Справа № 815/992/17
Суддя: Корой С. М.
Дата ухвалення: 2017-04-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/992/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 квітня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Корой С.М., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом Приватного підприємства «НАВІК» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.07.2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду 17.02.2016 року надійшов адміністративний позов Приватного підприємства «НАВІК» до Головного управління ДФС в Одеській області, в якому позивач просить суд визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.07.2016 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

З 17.06.2016 року по 24.06.2016 року відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПП «НАВІК» з питань підтвердження взаємовідносин з платником ПП «КОМІР ГРУП», , за період серпень-вересень 2015 року.

За результатами перевірки відповідачем складено акт перевірки від 04 липня 2016 року № 186/15-32-14- 02/32146197.

З висновками акту перевірки позивач не погодився та подав свої заперечення (вхід. № 1877/10/15-32 від 18.07.2016 року). Не погодившись з твердженнями викладеними в заперечені, 22.07.2016 року, податковий орган залишив висновки акту без змін. На підставі акту перевірки податковий орган прийняв податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.07.2016 року, відповідно до якого визначено суму завищення відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 168551 грн.

Не погоджуючись з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, позивач зазначає, що висновки перевіряючого, які викладені в акті перевірки, порушують закріплений в Конституції України принцип персональної відповідальності, відповідно до якого суб'єкт господарювання не може нести відповідальність за дії своїх контрагентів, а може бути притягнений до юридичної відповідальності лише за власні правопорушення. Так, у разі, якщо контрагент не виконав свого зобов'язання зі сплати ПДВ до бюджету, настає відповідальність та відповідні негативні наслідки саме щодо контрагентів позивача. Зазначена обставина не є підставою для зменшення витрат та податкового кредиту, у разі якщо позивач виконав усі передбачені законом умови щодо отримання податкового кредиту та має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 09.09.2008 року по справі за № 21-500во08. Також позивач зазначив, що твердження відповідача ґрунтуються на підставі припущень та висновків щодо неможливості здійснення господарських операцій контрагента позивача.

У зв'язку з викладеним, позивач вважає, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення є безпідставним, прийнятими з порушенням вимог чинного законодавства, а ПП «НАВІК» правомірно відобразило суми витрат та податкового кредиту.

Відповідач надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що ГУ ДФС в Одеській області не погоджується з доводами позивача та вважає, що оскаржуване повідомлення-рішення є правомірним та таким, що не підлягає скасуванню, оскільки перевіркою було встановлено неможливість здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом. Зокрема, у контрагента позивача - ПП «КОМІР ГРУП» працює лише 7 осіб, які не могли, на думку відповідача, виконати весь перелік послуг за укладеними з позивачем договорами. Окрім того, засновник ПП «КОМІР ГРУП» на момент здійснення господарських операцій перебував за кордоном.

Враховуючи усе вищевикладене, відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог ПП «НАВІК» у повному обсязі.

Представник позивача в судовому засіданні 13.04.2017 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та зважаючи на надані до суду докази.

Представник відповідача в судове засідання 13.04.2017 року не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи наведене, у звязку із неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце судового розгляду, а також за відсутності потреби заслухати свідка чи експерта, суд ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі письмовими доказами.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін у справі, ознайомившись з запереченнями відповідача, дослідивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, та перевіривши їх доказами, суд встановив наступні факти та обставини.

ПП «НАВІК» знаходиться на обліку як платник податків в ДПІ у Суворовському районі м. Одеси ГУ ДФС в Одеській області, є платником податку на додану вартість, основним видом діяльності якого є надання в оренду й експлуатація власного чи орендованого нерухомого майна.

Відповідно до пп.78.1.4, п.78.1 ст. 78 Податкового кодексу України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких обставин: виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 10 робочих днів з дня отримання запиту.

З 17.06.2016 року по 24.06.2016 року Головним управлінням ДФС в Одеській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку ПП «НАВІК» з питань підтвердження взаємовідносин з платником ПП «КОМІР ГРУП», , за період серпень-вересень 2015 року.

За результатами перевірки складено акт перевірки від 04 липня 2016 року № 186/15-32-14- 02/32146197.

Зазначеною перевіркою встановлено порушення ПП «НАВІК» п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого, встановлено завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту, на загальну суму податку на додану вартість 168551 грн., у тому числі по періодам: серпень 2015 року 83312 грн., вересень 2015 року 85239 грн.

На підставі виявлених порушень, ГУ ДФС в Одеській області винесено податкове повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.07.2016 року, відповідно до якого визначено суму завищення відємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду у розмірі 168551 грн.

В свою чергу, не погодившись з висновками податкового органу та винесеним податковим повідомленням-рішенням від 25.07.2016 року № НОМЕР_1, позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом.

Вирішуючи питання щодо правомірності винесення оскаржуваного податкового повідомлення-рішення, суд виходить з наступного.

Спірне податкове повідомлення-рішення базується на викладених в акті перевірки висновках відповідача про те, що позивачем порушено п. 200.1, п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого, встановлено завищення відємного значення різниці між сумою податкового зобовязання та сумою податкового кредиту, на загальну суму податку на додану вартість 168551 грн.

Вказані висновки відповідача в акті перевірки обґрунтовані фіктивністю здійснення господарських операцій контрагента позивача, що свідчить про не здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом.

Суд не погоджується з висновками податкового органу, вважає їх не обґрунтованими та такими, що спростовуються наданими доказами в справі, виходячи з наступного.

Суд зазначає, що правові відносини щодо формування податкового кредиту з податку на додану вартість регулюються Податковим кодексом України, веденням бухгалтерського обліку по податкових операціях встановлено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»,

Відповідно до ст. 44 Податковий кодекс України для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, на підставі даних, не підтверджених документами.

Статтею 1 Закону Про бухгалтерський облік визначено загальне поняття та характеристика документу на підставі якого виникає право та обов'язок в платника податків на формування показників податкової, бухгалтерської та фінансової звітності. Таким документом є первинний документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Вимоги до первинного документу встановлені ст. 9 цього ж Закону та повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, проведення будь-якої господарської операції підприємства фіксується та підтверджується первинними документами, на підставі яких ведеться бухгалтерський облік. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону Про бухгалтерський облік, на даних бухгалтерського обліку базуються фінансова, податкова, статистична та інші види звітності. Отже, первинні документи по відображенню господарської операції є підставою й для податкового обліку.

Порядок формування податкового кредиту з 01.01.2011 року визначений ст. 198 Податкового кодексу України (надалі - Податковий кодекс України).

Відповідно до п.п.198.1 ст. 198 Податковий кодекс України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій, зокрема з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг. Пунктом 198.2 Податковий кодекс України встановлено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: або дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг, або дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Відповідно до п.198.3 ст.198 Податковий кодекс України, податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням)м основних фондів(основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Пунктом 198.6 ст. 198 Податковий кодекс України визначено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу).

Згідно п. 201.1 ст. 201 Податковий кодекс України, платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, у якій зазначаються в окремих рядках реквізити, що визначені у цьому пункті.

Відповідно до п. 201.4 ст. 201 Податковий кодекс України податкова накладна виписується у двох примірниках у день виникнення податкових зобов'язань продавця. Оригінал податкової накладної видається покупцю, копія залишається у продавця товарів/послуг.

Згідно з п. 201.6 ст. 201 Податковий кодекс України, податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов'язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.

Пунктом 201.8 ст. 201 Податковий кодекс України визначено, що право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п. 201.10 ст. 201 Податковий кодекс України, податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Тобто, як вбачається з викладеного, необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, податковий кредит відповідно до Податкового кодексу України для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути фактично підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Відповідно п.п.14.1.191 п.14.1 ст.14 Податковий кодекс України постачання товарів - будь-яка передача права на розпорядження товарами як власник, у тому числі продаж, обмін чи дарування такого товару, а також постачання товарів за рішенням суду та відповідно п. 14.1.202 зазначеної статті продаж (реалізація) товарів - будь-які операції, що здійснюються згідно з договорами купівлі-продажу, міни, поставки та іншими господарськими, цивільно-правовими договорами, які передбачають передачу прав власності на такі товари за плату або компенсацію незалежно від строків її надання, а також операції з безоплатного надання товарів.

Згідно з п.п.14.1.203 п.14.1 ст.14 Податковий кодекс України продаж результатів робіт (послуг) - будь-які операції господарського, цивільно-правового характеру з виконання робіт, надання послуг, надання права на користування або розпоряджання товарами, у тому числі нематеріальними активами та іншими об'єктами власності, що не є товарами, за умови компенсації їх вартості, а також операції з безоплатного надання результатів робіт (послуг).

Під час розгляду адміністративної справи судом встановлено, що 01 травня 2015 року між ПП «НАВІК» (клієнт) та ПП «КОМІР ГРУП» (консультант) було укладено Договір про надання ріелторських послуг. Відповідно до пункту 2.1. договору консультант зобовязується за винагороду надати Послуги з пошуку Потенційних Орендарів спортивно-оздоровчого напрямку площею 4250 кв.м. з метою укладення з ними договорів оренди з Клієнтом, а Клієнт зобовязується прийняти Послуги та оплатити їх відповідно до умов Договору.

За пунктом 4.1. Договору про надання ріелторських послуг винагорода Консультанта за надані Послуги за Договором становить 45,41% від першого авансового платежу орендної плати.

17 липня 2015 року між ПП «НАВІК» та ТОВАРИСТВОМ З ОБМЕЖЕНОЮ ВІ-ДПОВІДАЛЬНІСТЮ «СПОРТ-ФОРМАТ» було укладено попередній договір щодо укладення Договору оренди нерухомого майна. За цим договором сторони домовилися укласти і належним чином оформити у майбутньому, до 30 серпня 2016 року, договір оренди нежитлових приміщень першого та другого поверху, розташованих за адресою: м. Одеса, вул. Затонського, 32, загальною площею 4.230,00 м2 (пункти 1.1. - 1.3. Попереднього договору).

Відповідно до пункту 2.2.1. Попереднього договору протягом 10 банківських днів з дати підписання даного Договору Потенційний орендар сплачує авансовий платіж у сумі, еквівалентній 50000 доларів США за офіційним курсом НБУ, на день виставлення рахунку, у тому числі включаючи ПДВ. За виставленим ПП «НАВІК» рахунком від 20 липня 2015 року № НОМЕР_2 «СПОРТ-ФОРМАТ» мало оплатити 1100746, 20 гривень, тобто 50000 доларів США за курсом НБУ на 20 липня 2015 року.

24 липня 2015 року ПП «НАВІК» та ПП «КОМІР ГРУП» уклали Додаткову угоду, за якою винагорода ПП «КОМІР ГРУП» склала 499870,00 гривень (45,41% від 50.000,00 доларів США за курсом НБУ на 24 липня 2015 року).

29 липня 2015 року ТОВ «СПОРТ-ФОРМАТ» оплатило виставлений ПП «НАВІК» рахунок від 20 липня 2015 року № 1904.

10 серпня 2015 року між ПП «НАВІК» та ПП «КОМІР ГРУП» було укладено акт приймання послуг № 1.

10 серпня 2015 року ПП «НАВІК» сплатило ПП «КОМІР ГРУП» визначену Договором про надання ріелторських послуг суму винагороди у розмірі 499870 гривень, у тому числі ПДВ 83311,67 гривень.

Згідно матеріалів справи, та з пояснень представника позивача, судом встановлено, що у призначенні платежу було помилково вказано дату Договору про надання ріелторських послуг 01.08.2015р., однак дану помилку було виправлено шляхом підписання заяви-погодження від 10 серпня 2015 року № 010/88, в якій зазначалася правильна дата 01.05.2015 р.

У звязку з проведенням оплати та підписанням акту приймання послуг ПП «КОМІР ГРУП» виписало податкову накладну від 10 серпня 2015 року № 3, на підставі якої ПП «НА¬ВІК» сформувало податковий кредит.

Окрім того, 01 серпня 2015 року між ПП «НАВІК» (замовник) та ПП «КОМІР ГРУП» (виконавець) було укладено Договір про надання рекламних послуг.

За вказаним договором, ПП «КОМІР ГРУП» зобовязувалося розробити рекламні тексти та зображення, виготовити рекламну продукцію, розмістити постери, плакати на відповідних поверхнях, розповсюдити виготовлені листівки серед потенційних орендарів та відвідувачів, а також залучити діджея-ведучого для проведення промо-акцій у вихідні та святкові дні.

За пунктом 3.2.1. Договору про надання рекламних послуг, замовник зобовязується надати інформацію, необхідну виконавцю для розробки рекламної концепції узгоджені Сторонами і необхідні виконавцю для підготовки рекламних матеріалів. Вказана у даному пункті інформація була наведена у листі від 27 липня 2015 року № 010/03, в якому зазначалися характеристики потрібних ПП «НАВІК» рекламних послуг. Окрім того, на виконання пунктів 3.1.2. та 3.2.3. Договору про надання рекламних послуг, за результатом розробки рекламних текстів та зображень 01 вересня 2015 року було підписано акт-погодження, яким було затверджено зразки рекламних матеріалів.

09 вересня 2015 року ПП «НАВІК» сплатило ПП «КОМІР ГРУП» ціну договору у розмірі 511431,00 грн, у тому числі ПДВ 85238,50 грн. У звязку з проведенням оплати, 09 вересня 2015 року ПП «КОМІР ГРУП» виписало податкову накладну №575.

30 вересня 2015 року ПП «НАВІК» та ПП «КОМІР ГРУП» було підписано акт прийому-передачі № 1, а 31 жовтня 2015 року був підписаний акт прийому- передачі виконаних робіт № 2.

Відтак, позивачем на підтвердження обґрунтованості віднесення до складу податкового кредиту сум податку на додану вартість за перевіряємий період, надані податкові накладні, акти виконаних робіт, банківські виписки, зразки рекламної продукції, договір оренди та інші супутні бухгалтерські та первинні документи відповідно до умов укладених договорів надання послуг, які досліджені судом.

Водночас, суд зазначає, що нормами Податкового кодексу України визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Суд зазначає, що позивачем під час розгляду справи підтверджено належними доказами фактичність отримання послуг від свого контрагента.

При цьому, статтею 67 ГК України визначено, що відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

Проте, незважаючи на наявність всіх первинних документів у позивача щодо здійснення господарських операцій з надання послуг, перевіряючи в акті перевірки зазначають, що з наданих документів не можливо встановити реальність господарської операції, а в подальшому, аналізуючи наявну в базах податкової служби та отриману інформацію зазначають нереальність господарських операції.

Зазначені висновки перевіряючих є протиправними з наступних підстав.

Судом встановлено, що вищевказані договори в судовому порядку недійсними не визнавались.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Статтею 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам законодавства, тобто в законі, а не у акті перевірки податкової інспекції, визначаються підстави для визнання будь-якого правочину нікчемним. В іншому випадку правочин недійсним повинен визнаватися у судовому порядку.

Статтею 228 Цивільного Кодексу передбачено умови нікчемності правочину. Зокрема, цією статтею встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Судом встановлено, що укладені вищевказані договори між позивачем та його контрагентом у повній мірі відповідає вимогам ст. 203 Цивільного кодексу України, ст. 180 Господарського кодексу України щодо його змісту, жодне положення договору не суперечить інтересам держави та суспільства, не порушує будь-чиїх прав.

З урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованими доводи позивача, що судом правочини не визнавались не дійсними, а в акті перевірки відсутні будь-які належні докази укладення вказаних договорів без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, та невиконання умов договорів. У будь-якому випадку недійсність правочину повинна бути встановлена судом.

Незважаючи на наявність первинних документів та їх дослідження під час перевірки перевіряючими зроблений висновок про порушення позивачем норм податкового законодавства. В акті відсутній взаємозв'язок щодо зазначення які саме порушення податкового законодавства допущені позивачем з посиланням як на доказ на відповідні первинні документи, які підтверджують ці порушення.

Жодного належного доказу того, що договори були укладені без мети їх здійснення перевіряючими не зазначено в акті перевірки, а також не зазначено представником відповідача як суб'єктом владних повноважень, який відповідно до ст.71 КАС України повинен довести правомірність своїх рішень в запереченнях на позов.

Надані до суду первинні документи по взаємовідносинам позивача з ПП «КОМІР ГРУП» щодо надання послуг, в силу Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», є первинними документами, та мають всі необхідні встановлені законом обов'язкові реквізити. Докази того, що ці первинні документи не мають юридичної сили або визнані в установленому порядку недійсними - відсутні.

Суд зазначає, що як вже зазначалось вище, нормами податкового законодавства визначено, що нарахування податкового кредиту здійснюється на підставі податкової накладної, яка сама по собі є підставою для нарахування податкового кредиту за умови її відповідності вимогам законодавства, оскільки це єдиний документ первинного бухгалтерського та податкового обліку, що містить у собі суму ПДВ, яку можливо відобразити в податкових деклараціях з ПДВ. При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції.

Разом з цим, єдиною підставою для настання відповідальності платника податку, є неможливість підтвердження сум податку, включеного до складу податкового кредиту, податковими накладними, проте, як вже встановлено судом, відповідні податкові накладні у позивача на час перевірки були наявні.

При цьому суд зазначає, що платники податку відповідають за дотримання достовірності та своєчасності визначення сум податку, а також за повноту і своєчасність його внесення до бюджету відповідно до закону.

Відповідно до ст. 61 Конституції України юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Якщо контрагенти позивача не виконали своїх зобов'язань по сплаті податку, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цих осіб.

Жодна норма Податкового кодексу України, жоден законодавчий акт не вимагає від платника податків контролювати сплату своїм контрагентом до бюджету податків та ведення ним бухгалтерського та податкового обліку. Контроль за дотриманням платниками податків податкового законодавства та своєчасну сплату ними податків здійснюють контролюючі органи.

Крім того, суд вважає, що і наявність порушень податкового законодавства зі сторони контрагента позивача повинна бути доведена відповідачем належними доказами, зокрема, прийняття відносно них податкових повідомлень-рішень.

Також, суд зазначає, що діючим законодавством, не передбачено і не визначено обов'язку підприємства встановлювати ланцюг суб'єктів підприємницької діяльності, з якими контрагенти такого підприємства мали договірні відносини, а також підприємству не надано право вимагати від його контрагентів такої інформації, проте, як вбачається з акту перевірки, право позивача на отримання податкового кредиту поставлено в залежність від дотримання контрагентом ПП «КОМІР ГРУП» вимог податкового законодавства.

При прийнятті рішення суд враховує положення ст.244-2 КАС України щодо обов'язковості рішення Верховного Суду України, прийнятого за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, та, зокрема, постанову Верховного Суду України від 31.01.2011 року по справі № 21-47а10 за позовом закритого акціонерного товариства «Мукачівський лісокомбінат» до Мукачівської об'єднаної державної податкової інспекції в Закарпатській області про визнання недійсним податкового повідомлення-рішення, в якому зазначено, що чинне законодавство України не ставить в залежність виникнення у платника ПДВ права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання.

Аналогічного вищевказаному висновку, Верховний суд України дійшов у постановах від 09.09.2008р. у справі №21-500во08 та від 01.06.2010 року у справі №21-573во10 та від 31.01.2011 року.

Разом з цим, при розгляді справи суд також враховує і практику Європейського суду з прав людини, рішення якого, згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також враховуючи приписи ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», є джерелом права та є обов'язковим для виконання Україною.

Так, Європейський суд з прав людини (п'ята секція) у своєму рішенні від 22.01.2009 р. (заява №3991/03) у справі «Булвес» АД проти Болгарії зазначив наступне: «Враховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов'язків із декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов'язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного декларування і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом із пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються, до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності».

Також, суд зазначає, що у разі, якщо на час здійснення господарських операцій, за якими податковий орган не визнає обґрунтованим віднесення позивачем до податкового кредиту сум податку на додану вартість, постачальник був включений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, а також мав свідоцтво про реєстрацію платника податку на додану вартість, покупець не може нести відповідальність ні за несплату податків продавцями та їх постачальниками, ні за можливу недостовірність відомостей про них, наведених у зазначеному реєстрі, за умови необізнаності щодо неї.

Вищий адміністративний суд України в інформаційному листі № 1112/11/13-10 від 20 липня 2010 року «Проблемні питання застосування законодавства у справах за участю органів державної податкової служби» зазначив, що для встановлення обґрунтованості права платника податку на податковий кредит та/або бюджетне відшкодування з податку на додану вартість встановленню та перевірці, зокрема підлягають фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи до вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції, як-то: наявність кваліфікованого персоналу, основних фондів, у тому числі транспортних засобів для перевезення, приміщень для зберігання товарів тощо; можливість здійснення операцій з відповідною кількістю певного товару у відповідні строки з урахуванням терміну його придатності, доступності на ринку тощо; наявність відповідних ліцензій та інших дозвільних документів, що необхідні для ведення певного виду господарської діяльності.

При цьому, в листі «Щодо однакового застосування адміністративними судами окремих приписів Податкового кодексу України та Кодексу адміністративного судочинства України» № 742/11/13-11 від 02.06.2011 року Вищий адміністративний суд України зазначив, що відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Судом встановлено, що і позивач, і його контрагент на час укладання спірних правочинів, були зареєстровані як платники податку на додану вартість. Вказана обставина також не заперечувалася відповідачем.

Суд вважає, що факт реєстрації ПП «КОМІР ГРУП» на дату оформлення податкових накладних органами державної податкової служби у встановленому законодавством порядку в якості платників ПДВ та знаходження їх в ЄДР підтверджують доводи позивача щодо відсутності у нього на момент укладення договорів та їх виконання відомостей, які могли б вказувати на будь-які порушення законодавства з боку контрагентів, а він сам діяв у відповідності до вимог податкового законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про підтвердження фактичного здійснення позивачем господарських операції з ПП «КОМІР ГРУП», а також про добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті.

Тобто, як вбачається з викладеного, вказане свідчить про фактичне здійснення позивачем господарської діяльності з отримання послуг від ПП «КОМІР ГРУП».

Враховуючи відсутність доказів на підтвердження обставин, на які посилається відповідач, вказуючи на нікчемність правочинів, укладених між позивачем та ПП «КОМІР ГРУП», відсутність належних доказів на підтвердження нереальності поставок товарів за вищевказаними правочинами, суб'єктивний та оціночний характер доводів, якими це підтверджується, суд вважає не доведеними висновки відповідача щодо заниження позивачем податку на додану вартість.

Також суд звертає увагу на позицію, яка викладена в Постанові Верховного суду України від 29.03.2016 року по справі № 808/7907/13-а , а саме, що первинні документи, які стали підставою для формування податкового кредиту та валових витрат, виписані контрагентом, фіктивність господарської діяльності якого встановлена постановою суду, а отже, вони не можуть вважатися належно оформленими та підписаними повноважними особами звітними документами, які посвідчують факт придбання товарів, робіт чи послуг. Однак, відповідачем не надано до суду доказів на підтвердження того, що діяльність контрагента позивача визнана рішенням суду фіктивною.

Також, суд зазначає, що підставою для встановлення нереальності господарських операцій позивача з контрагентом слугував лист Державної прикордонної служби України від 12.02.2016 року.

Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача, як на підставу визнання недійсності господарських операцій між позивачем та його контрагентом, на вказаний лист Державної прикордонної служби України, відповідно до якого ОСОБА_1 (засновник ПП «Комір Груп») виїхав з України 07.08.2011 р. та в подальшому не перетинав Державний кордон України, виходячи з наступного.

Суд звертає увагу, на те що відповідно наданих суду доказів на момент укладення правочинів та на день подання позову до суду позивач є правоздатною особою і перебуває у якості зареєстрованої особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, що підтверджується даними з цього реєстру.

Згідно акту перевірки, в ньому відсутні посилання на те, що установчі документи ПП «Комір Груп» були скасовані чи визнані недійсними за рішенням суду на момент укладення чи виконання правочину.

Також, суд зазначає, що відсутність засновника підприємства на території України не може бути підставою для визнання нереальними його господарських операцій, оскільки вищевказані договори були підписані заступником директора ПП «Комір Груп» ОСОБА_2

Отже, суд наголошує, що наявність документів, які підтверджують фактичне отримання послуг є підставою для висновку про реальність здійснення господарської операції.

Виходячи з викладеного, фактичні обставини об'єктивно засвідчують здійснення господарської діяльності між позивачем та ПП «КОМІР ГРУП» і правомірність віднесення позивачем спірних сум ПДВ до складу податкового кредиту.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеним вимогам, відповідач, як суб'єкт владних повноважень, на якого статтею 71 частини 2 КАС України покладено обов'язок доказування правомірності свого рішення, не надав до суду беззаперечних та переконливих доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і які б свідчили про порушення позивачем податкового законодавства, а отже не довів правомірність прийнятого податкового повідомлення-рішення.

З огляду на зазначені вище норми законодавства та встановлені обставини, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області № НОМЕР_1 від 25.07.2016 року є протиправним та підлягає скасуванню.

Судом встановлено, що ПП «НАВІК» на підтвердження сплати судового збору при подачі адміністративного позову надано платіжне доручення №615 від 15.02.2016 року на суму 2528,27 грн.

Частиною 1 ст.94 КАС України встановлено, що якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про необхідність стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області суму сплаченого позивачем судового збору.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 6, 9, 11, 69-72, 86, 94, 128, 158-163, 167,186, 254 КАС України суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов Приватного підприємства «НАВІК» до Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення № НОМЕР_1 від 25.07.2016 року задовольнити повністю.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС в Одеській області від 25.07.2016 року № НОМЕР_1.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС в Одеській області (, вул. Семінарська, 5, м. Одеса, 65044) на користь Приватного підприємства «НАВІК»(ідентифікаційний код юридичної особи 32146197, вул. Затонського, 32, м. Одеса, 65025) судовий збір у розмірі 2528, 27 (дві тисячі пятсот двадцять вісім) гривень 27 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя С.М. Корой