Справа № 826/4499/16
Суддя: Літвінова А.В.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

24 квітня 2017 року № 826/4499/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі колегії суддів: головуючого судді Літвінової А.В., суддів Аблова Є.В. та Мазур А.С., розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомгромадської організації «Регіональний центр прав людини» ОСОБА_1
доКабінету Міністрів України
провизнання протиправною та скасування Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Громадська організація «Регіональний центр прав людини», ОСОБА_1 звернулись до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України про визнання незаконною та скасування Постанови Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703 «Питання реалізації статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

Позовні вимоги мотивовано тим, що Постанова Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703 порушує права осіб на справедливий судовий розгляд, яка передбачає обов'язок держав виконувати судові рішення без невиправданих затримок, не роблячи розрізнень між рішеннями національних судів і рішеннями Європейського суду з прав людини. Крім того, за твердженнями позивачів, встановлений в оскаржуваній Постанові порядок виплати справедливого відшкодування, призначеного судом, становить втручання у право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , яке не відповідає вимогам законності, немає суспільного інтересу та не є пропорційним.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував, вказавши про правомірність оскаржуваної Постанови як такої, що відповідає актам вищої юридичної сили. При цьому, останнім наголошено, що наявними у матеріалах справи доказами не підтверджено наявності у громадської організації «Регіональний центр прав людини» порушеного права у межах спірних правовідносин.

Розгляд справи №826/4499/16 здійснено у порядку письмового провадження на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Кабінету Міністрів України від 16.09.2015 №703 «Питання реалізації статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» (надалі - Постанова №703) з метою забезпечення реалізації положень Законів України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і відповідно до статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» визначено таке.

Реструктуризувати фактичну заборгованість, що виникла станом на 1 січня 2015 р. за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятими за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення у розмірі до 10 відсотків суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних (пункт 1 Постанови №703).

Затвердити Порядок реструктуризації заборгованості, що виникла станом на 1 січня 2015 р. за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятими за наслідками розгляду справ проти України, коштами та фінансовими казначейськими векселями, що додається (пункт 2 Постанови №703).

Установити, що погашення заборгованості за рішеннями Європейського суду з прав людини щодо дружнього врегулювання та схвалення умов односторонньої декларації у справах проти України за згодою стягувача може здійснюватися відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою (пункт 3 Постанови №703).

Визначити публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» генеральним агентом, який відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою, здійснює платежі коштами, передачу стягувачам отриманих від Державної казначейської служби фінансових казначейських векселів і сплату за ними (пункт 4 Постанови №703).

Міністерству фінансів передбачати щороку у державному бюджеті кошти для компенсації публічному акціонерному товариству «Державний ощадний банк України» витрат, пов'язаних із здійсненням заходів відповідно до Порядку, затвердженого цією постановою, а також на сплату за фінансовими казначейськими векселями та на їх обслуговування (пункт 5 Постанови №703).

Вважаючи положення Постанови №703 такими, що не відповідають актам вищої юридичної сили, а свої права та охоронювані законом інтереси порушеними, позивач звернувся з позовом до суду.

Досліджуючи підстави викладеного, суд аналізує наступні правові норми.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначені у положеннях статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до пункту 1 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України, правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ щодо законності (крім конституційності) постанов та розпоряджень Кабінету Міністрів України, постанов Верховної Ради Автономної Республіки Крим.

Право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт (частина друга статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

При цьому, суд може визнати нормативно-правовий акт незаконним чи таким, що не відповідає правовому акту вищої юридичної сили, повністю або в окремій його частині (частина восьма статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачі в якості обґрунтування заявлених позовних вимог вказують на те, що оскаржуваною Постановою №703 фактично змінюється порядок виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевого бюджету, вказуючи про те, що ОСОБА_1 виступає стягувачем у виконавчому провадженні за рішенням Європейського суду з прав людини.

Розглядаючи справу по суті, суд виходить з такого.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України (Уряд України) є вищим органом у системі органів виконавчої влади.

Кабінет Міністрів України здійснює виконавчу владу безпосередньо та через міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Раду міністрів Автономної Республіки Крим та місцеві державні адміністрації, спрямовує, координує та контролює діяльність цих органів.

Кабінет Міністрів України відповідальний перед Президентом України і Верховною Радою України, підконтрольний і підзвітний Верховній Раді України у межах, передбачених Конституцією України.

У силу частин першої та другої статті 49 Закону України «Про Кабінет Міністрів України», Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження.

Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Так, у відповідності до змісту Постанови №703, остання прийнята з метою забезпечення реалізації положень Законів України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» і відповідно до статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік».

У силу положень статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», Кабінету Міністрів України надано право у встановленому ним порядку реструктуризувати фактичну заборгованість обсягом до 7.544.562.370 гривень, що виникла станом на 1 січня 2015 року за рішеннями судів, виконання яких гарантовано державою, а також за рішеннями Європейського суду з прав людини, прийнятих за наслідками розгляду справ проти України, шляхом часткового погашення за рахунок коштів, передбачених цим Законом на ці цілі, у розмірі до 10 відсотків від суми за зазначеними рішеннями та видачі на решту суми фінансових казначейських векселів строком обігу до семи років, з відстроченням платежів за цією заборгованістю на два роки та відсотковою ставкою 3 відсотки річних. Право видачі таких векселів надати органам, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

З огляду на вказане вбачається, що зміст пунктів 1 та 2 Постанови №703 цілком відповідає приписам акту вищої юридичної сили - статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», - на виконання якого оскаржувана Постанова і прийнята.

При цьому, суд звертає увагу, що у разі незгоди позивачів з положеннями статті 23 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» в частині невідповідності останніх положенням Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практиці Європейського суду з прав людини, приписам Конституції України, Цивільного кодексу України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків з їх вини», Закону України «Про загальнодержавне пенсійне страхування», останні не позбавлені права на їхнє оскарження у встановленому чинним законодавством порядку, що відповідно не є предметом розгляду у даній адміністративній справі.

Аналогічна позиція викладена в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2016 у справі №826/25281/15.

У той же час, з урахуванням викладеного, суд звертає увагу на таке.

Приписами частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У відповідності до положень частини першої статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

З вказаних правових норм вбачається, що особа може звернутися до адміністративного суду з позовом щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень лише в тому випадку, якщо останні безпосередньо впливають на її права, свободи та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

Тобто, особа наділена правом оскаржити до суду не будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, які на її думку, були вчинені з порушенням вимог закону, а лише ті, що мають безпосереднє відношення до особи, яка подала адміністративний позов.

Таким чином, звертаючись до суду з вищезазначеним позовом громадська організація «Регіональний центр прав людини» зобов'язана була зазначити не лише в чому полягає незаконність оскаржуваної Постанови, а й чим остання порушує її права та інтереси у сфері публічно-правових відносин.

У той же час, Конституційний суд України у рішенні від 28.11.2013 №12-рп/2013 вказав, що громадська організація може захищати в суді особисті немайнові та майнові права як своїх членів, так і права та охоронювані законом інтереси інших осіб, які звернулися до неї за таким захистом, лише у випадках, якщо таке повноваження передбачено у її статутних документах та якщо відповідний закон визначає право громадської організації звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб.

З наявних у матеріалах справи доказів, у тому числі виходячи зі змісту статутної діяльності позивача, не вбачається наявності в останнього повноважень на звернення до суду з даними позовними вимогами в інтересах інших осіб.

При цьому, Кодекс адміністративного судочинства України не містить положень, які б давали позивачу право звертатися до суду із вимогою щодо зобов'язання суб'єкта владних повноважень вчинити в інтересах позивача певні дії, спрямовані на захист прав, порушення яких на момент постановлення судового рішення не відбулося.

У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку про те, що громадська організація «Регіональний центр прав людини» є неналежними позивачем за даними позовними вимогами, що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Беручи до уваги все викладене вище, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для задоволення останніх.

Згідно з вимогами статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Керуючись статтями 69-71, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволені позову відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України.

Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Літвінова А.В.

Судді Аблов Є.В.

Мазур А.С.