище норми вбачається, що для призначення військовослужбовцям пенсії до вислуги років останніх зараховуються дійсна військова служба у Радянській Армії.
Вказана обставина, у свою чергу, свідчить про те, що у питаннях соціального захисту військовослужбовці Радянської Армії прирівняні до військовослужбовців Збройних Сил України.
Більш того, статтями 1, 2 Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні і правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей, яка набула чинності для України 14.02.1992 року, встановлено, що за військовослужбовцями, особами, які звільнились з військової служби і проживають на території держав-учасниць Співдружності, а також членами їхніх сімей зберігаються права і пільги, встановлені раніше законами та іншими нормативними актами колишнього Союзу РСР. Односторонні обмеження зазначених прав і пільг військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей не допускаються.
Держави Співдружності своїм законодавством встановлюють і забезпечують всю повноту політичних, соціально-економічних та особистих прав і свобод військовослужбовцям, особам, звільненим з військової служби, та членам їхніх сімей відповідно до норм міжнародного права і положень цієї Угоди.
Статтею 4 зазначеної Угоди передбачено, що держави-учасниці Співдружності беруть на себе зобов`язання у 1992 році розроби ти і прийняти взаємопогоджені законодавчі акти про соціальний захист військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей.
Законом України «Про ратифікацію Протоколу до Угоди між державами-учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14 лютого 1992 року» від 07.06.2001 року №2495-ІІІ ратифіковано Протокол до Угоди між державами - учасницями Співдружності Незалежних Держав про соціальні та правові гарантії військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їхніх сімей від 14.02.1992 року.
Відповідно до статті 1 даного Протоколу на громадян, які проходили військову службу у військових частинах Збройних Сил, інших військах, військових формуваннях та органах колишнього Союзу РСР та які переведені (зараховані) на військову службу в Збройні Сили, інші війська, інші військові формування та органи держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав, при їх переїзді на постійне місце проживання з однієї Держави Співдружності до іншої поширюються права та пільги, гарантії та компенсації, встановлені законодавством та іншими нормативними правовими актами для військовослужбовців Держави Співдружності, обраної для постійного проживання.
За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача про визнання неправомірними дій Міністерства оборони України щодо відмови у призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Стосовно позовних вимог щодо зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення позивачу одноразової грошової допомоги, суд зазначає наступне.
Так, пунктами 11 та 13 Порядку №975 передбачено, що військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст, якому виплачується одноразова грошова допомога у разі настання інвалідності чи втрати працездатності без встановлення йому інвалідності, подає уповноваженому органу такі документи: заяву про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням інвалідності чи часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності; довідку медико-соціальної експертної комісії про встановлення групи інвалідності або відсотка втрати працездатності із зазначенням причинного зв`язку інвалідності чи втрати працездатності. До заяви додаються копії: постанови відповідної військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку поранення (контузії, травми або каліцтва), захворювання; документа, що свідчить про причини та обставини поранення (контузії, травми або каліцтва), зокрема про те, що воно не пов`язане із вчиненням особою кримінального чи адміністративного правопорушення або не є наслідком вчинення нею дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння, або навмисного спричинення собі тілесного ушкодження; сторінок паспорта з даними про прізвище, ім`я та по батькові і місце реєстрації; документа, що засвідчує реєстрацію фізичної особи у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків, виданого органом доходів і зборів (для фізичної особи, яка через свої релігійні переконання відмовляється від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, офіційно повідомила про це відповідний орган доходів і зборів та має відмітку в паспорті громадянина України, - копію сторінки паспорта з такою відміткою).
Керівник уповноваженого органу подає у 15-денний строк з дня реєстрації всіх документів розпорядникові бюджетних коштів висновок щодо виплати одноразової грошової допомоги, до якого додаються документи, зазначені в пунктах 10 і 11 цього Порядку.
Розпорядник бюджетних коштів приймає у місячний строк після надходження зазначених документів рішення про призначення або відмову у призначенні одноразової грошової допомоги і надсилає його разом з документами уповноваженому органові для видання наказу про виплату такої допомоги особам, які звернулися за нею, або у разі відмови для письмового повідомлення заявника із зазначенням мотивів відмови.
Виходячи із аналізу вищезазначених норм права законодавцем передбачено прирівняння соціального захисту військовослужбовців Радянської армії до військовослужбовців Збройних Сил України та встановлено обов`язок саме Міністерства Оборони України стосовно прийняття рішення про виплату одноразової грошової допомоги військовослужбовцям у зв`язку з встановленням інвалідності, пов`язаної із виконанням обов`язків військової служби під час здійснення інтернаціонального зобов`язання.
Вказане також підтверджується практикою викладеною в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 01.12.2015 року по справі № 825/1807/15-а.
Отже, згідно положень вищенаведеного нормативно-правового акту, рішення про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з інвалідністю військовослужбовців, приймає головний розпорядник коштів, у даному випадку Міністерство оборони України, після отримання відповідного висновку із визначеним переліком документів, необхідних для призначення виплати.
Матеріалами справи підтверджено, що Чернігівським обласним військовим комісаріатом до Міністерства оборони України були надані всі документи, визначені пунктом 11 Порядку № 975, для подальшого винесення ним відповідного рішення по одноразовій грошовій допомозі позивача.
Так як, судом підтверджено право ОСОБА_1 на одноразову грошову допомогу, а весь пакет документів щодо позивача знаходиться у розпорядженні Міністерства оборони України, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача про зобов`язання Міністерства оборони України прийняти рішення про призначення та виплату позивачу одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням III групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності згідно з підпунктом 1 пункту 6 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2013 № 975.
Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відмовляючись виплатити кошти, на які має право позивач, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж Протоколу, є додатковою статтею Конвенції.
Таке порушення виявилося у тому, що ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України.
Але, в порушення цих норм, позивач позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які відповідач, не зважаючи на висновки медичних експертиз, до цього часу позивачеві не виплатив.
Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч.2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову, а відповідачем не доведено правомірності своїх дій та рішень.
За таких обставин та з урахуванням досліджених доказів, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Керуючись статтями 122, 158 - 163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Адміністративний позов ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, третя особа - ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.
Визнати протиправними дії Міністерства оборони України щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби.
Зобов`язати Міністерство оборони України прийняти рішення про призначення та виплату ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги у зв`язку з встановленням ІІІ групи інвалідності, пов`язаної з виконанням обов`язків військової служби, у розмірі 150-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату встановлення інвалідності згідно з підпунктом 1 пункту 6 «Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №975 від 25 грудня 2013 року.
Стягнути з Міністерства оборони України на користь держави судові витрати у розмірі 640 (шістсот сорок) грн 00 коп.
Постанова суду може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через Прилуцький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії даної постанови, з одночасним надісланням копії апеляційної скарги особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя А.О.Коротка