Справа № 308/5693/16-а
Суддя: Качмар Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року №876/4404/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Качмара В.Я.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

при секретарі судового засідання Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Таі на постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року у справі за позовом Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Таі про примусове видворення з України,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі Прикордонний загін) звернувся до суду із позовом до громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Таі у якому просив примусово видворити за межі території України громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Таі ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі р.н.), затримати з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення.

Позивач обґрунтовував свої позовні вимоги тим, що 31.05.2016 на підставі ст.3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб від 18.06.2007 (ратифікована Законом України «Про ратифікацію Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб»; далі Угода) відповідач був переданий на територію України у встановленому угодою порядку за незаконний перетин державного кордону в складі групи осіб з України в Словацьку Республіку (далі СР) на ділянці відповідальності відділу прикордонної служби «Новоселиця». Того ж дня відносно громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Таі начальником Прикордонного загону було прийнято рішення про примусове повернення за межі України, однак відповідач територію України не покинув, а тому, з огляду на це, правопорушник підлягає примусовому видворенню.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року у справі №308/5693/16-а заявлений позов задоволено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржив відповідач, просить скасувати постанову суду першої інстанції і прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити. У поданій апеляційній скарзі покликається на ч.5 ст.26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (далі - Закон №3773-VI) згідно якої, іноземець та особа без громадянства зобов'язані самостійно залишити територію України у строк, зазначений у рішенні про примусове повернення. Частиною 1 ст.30 Закону №3773-VI передбачено, що примусовому видворенню за рішенням суду підлягають іноземці та особи без громадянства, які, зокрема, не виконали у встановлений строк рішення про примусове повернення. З урахуванням цього зазначає, що він не мав можливості виконати рішення про примусове повернення, оскільки таким не було надано достатньо часу для його виконання.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому, апеляційний суд, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити з таких міркувань.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що оскільки існують підстави вважати, що відповідач перебуває на території України незаконно та без будь-яких документів, то є усі підстави для його примусового видворення за рішенням суду.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи та є помилковими з таких міркувань.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 31.05.2016 на підставі Угоди відповідач був переданий на територію України у встановленому Угодою порядку за незаконний перетин державного кордону України із України у СР у складі групи осіб в обхід пункту пропуску в районі 174-175 прикордонних знаків, що підтверджується актом приймання-передавання особи від 31.05.2016 (а.с.6) та протоколом про адміністративне затримання від цієї ж дати (а.с.3).

Того ж дня позивачем було прийнято рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства за межі України, яким зобов'язано відповідача покинути територію України у термін до 01.06.2016 (а.с.5).

Проте, оскільки громадянин ОСОБА_1 ОСОБА_2 Таі не виконав такого рішення, позивач звернувся до суду із цим позовом про примусове видворення іноземця за межі України.

Відповідно до статтей 9, 29 Загальної декларації прав людини (1948 року) та ст.9 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (1966 року) ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

У ст.5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, коли здійснюється законний арешт або затримання з метою запобігання її недозволеному в'їзду в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, порядок їх в'їзду в Україну та виїзду з України визначається Законом №3773-VI.

Відповідно до ч.3 ст.29 Закону №3773-VI іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.

Статтею 30 Закону №3773-VI визначено випадки коли іноземець та особа без громадянства можуть бути примусово видворені за межі України.

Зокрема, передбачено, що Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органи охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України) або органи Служби безпеки України можуть лише на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду примусово видворити з України іноземця та особу без громадянства, якщо вони не виконали в установлений строк без поважних причин рішення про примусове повернення або якщо є обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства ухилятимуться від виконання такого рішення, крім випадків затримання іноземця або особи без громадянства за незаконне перетинання державного кордону України поза пунктами пропуску через державний кордон України та їх передачі прикордонним органам суміжної держави.

Питання примусового повернення іноземців та осіб без громадянства визначені у ст.26 вказаного Закону.

Так, іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Згідно ч.8 ст.26 Закону №3773-VI, примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку, до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Враховуючи вищенаведені правові положення статей 26 і 30 Закону №3773-VI примусовому видворенню передують дві обставини, а саме прийняття рішення про примусове повернення та ухилення від виїзду після прийняття такого рішення.

Однак, судом першої інстанції не було враховано, що рішення про примусове повернення щодо відповідача прийняте 31.05.2016, а термін його виконання обмежувався 01.06.2016, що є недостатнім для виконання зазначеного рішення та значно ускладнює саму можливість такого виконання.

Слід звернути увагу на те, що відповідач не володіє українською мовою та перебував в умовах ізоляції без можливості отримання належної правової допомоги. Так, під час затримання, особі надавався перекладач. Однак, в матеріалах справи немає даних про те, що відповідач отримав належне роз'яснення правових наслідків невиконання рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства і мав можливість отримати правову допомогу та оскаржити дане рішення до суду.

Суд першої інстанції вищенаведених обставин не врахував та безпідставно не дослідив, тому підстав вживати заходів примусового видворення немає.

З огляду на викладене, оскільки постанова суду першої інстанції прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, то апеляційну скаргу належить задовольнити, а оскаржувану постанову слід скасувати та прийняти нову постанову про відмову в позові.

Керуючись статтями 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина ОСОБА_1 ОСОБА_2 Таі задовольнити.

Постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02 червня 2016 року скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, а у разі складення в повному обсязі відповідно до ч.3 ст.160 КАС - з дня складення в повному обсязі.

Головуючий суддя В.Я. Качмар

Суддя О.М. Гінда

Суддя В.В. Ніколін

Повний текст виготовлений 24 квітня 2017 року.