Справа № 826/311/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 квітня 2017 року 08:45 справа №826/311/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія"
доКабінету Міністрів України
третя особа1. Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" 2. Міністерство інфраструктури України
провизнання протиправною постанови в частині
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" (далі по тексту - позивач, ТОВ "ДССК") звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Кабінету Міністрів України (далі по тексту - відповідач), за участю третьої особи - Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (далі по тексту - третя особа 1, ДП "Адміністрація морських портів України"), в якому просить визнати протиправною постанову від 07 липня 2015 року №483 "Про внесення зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 р. №405" в частині нерозповсюдження її дії на портових операторів, що використовують причали на підставі договору сервітуту.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29 січня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі та призначено попереднє засідання.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 червня 2016 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Міністерство інфраструктури України (далі по тексту - третя особа 2); закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 31 серпня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримали, представники відповідача та третіх осіб проти задоволення позовних вимог заперечили; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 року №405 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" затверджено перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, згідно з додатком.

Згідно з додатком до вказаної постанови до переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню включено наступні послуги: забезпечення лоцманського проведення, регулювання руху суден, забезпечення проведення криголамних робіт.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2015 року №483 "Про внесення зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 р. №405" (далі по тексту - Постанова №483) внесено зміну в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 року №405 "Про затвердження переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню", доповнивши його абзацом такого змісту:

"Забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, крім причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства"

та доручено Міністерству інфраструктури затвердити в тримісячний строк тарифи на послуги із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

Ця постанова набирає чинності з дня її опублікування, крім пункту 1, який набирає чинності з 01 січня 2016 року.

Таким чином, Постановою №483 доповнено перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню послугами із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, за виключенням причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Позивач вважає Постанову №483 протиправною в частині нерозповсюдження її дії на портових операторів, що використовують причали на підставі договору сервітуту, оскільки прийнята із порушенням принципів ефективності та збалансованості державної регуляторної політики та суперечить принципу забезпечення досягнення внаслідок дії регуляторного акта максимальної можливих результатів за рахунок мінімально необхідних витрат ресурсів суб'єктів господарювання, адже подвійна оплата за доступ до морського причалу не є такою умовою; на думку позивача, запровадження додаткової платної послуги матиме негативний вплив на конкуренцію у сфері портової діяльності, тому що надасть вибіркову перевагу портовим операторам, які користуються причалами на інших правових підставах, ніж договір сервітуту, а саме звільнить від обов'язку оплати нової спеціалізованої послуги користувачів причалів на підставі договорів оренди, концесії, спільної діяльності та зобов'яже оплачувати таку послугу суб'єктів господарювання, які здійснюють користування причалами на підставі договору сервітуту; оскаржуваною постановою штучно створено підстави для стягнення грошових коштів із портових операторів.

Позивач також звертає увагу, що в порушення процедури прийняття регуляторного акта проект Постанови №483 не погоджений Антимонопольним комітетом України.

ТОВ "ДССК" стверджує, що у нього існують правомірні очікування та законні сподівання на отримання економічної вигоди від користування причалами та причальною інфраструктурою Миколаївського морського порту на підставі договору про встановлення сервітуту, укладеного із ДП "Адміністрація морських портів України", що в розумінні статті 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав та основних свобод людини та практики Європейського суду з прав людини становить майно позивача; реалізація оскаржуваної постанови в частині встановлення не передбаченої законом плати за забезпечення доступу до причалів становити неправомірне втручання у майнові права позивача.

Відповідач письмового заперечення проти позову не надав, однак, його представник під час судового розгляду справи заперечував проти позову.

Треті особи проти задоволення адміністративного позову заперечили з підстав відповідності оскаржуваної постанови вимогам законодавства та вказали, що Постанова №483 прийнята з метою забезпечення рівного доступу суб'єктів господарювання, які здійснюють діяльність у морському порту, до причалів, а встановлення плати за надання послуг із забезпечення доступу портового оператора до причалу не заборонено Законом України "Про морські порти України".

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Особливості провадження у справах щодо оскарження нормативно-правових актів органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування та інших суб'єктів владних повноважень визначено статтею 171 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи, які є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт.

У пункті 21 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 06 березня 2008 року №2 "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" Вищий адміністративний суд України вказав, що судам слід мати на увазі, що за правилами частини другої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України право оскаржити нормативно-правовий акт мають особи, щодо яких його застосовано, а також особи - суб'єкти правовідносин, у яких буде застосовано цей акт. Тобто, особа (позивач) повинна довести факт застосування до неї оскаржуваного нормативно-правового акта або те, що вона є суб'єктом відповідних відносин, на які поширюється дія цього акта.

Таким чином, у даному випадку право на захист виникає за умови доведення факту застосування до нього норм оскаржуваного акта, та/або того, що позивач є суб'єктом правовідносин, у яких буде застосовано цей акт, тобто Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість оскарження нормативно-правового акта не лише під час безпосереднього його застосування, але й на майбутнє - щоб запобігти такому застосуванню.

Зі змісту Постанови №483 вбачається, що її норми застосовуються до портових операторів при доступі до причалу.

За визначенням пункту 11 частини першої статті 1 Закону України "Про морські порти України" портовий оператор (стивідорна компанія) - це суб'єкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші пов'язані з цим види господарської діяльності.

Суд встановив, що між ТОВ "ДССК" (користувач) та Державним підприємством "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії (володілець) укладено договір №А2-А про встановлення сервітуту від 04 липня 2013 року, за умовами якого встановлено сервітут щодо користування причалами та причальною інфраструктурою, які розташовані за адресою за адресою: 54020, м. Миколаїв, вул. Заводська, 23.

Згідно з пунктом 2.1 договору визначено, що сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури.

Пункти 4.2, 5.5 договору встановлюють, що сервітут є оплатним, а вартість плати за сервітут за місяць складає 70 618,33 грн.

Право сервітуту ТОВ "ДССК" зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 лютого 2014 року, про що внесено відповідний запис №4955771.

Наведене дає суду підстави вважати ТОВ "ДССК" портовим оператором, що наділяє його правом на звернення до суду з метою оскарження Постанови №483.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оцінюючи оскаржувану Постанову №483 на предмет її законності та відповідності вимогам, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України, колегія суддів керується наступним.

Як визначено у статтях 113 та 116 Конституції України, Кабінет Міністрів України є вищим органом у системі органів виконавчої влади, який зокрема забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України; здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю.

Відповідно до частин першої та другої статті 49 Закону України "Про Кабінет Міністрів України" Кабінет Міністрів України на основі та на виконання Конституції і законів України, актів Президента України, постанов Верховної Ради України, прийнятих відповідно до Конституції та законів України, видає обов'язкові для виконання акти - постанови і розпорядження. Акти Кабінету Міністрів України нормативного характеру видаються у формі постанов Кабінету Міністрів України.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України "Про морські порти України" державне регулювання діяльності в морському порту здійснюється Кабінетом Міністрів України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сферах морського і річкового транспорту, національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади в межах їх повноважень з метою забезпечення: 1) безпеки мореплавства, життя і здоров'я громадян; 2) порядку в морському порту; 3) безпечної експлуатації об'єктів портової інфраструктури у межах території та акваторії морського порту; 4) комплексного розвитку та підвищення конкурентоспроможності морських портів; 5) належного утримання, ефективного управління та використання об'єктів портової інфраструктури державної власності; 6) створення рівних умов для провадження господарської діяльності у морському порту; 7) рівного доступу до послуг, що надаються в морському порту; 8) недопущення забруднення навколишнього природного середовища, дотримання вимог щодо використання та охорони водних об'єктів у межах території та акваторії морського порту.

Як визначає частина друга статті 13 Закону України "Про морські порти України" до повноважень Кабінету Міністрів України щодо портової діяльності належать: 1) забезпечення провадження державної політики у сфері портової діяльності, спрямування та координація діяльності міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; 2) відведення акваторії та визначення меж територій морських портів; 3) визначення морських портів, відкритих для заходу іноземних суден; 4) затвердження Стратегії розвитку морських портів України; 5) інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законодавчими актами.

За визначенням пункту 1 статті 1 Закону України "Про морські порти України" адміністрація морських портів України - державне підприємство, утворене відповідно до законодавства, що забезпечує функціонування морських портів, утримання та використання об'єктів портової інфраструктури державної форми власності, виконання інших покладених на нього завдань безпосередньо і через свої філії, що утворюються в кожному морському порту (адміністрація морського порту).

Стаття 15 Закону України "Про морські порти України" визначає, що адміністрація морських портів України утворюється з метою зокрема: утримання та забезпечення ефективного використання державного майна, переданого їй в господарське відання, у тому числі модернізації, ремонту, реконструкції та будівництва гідротехнічних споруд, інших об'єктів портової інфраструктури, розташованих у межах території та акваторії морського порту; надання послуг суднам на підходах і безпосередньо в акваторії морського порту для їх безпечного судноплавства, маневрування та стоянки; організації та забезпечення безпечної експлуатації об'єктів портової інфраструктури державної власності, у тому числі гідротехнічних споруд, систем забезпечення безпеки мореплавства, розташованих у межах території та акваторії морського порту; забезпечення створення рівних і конкурентних умов ведення господарської діяльності та отримання послуг у морському порту.

Відповідно до частини першої статті 16 Закону України "Про морські порти України" фінансування діяльності адміністрації морських портів України здійснюється за рахунок портових зборів, що справляються нею відповідно до цього Закону, плати за надання послуг та орендної плати, інших незаборонених законодавством джерел.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про морські порти України" тарифи на спеціалізовані послуги, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, та послуги, які оплачуються у складі портових зборів, підлягають державному регулюванню національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері транспорту.

Частина друга статті 21 Закону України "Про морські порти України" передбачає, що перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню, визначає Кабінет Міністрів України.

Наведені правові норми свідчать, що Кабінет Міністрів України наділений повноваженнями з державного регулювання діяльності в морському порту, у тому числі затверджує перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню; у свою чергу кошти за спеціалізовані послуги, що надаються у морському, спрямовуються на фінансування діяльності адміністрації морських портів України, як суб'єкта природних монополій.

Таким чином, оскаржувана Постанова прийнята Кабінетом Міністрів України на підставі та у межах повноважень, наданих Конституцією та Законами України "Про Кабінет Міністрів України" і "Про морські порти України".

В частині відповідності процедури прийняття Постанови №483 правилам, встановленим Законом України "Про засади державної регуляторної політики", колегія суддів виходить з наступного.

За визначенням статті 1 Закону України "Про засади державної регуляторної політики" регуляторний акт - це: прийнятий уповноваженим регуляторним органом нормативно-правовий акт, який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання; прийнятий уповноваженим регуляторним органом інший офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, застосовується неодноразово та щодо невизначеного кола осіб і який або окремі положення якого спрямовані на правове регулювання господарських відносин, а також адміністративних відносин між регуляторними органами або іншими органами державної влади та суб'єктами господарювання, незалежно від того, чи вважається цей документ відповідно до закону, що регулює відносини у певній сфері, нормативно-правовим актом.

Згідно пояснювальної записки до проекту оскаржуваної Постанови вона є регуляторним актом.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" передбачено, що громадяни, суб'єкти господарювання, їх об'єднання та наукові установи, а також консультативно-дорадчі органи, що створені при органах державної влади та органах місцевого самоврядування і представляють інтереси громадян та суб'єктів господарювання, мають право: подавати до регуляторних органів пропозиції про необхідність підготовки проектів регуляторних актів, а також про необхідність їх перегляду; у випадках, передбачених законодавством, брати участь у розробці проектів регуляторних актів; подавати зауваження та пропозиції щодо оприлюднених проектів регуляторних актів, брати участь у відкритих обговореннях питань, пов'язаних з регуляторною діяльністю.

Відповідно до статті 8 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" встановлено, що стосовно кожного проекту регуляторного акта його розробником готується аналіз регуляторного впливу; аналіз регуляторного впливу готується до оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень та пропозицій.

За правилами статті 9 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" кожен проект регуляторного акта оприлюднюється з метою одержання зауважень і пропозицій від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань.

Про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій розробник цього проекту повідомляє у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону.

Проект регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу оприлюднюється у спосіб, передбачений статтею 13 цього Закону, не пізніше п'яти робочих днів з дня оприлюднення повідомлення про оприлюднення цього проекту регуляторного акта.

Повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта повинно містити: стислий виклад змісту проекту; поштову та електронну, за її наявності, адресу розробника проекту та інших органів, до яких відповідно до цього Закону або за ініціативою розробника надсилаються зауваження та пропозиції; інформацію про спосіб оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу (назва друкованого засобу масової інформації та/або адреса сторінки в мережі Інтернет, де опубліковано чи розміщено проект регуляторного акта та аналіз регуляторного впливу, або інформація про інший спосіб оприлюднення, передбачений частиною п'ятою статті 13 цього Закону); інформацію про строк, протягом якого приймаються зауваження та пропозиції від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань; інформацію про спосіб надання фізичними та юридичними особами, їх об'єднаннями зауважень та пропозицій.

Строк, протягом якого від фізичних та юридичних осіб, їх об'єднань приймаються зауваження та пропозиції, встановлюється розробником проекту регуляторного акта і не може бути меншим ніж один місяць та більшим ніж три місяці з дня оприлюднення проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу.

Усі зауваження і пропозиції щодо проекту регуляторного акта та відповідного аналізу регуляторного впливу, одержані протягом встановленого строку, підлягають обов'язковому розгляду розробником цього проекту. За результатами цього розгляду розробник проекту регуляторного акта повністю чи частково враховує одержані зауваження і пропозиції або мотивовано їх відхиляє.

Оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій не може бути перешкодою для проведення громадських слухань та будь-яких інших форм відкритих обговорень цього проекту регуляторного акта.

При цьому відповідно до частини другої статті 13 Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта з метою одержання зауважень і пропозицій, проект регуляторного акта та відповідний аналіз регуляторного впливу оприлюднюються шляхом опублікування в друкованих засобах масової інформації розробника цього проекту, а у разі їх відсутності - у друкованих засобах масової інформації, визначених розробником цього проекту, та/або шляхом розміщення на офіційній сторінці розробника проекту регуляторного акта в мережі Інтернет.

Процитовані норми Закону України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності" вказують, що прийняттю регуляторного акта обов'язкового мають передувати наступні етапи: 1) аналіз регуляторного впливу регуляторного акта; 2) повідомлення про оприлюднення проекту регуляторного акта; 3) оприлюднення проекту регуляторного акта разом із відповідним аналізом регуляторного впливу; 4) розгляд зауважень та пропозицій до проекту регуляторного акта.

Дослідивши процедуру прийняття оскаржуваної Постанови, колегія суддів встановила, що повідомлення про оприлюднення Постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення зміни до Переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" опубліковане на офіційній інтернет-сторінці Міністерства інфраструктури України 28 січня 2015 року 16:40 год. за посиланням http://mtu.gov.ua/news/373.html, у якому зазначено про можливість подання зауважень та пропозицій до проекту акта на адресу Департаменту державної політики в галузі морського та річкового транспорту, 01135, м. Київ, проспект Перемоги, 14; , протягом 30 календарних днів з дня опублікування проекту постанови у письмовому та / або електронному вигляді; проект Постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення зміни до Переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" разом із відповідним аналізом регуляторного впливу опублікований 28 січня 2015 року 16:41 год. за посиланням http://mtu.gov.ua/news/374.html.

Наведене свідчить, що оскаржувана Постанова прийнята у порядку, встановленому Законом України "Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності".

Щодо посилань позивача на не погодження проекту Постанови №483 Антимонопольним комітетом України суд звертає увагу, що про погодження проекту Постанови Кабінету Міністрів України "Про внесення змін до Переліку спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню" Антимонопольний комітет України зазначив у листі від 11 лютого 2015 року №136-06/06-1247.

При цьому суд враховує, що назва проекту постанови та власне Постанови №483 дещо відрізняються, а саме Постанова №483 має назву "Про внесення зміни в додаток до постанови Кабінету Міністрів України від 3 червня 2013 р. №405", проте це один і той самий нормативно-правовий акт, оскільки Перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню є додатком до постанови Кабінету Міністрів України від 03 червня 2013 року №405.

Крім того, суд зазначає, що позивач обрав неправильний спосіб захисту, оскільки просить визнати протиправною Постанову №483 в частині нерозповсюдження її дії на портових операторів, що використовують причали на підставі договору сервітуту.

Так, дійсно Постанова №483 розширила перелік спеціалізованих платних послуг, встановивши виключення для деяких користувачів причалів, серед яких не передбачено пільг для портових операторів, що використовують причали на підставі договору сервітуту.

Проте, позивач оскаржує Постанову в частині нерозповсюдження її дії на певні правовідносини, тобто в неіснуючій частині; при цьому норми Постанови №483 позивачем не оскаржуються.

Суд також звертає увагу, що вимога про визнання акта протиправним (недійсним, незаконним, неправомірним, скасування) може стосуватися лише індивідуального акта, у свою чергу нормативно-правовий акт відповідно до положень частини одинадцятої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України може бути визнаний незаконним та нечинним, про що також зазначено в інформаційному листі Вищого адміністративного суду України від 27 липня 2010 року №1145/11/13-10.

Враховуючи дотримання порядку прийняття Постанови №483 та обрання позивачем неправильного способу захисту, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Разом з тим, дослідивши зміст оскаржуваної Постанови №483, суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Відповідно до статті 42 Конституції України держава забезпечує захист конкуренції у підприємницькій діяльності. Не допускаються зловживання монопольним становищем на ринку, неправомірне обмеження конкуренції та недобросовісна конкуренція. Види і межі монополії визначаються законом.

Статтею 6 Господарського кодексу України визначено загальні принципи господарювання в Україні, зокрема: забезпечення економічної багатоманітності та рівний захист державою усіх суб'єктів господарювання; свобода підприємницької діяльності у межах, визначених законом; обмеження державного регулювання економічних процесів у зв'язку з необхідністю забезпечення соціальної спрямованості економіки; добросовісної конкуренції у підприємництві.

Відповідно до частини першої статті 25 Господарського кодексу України держава підтримує держава підтримує конкуренцію як змагання між суб'єктами господарювання, що забезпечує завдяки їх власним досягненням здобуття ними певних економічних переваг, внаслідок чого споживачі та суб'єкти господарювання отримують можливість вибору необхідного товару і при цьому окремі суб'єкти господарювання не визначають умов реалізації товару на ринку.

Згідно з частиною другою статті 25 Господарського кодексу України органам державної влади і органам місцевого самоврядування, що регулюють відносини у сфері господарювання, забороняється приймати акти або вчиняти дії, що визначають привілейоване становище суб'єктів господарювання тієї чи іншої форми власності, або ставлять у нерівне становище окремі категорії суб'єктів господарювання чи іншим способом порушують правила конкуренції. У разі порушення цієї вимоги органи державної влади, до повноважень яких належить контроль та нагляд за додержанням антимонопольно-конкурентного законодавства, а також суб'єкти господарювання можуть оспорювати такі акти в установленому законом порядку.

Стаття 31 Господарського кодексу України встановлює, що дискримінацією суб'єктів господарювання органами влади визнається: заборона створення нових підприємств чи інших організаційних форм господарювання в будь-якій сфері господарської діяльності, а також встановлення обмежень на здійснення окремих видів господарської діяльності або виробництво певних видів товарів з метою обмеження конкуренції; примушування суб'єктів господарювання до пріоритетного укладання договорів, першочергової реалізації товарів певним споживачам або до вступу в господарські організації та інші об'єднання; прийняття рішень про централізований розподіл товарів, який призводить до монопольного становища на ринку; встановлення заборони на реалізацію товарів з одного регіону України в інший; надання окремим підприємцям податкових та інших пільг, які ставлять їх у привілейоване становище щодо інших суб'єктів господарювання, що призводить до монополізації ринку певного товару; обмеження прав суб'єктів господарювання щодо придбання та реалізації товарів; встановлення заборон чи обмежень стосовно окремих суб'єктів господарювання або груп підприємців.

Дискримінація суб'єктів господарювання не допускається. Законом можуть бути встановлені винятки з положень цієї статті з метою забезпечення національної безпеки, оборони, загальносуспільних інтересів.

За визначенням пункту 1 статті 1 Закону України "Про захист економічної конкуренції" економічна конкуренція (конкуренція) - змагання між суб'єктами господарювання з метою здобуття завдяки власним досягненням переваг над іншими суб'єктами господарювання, внаслідок чого споживачі, суб'єкти господарювання мають можливість вибирати між кількома продавцями, покупцями, а окремий суб'єкт господарювання не може визначати умови обороту товарів на ринку.

Відповідно до положень статті 4 Закону України "Про захист економічної конкуренції" державна політика у сфері розвитку економічної конкуренції та обмеження монополізму в господарській діяльності, здійснення заходів щодо демонополізації економіки, фінансової, матеріально-технічної, інформаційної, консультативної та іншої підтримки суб'єктів господарювання, які сприяють розвитку конкуренції, здійснюється органами державної влади, органами місцевого самоврядування та органами адміністративно-господарського управління та контролю.

Суб'єкти господарювання, органи влади, органи місцевого самоврядування, а також органи адміністративно-господарського управління та контролю зобов'язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти будь-яких неправомірних дій, які можуть мати негативний вплив на конкуренцію.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними діями органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю є прийняття будь-яких актів (рішень, наказів, розпоряджень, постанов тощо), надання письмових чи усних вказівок, укладення угод або будь-які інші дії чи бездіяльність органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю (колегіального органу чи посадової особи), які призвели або можуть призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Згідно із частиною третьою статті 15 Закону України "Про захист економічної конкуренції" антиконкурентними діями органів влади вважаються, зокрема: встановлення обмежень на здійснення окремих видів діяльності; пряме або опосередковане примушення суб'єктів господарювання до пріоритетного укладення договорів; надання окремим суб'єктам господарювання або групам суб'єктів господарювання пільг чи інших переваг, які ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів, що призводить або може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції; дія, внаслідок якої окремим суб'єктам господарювання або групам суб'єктів господарювання створюються несприятливі чи дискримінаційні умови діяльності порівняно з конкурентами.

Як вже вказувалось вище, відповідно до пункту 11 статті 1 Закону України "Про морські порти України" портовий оператор (стивідорна компанія) - суб'єкт господарювання, що здійснює експлуатацію морського терміналу, проводить вантажно-розвантажувальні роботи, обслуговування та зберігання вантажів, обслуговування суден і пасажирів, а також інші пов'язані з цим види господарської діяльності.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України "Про морські порти України" функціонування та розвиток морських портів здійснюються зокрема за принципами: забезпечення конкуренції серед суб'єктів господарювання, що виробляють однакову продукцію (товари, роботи, послуги) у морському порту; рівності прав усіх суб'єктів господарювання, що провадять діяльність у морському порту, недопущення дискримінації у доступі до об'єктів портової інфраструктури загального користування.

Згідно з нормами статті 18 Закону України "Про морські порти України" господарська діяльність у морському порту провадиться відповідно до законодавства, обов'язкових постанов по порту та зводу звичаїв морського порту.

У межах морського порту функціонують суб'єкти господарювання усіх форм власності, діяльність яких пов'язана з обслуговуванням суден, пасажирів, вантажів, та підприємства, продукція та/або сировина яких транспортується територією та акваторією порту.

Портові оператори зобов'язані сприяти розвитку конкуренції та не вчиняти дій, які можуть справляти негативний вплив на конкурентне середовище в морському порту.

Адміністрація морських портів України не має права перешкоджати або втручатися в діяльність суб'єктів господарювання, крім випадків, передбачених законом, а також встановлювати для них умови діяльності, що погіршують їх становище порівняно з іншими суб'єктами господарювання або порушують їхні права та законні інтереси.

Отже, портові оператори є рівними у здійсненні господарської діяльності у порту та у доступі до об'єктів портової інфраструктури загального користування, та, відповідно, у доступі до причалів.

Вище встановлено, що Постановою №483 доповнено перелік спеціалізованих послуг, що надаються у морському порту суб'єктами природних монополій, які підлягають державному регулюванню послугами із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, за виключенням причалу, що використовується портовим оператором на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, укладеного відповідно до законодавства.

Згідно з пояснювальною запискою до проекту оскаржуваної Постанови розробка проекту акта зумовлена необхідністю врегулювання питання щодо забезпечення рівного доступу суб'єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морському порту, зокрема портових операторів до причалів, що знаходяться у господарському віданні ДП "Адміністрація морських портів України".

Матеріали справи підтверджують, що станом на момент прийняття вищевказаної постанови позивач користувався причалами Миколаївського морського порту (та відповідною причальною інфраструктурою) на підставі укладеного між ТОВ "ДССК" (користувач) та ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії (володілець) договору №А2-А про встановлення сервітуту від 04 липня 2013 року.

Суд встановив, що постановою рішенням Господарського суду Миколаївської області від 11 квітня 2016 року по справі №915/91/16, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 14 червня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 01 березня 2017 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ДП "Адміністрація морських портів України" до ТОВ "ДССК" про припинення договору про встановлення сервітуту від 04 липня 2013 року №А-2А. Таким чином, станом на день вирішення спору вказаний договір є чинним.

Відповідно до преамбули вказаного договору про встановлення сервітуту, він укладався з огляду на необхідність виконання позивачем комплексу робіт і послуг, пов'язаних з перевалкою вантажів (навантажувально-розвантажувальних робіт) через причали, та з використанням причальної інфраструктури (залізничні колії, підкранові колії, ділянки колій, стрілочні переводи), а також забезпечення ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Миколаївської філії можливості користування позивачем причалами та причальною інфраструктурою.

Згідно з пунктом 2.1 договору визначено, що сервітут встановлюється для можливості здійснення користувачем навантажувально-розвантажувальних робіт через причали з використанням причальної інфраструктури.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 договору видом права сервітуту є право користування майном (причалами та причальною інфраструктурою). Сервітут полягає у можливості вільного та безперешкодного користування заявниками причалами та причальною інфраструктурою.

Пункти 4.2, 5.5 договору встановлюють, що сервітут є оплатним, а вартість плати за сервітут за місяць складає 70 618,33 грн.

Право сервітуту ТОВ "ДССК" зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 25 лютого 2014 року, про що внесено відповідний запис №4955771.

Згідно зі статтею 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Таким чином, з моменту набрання чинності Постанови №483 позивач додатково до плати за сервітут щодо користування причалами та причальною інфраструктурою зобов'язаний також сплачувати за послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України, запроваджену Постановою №483.

Водночас портові оператори, які використовують причал на підставі договору оренди, концесії, спільної діяльності, звільняються від плати за забезпечення доступу портового оператора до причалу, що перебуває у господарському віданні адміністрації морських портів України.

Отже, портові оператори, які користуються причалом на підставі договорів оренди, концесії та спільної діяльності, не повинні сплачувати за послугу із забезпечення доступу портового оператора до причалу, в той час як портові оператори, які використовують причали на інших законних підставах зобов'язані платити за надання такої послуги.

Позивач зазначає, що послуга доступу портового оператора до причалу стала новим, додатковим механізмом, за допомогою якого можуть бути врегульовані правовідносини із проведення вантажно-розвантажувальних робіт на причалах. При цьому, за своєю правовою природою оренда, концесія, спільна діяльність та сервітут значною мірою відрізняються - як між собою, так і від спеціалізованої послуги, і, відтак, наділяють сторін відповідних правовідносин різним обсягом прав та обов'язків.

Отже, законодавство передбачає декілька механізмів врегулювання правовідносин із проведення вантажно-розвантажувальних робіт на причалах, які не є взаємозамінними та можуть використовуватись у залежності від фактичних обставин.

Наявні у справі докази підтверджують, що ДП "Адміністрація морських портів України" виставляє рахунки позивачу на сплату нової спеціалізованої послуги, вважаючи, її обов'язковою в силу прийняття оскаржуваної Постанови.

На думку суду, запровадження додаткової платної послуги, яка надається в імперативному порядку суб'єктом природної монополії портовому оператору, безперечно, має негативний вплив на конкуренцію у сфері портової діяльності, адже надає вибіркову перевагу портовим операторам, які користуються причалами на інших правових підставах, ніж договір сервітуту - звільняє від обов'язку оплати нової спеціалізованої послуги користувачів причалів на підставі договорів оренди, концесії або спільної діяльності, та зобов'язує оплачувати нову спеціалізовану послугу суб'єктів господарювання, які здійснюють таке користування на підставі договору сервітуту.

Введення такої спеціалізованої послуги безперечно збільшує витрати портового оператора, який користується причалами на підставі договору сервітуту, що спричиняє підвищення розміру тарифу на послуги зі зберігання та перевантаження вантажів та призводить до дискримінації по відношенню до інших портових операторів.

При цьому з матеріалів справи не вбачається, у чому фактично полягає нова послуга, оскільки права позивача за договором про встановлення сервітуту вже включають можливість доступу до причалів, протягом всього строку дії договору сервітуту така послуга ДП "Адміністрація морських портів України" не надавалась, що жодним чином не впливало на можливість використання причалів. Фактично, оскаржувана Постанова створює підстави для стягнення з портових операторів грошових коштів за відсутності передумов для такої плати.

Такими чином, оскаржувана Постанова, незважаючи на мету її прийняття, ставить у не рівні умови суб'єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність у морському порту, надає переваги у доступі до причалу портовим операторам, які користуються причалом на підставі договорів оренди, концесії та спільної діяльності, що ставлять їх у привілейоване становище стосовно конкурентів. Зазначене суперечить принципам функціонування та розвитку морських портів, передбачених частиною першою статті 4 Закону України "Про морські порти України", що вказує на дискримінаційний характер Постанови №483 та може призвести до недопущення, усунення, обмеження чи спотворення конкуренції.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За таких підстав, оскільки суд обмежений заявленими позовними вимогами та не вбачає підстав для виходу за межі позовних вимог, оскільки не вбачає у межах спору, що відповідач може вчинити дії або прийняти рішення, які б захистили або відновили порушені, на думку позивача, права та інтереси, адміністративний позов ТОВ "ДССК" не підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову Товариству з обмеженою відповідальністю "Дунайська Судноплавно-Стівідорна Компанія" відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов