Справа № 826/16888/16
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

Іменем України

20 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Шурка О.І.,

суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,

при секретарі Дуденкові О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, без фіксування його за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно до ч. 1 ст. 41 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Служби безпеки України про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В :

Громадянин Німеччини ОСОБА_4 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Служби безпеки України про скасування постанови від 16 вересня 2013 року про заборону в'їзду позивачу на територію України терміном на 5 років та зобов'язання відповідача постановити нову постанову, якою змінити термін дії заборони на в'їзд позивачу на територію України до трьох років та шести місяців.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року закрито провадження у справі в частині позовних вимог щодо зобов'язання Служби безпеки України скасувати постанову старшого оперуповноваженого в особливо важливих справах 2 сектору 4 відділу УКЗОВ Департаменту контррозвідки Служби безпеки України підполковника Петруні І.В. від 26 вересня 2013 року про заборону громадянину Німеччини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в'їзду на територію України терміном на 5 років.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеною постановою, позивач звернувся із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати оскаржувану постанову, як таку, що постановлена із порушенням норм матеріального і процесуального права, та ухвалити нову постанову, якою задовольнити позов.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивач - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Німеччини.

26 вересня 2013 року старшим оперуповноваженим в особливо важливих справах 2 сектору 4 відділу Управління контррозвідувального захисту органів влади Департаменту контррозвідки служби безпеки України було прийнято постанову про заборону громадянину Німеччини ОСОБА_4 в'їзду на територію України терміном на п'ять років.

ОСОБА_4 звернувся до відповідача із заявою про зміну постанови про заборону йому в'їзду на територію України, яку обґрунтовував необхідністю зменшити термін заборони в'їзду, оскільки у нього на території України 16 вересня 2014 року народилась донька, при цьому до кримінальної чи адміністративної відповідальності, після прийняття оскаржуваної постанови, позивач не притягався.

18 червня 2016 року відповідач листом повідомив ОСОБА_4 про відсутність підстав для зміни постанови про заборону йому в'їзду на територію України.

Вважаючи, що термін дії заборони в'їзду на територію України слід зменшити до трьох років та шести місяців, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову в задоволені позову, виходячи з того, що чинним законодавством не передбачено можливості внесення змін до постанови про заборону в'їзду на територію України шляхом зменшення терміну дії такої заборони та відсутність обґрунтованої інформації про припинення існування обставин, на підставі яких особі було заборонено в'їзд в Україну, відповідач правомірно листом від 18 червня 2016 року повідомив ОСОБА_4 про відсутність підстав для зміни постанови про заборону йому в'їзду на територію України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком виходячи з наступного.

Як свідчать матеріали справи, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року у справі №826/6722/14, яка набрала законної сили, встановлено, що постанова про заборону в'їзду позивачу на територію України терміном на 5 років від 16 вересня 2013 року є правомірною та прийнята відповідачем на підставі отриманої у встановленому законодавством порядку інформації про: можливу причетність позивача до незаконного обігу дисків для лазерних систем зчитування, кошти з реалізації яких скеровуються на фінансування терористичної організації; притягнення позивача до адміністративної відповідальності у квітні 2013 року за вчинення правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 203 Кодексу України про адміністративні правопорушення (Порушення іноземцями та особами без громадянства правил перебування в Україні і транзитного проїзду через територію України); використання позивачем на території України фіктивних документів; порушення позивачем правил перетинання державного кордону України, та подальшого примусового видворення.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється, зокрема: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України.

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону.

Згідно з пунктом 2 Інструкції про порядок прийняття Службою безпеки України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства, затвердженою наказом Служби безпеки України від 01 червня 2009 року №344, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 20 серпня 2009 року за №785/16801 (далі - Інструкція) рішення про заборону в'їзду в Україну особі приймається в інтересах забезпечення безпеки України у разі, якщо є наявність достатньої інформації, отриманої в установленому законом порядку, про факт вчинення нею суспільно небезпечного діяння, незалежно від території його вчинення, яке суперечить інтересам забезпечення безпеки України, попередження, виявлення, припинення та розкриття якого віднесено до компетенції СБ України.

Положеннями пункту 8 Інструкції передбачено, що перший примірник затвердженої постанови та довідка зберігаються в підрозділі органу, який виніс постанову. Другий примірник постанови, завірений гербовою печаткою, направляється в ДКР. Направлення Державній прикордонній службі України доручення щодо заборони в'їзду в Україну особи забезпечується ДКР відповідно до Порядку надання Державній прикордонній службі та виконання нею доручень уповноважених державних органів щодо осіб, які перетинають державний кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 квітня 2013 року №280.

Відповідно до пункту 10 Інструкції про надходження інформації про припинення існування обставин, на підставі яких особі було заборонено в'їзд в Україну, а також у випадку винесення судом рішення, яке набрало законної сили, щодо скасування заборони в'їзду функціональні підрозділи Центрального управління, регіональні органи інформують ДКР.

У цьому випадку функціональний підрозділ Центрального управління, регіональний орган, який приймав рішення про заборону в'їзду в Україну особі, готує з урахуванням порядку, визначеного пунктами 3, 4, 6 - 8 цієї Інструкції, постанову про скасування заборони в'їзду особи в Україну.

У випадку скасування заборони в'їзду в Україну рішенням суду, яке набрало законної сили, ДКР негайно повідомляє про це Державну прикордонну службу України.

Так, чинним законодавством не передбачено можливості внесення змін до постанови про заборону в'їзду на територію України шляхом зменшення терміну дії такої заборони.

Доводи апелянта полягають, зокрема, у тому, що станом на березень 2017 будь-які підстави для відмови у задоволенні позову в частині зменшення строку дії заборони відсутні.

Колегія суддів з приводу цього зазначає наступне.

Так, перебуваючи на території України, ОСОБА_4 здійснювалося використання фіктивних документів, зокрема Свідоцтва радника Посла Республіки Молдова в Україні; порушуючи заборону в'їзду в Україну, позивач незаконно потрапив на територію України (тобто, знаючи про заборону йому в'їзду в Україну, свідомо порушив правила перетину державного кордону), співробітником Управління державної міграційної служби України 25.11.2013 по цьому факту було прийнято рішення про примусове видворення позивача з України і зобов'язано його до 04.12.2013 покинути територію України; Державною міграційною службою України позивачу 18.12.2013 рішенням регіонального органу Державної міграційної служби України скасовано посвідку на тимчасове проживання у зв'язку з прийняттям рішення про його примусове видворення з України.

Також отримано інформацію про можливу причетність позивача до незаконного обігу дисків для лазерних систем зчитування, кошти з реалізації яких скеровуються на фінансування терористичної організації. За цим фактом здійснюється кримінальне провадження.

Окремо слід зазначити, що в матеріалах справи є лист Бориспільської місцевої прокуратури від 27.09.2016 №34-13328вих16, наданий представником позивача, у якому зазначено, що ОСОБА_4 процесуального статусу у вищезазначеному кримінальному провадженні не має.

Однак, беручи до уваги сукупність інших встановлених та підтверджених порушень позивачем законодавства України, це ніяк не впливає на загальне рішення, а тому підстави для скасування рішення про заборону в'їзду в Україну, а також зміни терміну заборони відсутні.

Що ж стосується твердження апелянта про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме ст. 24 КАС України (розгляд справи одноособово), колегія суддів звертає увагу на наступні обставини.

Частиною 1 статті 24 КАС України визначено, що адміністративні справи, предметом оскарження в яких є рішення, дії чи бездіяльність Кабінету Міністрів України, міністерства чи іншого центрального органу виконавчої влади, Національного банку України, їхньої посадової чи службової особи, виборчої комісії (комісії з референдуму), члена цієї комісії розглядаються і вирішуються в окружному адміністративному суді колегією у складі трьох суддів.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Службу безпеки України» Служба безпеки України - державний правоохоронний орган спеціального призначення, який забезпечує державну безпеку.

Указом Президента України від 09 грудня 2010 року №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» затверджено Схему організації та взаємодії центральних органів виконавчої влади, до складу якої входять переліки міністерств, центральних органів виконавчої влади, центральних органів виконавчої влади зі спеціальним статусом, центральних органів виконавчої влади, діяльність яких спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через відповідних членів Кабінету Міністрів України.

До жодного з вказаних переліків Служба безпеки України не включена, тому підстави для застосування при розгляді цієї справи норм частини 1 статті 24 КАС України відсутні.

При цьому представник позивача не заявляв клопотання про розгляд справи колегією суддів в разі її особливої складності (частина 2 статті 24 КАС України).

Отже, підстави для розгляду цієї справи колегією суддів відсутні, а тому суд першої інстанції не допустив порушення норм процесуального права, розглянувши та вирішивши адміністративну справу за позовом громадянина Німеччини ОСОБА_4 одноособово.

Суд першої інстанції дав ґрунтовний аналіз нормам матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, що об'єктивно виклав в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо необґрунтованості заявлених позивачем вимог, повно встановив обставини справи, вірно та об'єктивно оцінивши зібрані по справі докази, ухвалив рішення, яке відповідає нормам матеріального та процесуального права.

При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Апелянт не надав до суду належних доказів, які б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 лютого 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 21.04.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Василенко Я.М.

Степанюк А.Г.