Справа № 2а-19638/11/2670
Суддя: Бившева Л.І.
Дата ухвалення: 2017-03-01 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 березня 2017 року м. Київ К/9991/44792/12

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Бившевої Л.І. (головуючого), Олендера І.Я., Шипуліної Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Шевчук П.О.,

представника відповідача Якимчука О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі міста Києва Державної податкової служби

на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2012 року

у справі № 2-а-19638/11/2670

за позовом Концерну "Техвоєнсервіс"

до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі міста Києва Державної податкової служби

про визнання недійсним та скасування податкових повідомлень-рішень, -

В С Т А Н О В И Л А :

Концерн "Техвоєнсервіс" (далі - Концерн, позивач) звернувся до суду з позовом до Державної податкової інспекції у Солом'янському районі міста Києва Державної податкової служби (далі - ДПІ, відповідач) про визнання недійсними та скасування податкових повідомлень-рішень ДПІ від 01 серпня 2011 року № , № /0, № /0 та № /0, якими позивачеві збільшено суму грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних (фінансових) санкцій) за платежем "податок на доходи найманих працівників" на 70238,35 грн., за платежем "інші збори за забруднення навколишнього природного середовища" на 232537,50 грн., з податку на додану вартість (далі - ПДВ) на 660251,00 грн. та з податку на прибуток на 31396,00 грн. відповідно.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2012 року, позов Концерну задоволено: визнані недійсними та скасовані податкові повідомлення - рішення від 01 серпня 2011 року № , № /0, № /0 та /0; присуджено на користь Концерну судові витрати щодо сплати судового збору в розмірі 30,12 грн. шляхом їх безспірного списання з рахунків ДПІ за рахунок бюджетних асигнувань.

У касаційній скарзі Державна податкова інспекція у Солом'янському районі міста Києва Державної податкової служби, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заперечуючи проти касаційної скарги, позивач просить залишити скаргу без задоволення як безпідставну.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, присутніх у судовому засіданні представників сторін, перевіривши доводи касаційної скарги щодо дотримання правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, правової оцінки обставин у справі, колегія суддів, враховуючи межі перегляду справи судом касаційної інстанції, визначені у ст. 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що фактичною підставою для прийняття податкових повідомлень-рішень, з приводу правомірності яких виник спір, стали висновки контролюючого органу, викладені в акті від 08 липня 2011 року № 7897/23-07/33689867 про результати планової виїзної документальної перевірки Концерну з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2009 року по 31 березня 2011 року.

Згідно з цими висновками Концерном занижено податок на прибуток за 2010 рік на суму 25117,00 грн., завищено від'ємне значення об'єкта оподаткування за 2 півріччя 2009 року на суму 506226,00 грн., занижено ПДВ у жовтні, грудні 2009 року, листопаді, грудні 2010 року, січні 2011 року на суму 648200,00 грн. та занижено збір за забруднення навколишнього природного середовища (далі - збір), який справляється за розміщення відходів, на суму 186030,00 грн., несвоєчасно перераховано до бюджету податок з доходів фізичних осіб, в результаті чого порушено вимоги пп. 4.1.1 п. 4.1 ст. 4, п. 6.1 ст. 6, пп. 11.2.1 п. 11.2 ст. 11 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" від 28 грудня 1994 року № 334/94-ВР (втратив чинність з 01 квітня 2011 року, за виключенням деяких статей, у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України; далі - Закон № 334/94-ВР), п. 1.18 ст. 1, п. 4.1 ст. 4, пп. 7.2.3 п. 7.2, пп. 7.4.1, пп. 7.4.5 п. 7.4 ст. 7 Закону України "Про податок на додану вартість" від 03 квітня 1997 року № 168/97-ВР (втратив чинність з 01січня 2011 року у зв'язку з набранням чинності Податковим кодексом України; далі - Закон № 168/97-ВР), пунктів 198.3, 198.6 ст. 198, п. 201.4 ст. 201 Податкового кодексу України (далі - ПК України), пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8, пп. "а" п. 19.2 ст. 19 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" від 22 травня 2003 року № 889-IV (втратив чинність з 01.01.2011 у зв'язку з набранням чинності ПК України; далі - Закон № 889-IV), 168.4 ст. 168 ПК України, п. 8 та пунктів 9, 10 Постанови Кабінету Міністрів України від 01 березня 1999 року № 303 "Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору" (Постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1236).

Такий висновок контролюючого органу вмотивований тим, що: позивач безпідставно зменшив валові доходи на 5043630,00 грн. та валові витрати на 4537404,00 грн. шляхом подання уточнюючого розрахунку за 2009 рік, оскільки за результатами проведеної попередньої перевірки за період з 01 липня 2007 року по 30 червня 2009 року не було виявлено заниження або завищення Концерном валових доходів та/або валових витрат; у жовтні 2009 року позивач занизив податкові зобов'язання на 7949,00 грн. внаслідок реалізації автомобіля за ціною (21056,76 грн.), що є нижчою від залишкової балансової вартості (57291,18 грн.); позивач завищив податковий кредит на 40251,00 грн. внаслідок включення зазначеної суми податку до сум податкового кредиту, задекларованих у грудні 2009 року, листопаді 2010 року, грудні 2010 року, січні 2011 року за податковими накладними, виписаними ТОВ "Креміньтрансбіт" (ПДВ - 18000,00 грн.), ТОВ "Інвест Торгпром" (ПДВ - 1252,00 грн.), ПП "Сільгоспнафтопродуктсервіс 10" (ПДВ - 7200,00 грн.), ТОВ "Завод Техмаш" (ПДВ - 13799,00 грн.) на поставку запасних частин, які (контрагенти) податкові зобов'язання по цих операціях не задекларували, що підтверджено даними "Системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту з податку на додану вартість в розрізі контрагентів на рівні ДПА України"; господарські операції між позивачем та ТОВ "Завод Техмаш", за наслідками яких Концерном у січні 2011 року сформовано податковий кредит на суму 600000,00 грн., не мають реального характеру (безтоварні), правочини між цими особами є нікчемними, що встановлено під час здійснення заходів податкового контролю (використані результати податкових перевірок, проведених по 1 та 2 ланцюгу постачальників); позивач несвоєчасно перерахував податок з доходу найманих працівників у сумі 63160,18 грн., а саме цей податок у лютому 2011 року на суму 29380,57 грн. та у березні 2011 року на суму 33779,61 грн. перераховано на код платежу 11011100 замість 11010100; Концерн, маючи відходи у вигляді відпрацьованих люмінесцентних ламп у 2010 році, не отримало дозвіл на та ліміти на розміщення відходів на цей період.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що доводи ДПІ про безпідставність коригування Концерном валових доходів та витрат є необґрунтованими; при визначенні балансової (залишкової) вартості автомобіля ДПІ припустилась помилки, визнав первісну вартість автомобіля у сумі 57291,18 грн. у якості балансової вартості; норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від додержання податкової дисципліни та правил ведення господарської діяльності його контрагентами - постачальниками, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності; помилкове зарахування коштів зі сплати податку на доходи фізичних осіб на інший бюджетний рахунок не призвело до втрат бюджету; Концерн не являється платником збору за забруднення навколишнього природного середовища, оскільки не здійснював накопичення відходів та безпосередньо не виконував операцію видалення відходів на звалище.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій, виходячи з наступного.

Відповідно до положень пп. 7.4.1 п. 7.4 ст. 7 Закону № 168/97-ВР покупець має право відобразити сплачені суми податку у податковому кредиті за умови використання отриманих товарів (послуг) в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності.

Згідно з пп. 7.4.5 цієї статті не дозволяється включення до податкового кредиту будь-яких витрат по сплаті податку, що не підтверджені податковими накладними, митними деклараціями (іншими документами, перелік яких встановлений пп. 7.2.6 п. 7.2 цієї статті).

Пунктом 198.3 ст. 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до ст. 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 ст. 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку (в редакції, чинній до 01 липня 2015 року).

Згідно з положеннями п. 198.6 цієї ж статті не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними або оформлені з порушенням вимог чи не підтверджені митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п. 201.11 ст. 201 цього Кодексу).

За змістом наведених норм витрати платника податків, які мають значення для податкового обліку, повинні мати зв'язок з його господарською діяльністю та підтверджені відповідними первинними документами, обов'язок ведення яких встановлений правовими нормами.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності та не можуть бути підставою для збільшення в податковому обліку сум податкового кредиту.

При цьому вищенаведені норми так само, як і інші норми податкового законодавства, не ставлять у залежність право платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентом, якщо цей платник мав реальні витрати у зв'язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Одне тільки порушення постачальником товару (робіт, послуг) вимог податкового законодавства чи то правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення іншим платником податків - покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту та валових витрат (витрат) за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність останнього щодо протиправної податкової поведінки контрагента та про злагодженість дій між ними.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В разі надання податковим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував суми валових витрат та/або податкового кредиту, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

Відсутність відповідних доказів може бути підставою для відмови в задоволенні позову про скасування податкового повідомлення-рішення як протиправного.

Згідно зі ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судами встановлено, що позивач на договірних засадах придбав у ТОВ "Креміньтрансбіт", ТОВ "Інвест Торгпром", ПП "Сільгоспнафтопродуктсервіс 10", ТОВ "Завод Техмаш" товар (запасні частини). Постачальниками товару на адресу позивача виписані належні податкові накладні, на підставі яких Концерн сформував дані свого податкового обліку. На дату виписування податкових накладних ці постачальники мали статус платника ПДВ. Одержання ТМЦ від постачальників ДПІ не заперечується. Інших доводів про завищення позивачем податкового кредиту за операціями з ТОВ "Креміньтрансбіт", ТОВ "Інвест Торгпром", ПП "Сільгоспнафтопродуктсервіс 10", ТОВ "Завод Техмаш" на суму 40251,00 грн., окрім як посилання на розбіжність задекларованих даних, ДПІ не наводить.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку щодо підтвердження правомірності формування платником податку (позивачем) податкового кредиту на суму 40251,00 грн. на наслідками господарських операцій з цим постачальниками.

Судами попередніх інстанцій також з дотриманням вимог ст. 86 Кодексу адміністративного судочинства України було надано належну оцінку доказам, наданих позивачем та зібраних судом виконання вимог ст. 11 цього Кодексу, та зроблено обґрунтований висновок, що позивач підтвердив своє право на формування податкового кредиту на суму 600000,00 грн. по взаємовідносинам із ТОВ "Завод Техмаш". Суди дослідивши договір поставки від 12 травня 2010 року № 225/К/91-10-4р, відповідно до умов якого ТОВ "Завод Техмаш" зобов'язується передати у власність Концерну диск 219-33-сб279 у кількості 1000 шт.; рахунки - фактури; видаткові накладні; податкову накладну; первинні документи (додаткова угода, договір комісії, акти прийому - передачі товару, платіжні документи) щодо наступної реалізації придбаного позивачем товару, результатом якої був отриманий позивачем дохід у сумі 1049371,45 грн., - встановили реальність господарських операцій та з огляду на відсутність з боку ДПІ доказів, які б беззаперечно спростовували достовірність документів бухгалтерського та податкового обліку, на підставі яких позивач задекларував суми податкового кредиту, з приводу яких виник спір, дійшли обґрунтованого висновку про протиправність висновку ДПІ щодо завищення Концерном податкового кредиту на 600000,00 грн.

Цілком обґрунтованого висновку дійшли суди першої та апеляційної інстанцій щодо безпідставності доводів податкового органу про заниження Концерном валових доходів на 5043630,00 грн. та валових витрат на 4537404,00 грн., обґрунтовані результатами попередньої перевірки за період з 01 липня 2007 року, згідно яких, за період охоплений перевіркою, не виявлено заниження або завищення валових витрат.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, передумовою подання Концерном уточнюючого розрахунку від 23 листопада 2010 року № 335596, яким було зменшено задекларовані дані (валові витрати та валовий дохід) з податку на прибуток за 2009 рік, були рекомендацій та зауваження аудиторської перевірки, проведеної у липні - вересні 2010 року.

Порядок виправлення самостійно виявлених помилок, допущених у минулих звітних періодах при розрахунку податку установлений підпунктами 5.1, 17.2 Закону України "Про порядок погашення зобов'язань платників податків перед бюджетами та державними цільовими фондами" від 21 грудня 2000 року № 2181-III, п. 2 Порядку № 143. Згідно з цими нормами помилку може бути виправлено одним із таких способів: через уточнюючий розрахунок, через поточну декларацію, через нову декларацію (якщо помилку виявлено до закінчення граничного строку подання декларації).

Згідно з п. 3 Порядку оформлення результатів документальних перевірок з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, затвердженого Наказом Державної податкової адміністрації України від 22 грудня 2010 року № 984 (Наказ втратив чинність згідно з наказом Міністерства фінансів України від 20 серпня 2015 року № 727; далі - Порядок), результати документальних перевірок оформлюються у формі акта або довідки. У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт, а у разі відсутності порушень - довідка.

Акт - службовий документ, який підтверджує факт проведення документальної перевірки фінансово-господарської діяльності платника податків і є носієм доказової інформації про виявлені порушення вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби.

Згідно з пунктами 5, 6 Порядку за результатами документальної перевірки в акті викладаються всі суттєві обставини фінансово-господарської діяльності платника податків, які мають відношення до фактів виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби; факти виявлених порушень податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на органи державної податкової служби, викладаються в акті документальної перевірки чітко, об'єктивно та в повній мірі, із посиланням на первинні або інші документи, які зафіксовані в бухгалтерському та податковому обліку, що підтверджують наявність зазначених фактів.

Як визначено у п. 5.2 Порядку у разі встановлення перевіркою порушень податкового законодавства за кожним відображеним в акті фактом порушення необхідно: чітко викласти зміст порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, зазначити період (місяць, квартал, рік) фінансово-господарської діяльності платника податків та господарську операцію, в результаті якої здійснено це порушення, при цьому додати до акта письмові пояснення посадових осіб платника податків або його законних представників щодо встановлених порушень; зазначити первинні документи, на підставі яких вчинено записи у податковому та бухгалтерському обліку, навести регістри бухгалтерського обліку, кореспонденцію рахунків операцій та інші документи, пов'язані з обчисленням і сплатою податків і зборів, та докази, що підтверджують наявність факту порушення; у разі відсутності первинних документів або ненадання для перевірки первинних та інших документів, що підтверджують факт порушення, зазначити перелік цих документів.

Не допускається відображення в акті перевірки необґрунтованих даних, а також суб'єктивних припущень перевіряючими, які не мають підтверджених доказів/та різного роду висновків щодо дій посадових осіб підприємства.

Таким чином, колегія судів визнає обґрунтованими висновки судів попередніх інстанцій про необґрунтованість доводів ДПІ щодо заниження Концерном валових доходів на 5043630,00 грн. та валових витрат на 4537404,00 грн., оскільки, як вбачається з матеріалів справи, висновки акта перевірки від 08 липня 2011 року № 7897/23-07/33689867 були зроблені виключно на підставі висновків попередньої перевірки, у ході якої не було встановлено завищення або заниження позивачем валових доходів та витрат, без викладення змісту порушення з посиланням на конкретні пункти і статті законодавчих актів, що порушені платником податків, внаслідок чого Концерну було збільшено суму грошового зобов'язання з податку на прибуток згідно з податковим повідомленням - рішенням № /0 від 01 серпня 2011 року.

Обґрунтованого висновку дійшли суди попередніх інстанцій щодо помилковості висновку ДПІ про заниження позивачем податкових зобов'язань з ПДВ у жовтні 2009 року на 7949,00 грн. внаслідок продажу автомобіля за ціною, що нижче балансової вартості.

У судовому процесі суди попередніх інстанцій встановили, що підприємство у ІІ кварталі 2006 року придбало легковий автомобіль Daewoo Lanos (Део Ланос) за ціною 55908,00 грн. (в т.ч. ПДВ - 9318,00 грн.). Первісна вартість основного засобу у бухгалтерському обліку була відображена на рахунку № 105 (Транспортні засоби) у сумі 46590,00 грн. (без ПДВ), яка за період експлуатації автомобіля була збільшена на суму 10701,18 грн. Сума амортизації з початку експлуатації склала 38429,39 грн., залишкова вартість - 18861,79 грн. (без ПДВ). Автомобіль згідно з дозволом на його відчуження відповідно до наказом МОУ від 30 грудня 2008 року № 664 був проданий через товарну біржу "Капіталіст" на умовах відкритих публічних торгів (аукціону) за ціною 21056,76 грн. (в т.ч. ПДВ).

Таким чином, ДПІ при визначенні балансової (залишкової) вартості автомобіля Daewoo Lanos (Део Ланос) припустилося помилки, визнавши первісну вартість автомобіля (57291,18 грн.).

Стосовно доводів ДПІ щодо порушення позивачем пп. 8.1.2 п. 8.1 ст. 8, пп. "а" п. 19.2 ст. 19 Закону № 889-IV внаслідок несплати податку з доходів фізичних осібпомилкового зазначення іншого коду класифікації доходів бюджету під час зарахування коштів зі сплати податку з доходів фізичних осіб слід зазначити наступне.

Пунктом 57.1 ст. 57 ПК України передбачено, що платник податків зобов'язаний самостійно сплатити суму податкового зобов'язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилом п. 126.1 ст. 126 ПК України, у разі якщо платник податків не сплачує суми самостійно визначеного грошового зобов'язання протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах: при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу; при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов'язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Таким чином, за несплату платником податків узгодженої суми грошового зобов'язання у певний термін законодавець для такого платника передбачив негативні наслідки у вигляді штрафних санкцій. При цьому специфіка штрафної санкції, передбаченої вищезазначеним підпунктом, полягає в тому, що вона нараховується органом державної податкової служби на погашену суму податкового боргу залежно від кількості днів, наступних за останнім днем строку грошового зобов'язання.

Зарахування загальнодержавних податків та зборів, до яких згідно зі ст. 9 ПК України відносяться, зокрема податок на доходи фізичних осіб, до державного і місцевих бюджетів здійснюється відповідно до Бюджетного кодексу України (далі - БК України), п. 1 ч. 51 ст. 29 якого визначено, що 50 відсотків податку на доходи фізичних осіб, що сплачується (перераховується) на території міста Києва, належить до доходів загального фонду Державного бюджету України, та згідно з ст. 64 цього ж Кодексу - до місцевого бюджету.

Частиною 1 ст. 43 БК України визначено, що при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державне казначейство України, що діє у складі Міністерства фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України.

Згідно із ч. 5 ст. 45 БК України податки і збори (обов'язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Отже, аналіз норм БК України дає підстави для висновку, що усі податкові надходження, справляння яких передбачено законодавством України, є доходами бюджету; податки і збори (обов'язкові платежі) визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.

Крім цього, п. 22.4 ст. 22 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" від 05 квітня 2001 року № 2346-III передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним: для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника.

Встановивши, що у І кварталі 2011 року Концерн перерахував податок з доходів фізичних осіб на код платежу 11011100 (податок з доходів фізичних осіб від інших видів діяльності) замість коду 11010100 (податок з доходів найманих працівників), факт звернення підприємства до ДПІ про проведення зарахування помилково перерахованих коштів з листами від 09 червня 2011 року та від 01 серпня 2011 року, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали, що така помилка не призвела до втрат бюджету.

Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 16.06.2015 у справі № 21-377а15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Хмельницькгаз" до Городоцької міжрайонної державної податкової інспекції Хмельницької області, третя особа - Головне управління Державної казначейської служби України у Хмельницькій області, про визнання незаконним та скасування податкового повідомлення-рішення, згідно з якою помилкове визначення коду бюджетної класифікації у платіжному дорученні під час сплати суми податкового зобов'язання не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату суми грошового зобов'язання у визначений вказаною нормою Податкового кодексу України строк.

Судами першої та апеляційної інстанцій також встановлено, що згідно акту списання від 26 квітня 2010 року підприємством було списано лампи люмінесцентні у кількості 265 шт., а не 325 шт., як зазначено у акті, які наступного дня у межах договірних взаємовідносин із ПП "Компанія "Катран плюс" (договір від 10 квітня 2008 року № 115/у) були передані позивачем на утилізацію, про що складено акт виконаних робіт від 27 квітня 2010 року. Вказані обставини стали підставою для висновку, що підприємство не накопичувало відходи на території Концерну , а відтак не повинно сплачувати за такі відходи збір.

Статтею 39 Закону України "Про відходи" від 05 березня 1998 року № 187/98-ВР (зі змінами та доповненнями) зазначено, що за розміщення відходів із суб'єктів підприємницької діяльності стягується плата. Розмір плати встановлюється на основі нормативів, що розраховуються на одиницю обсягу утворених відходів залежно від рівня їх небезпеки, кількості попередньо накопичених відходів, ступеня безпеки спеціально відведених місць чи об'єктів та цінності території, на якій вони розміщені.

Збір за забруднення навколишнього природного середовища справляється, зокрема, за розміщення відходів (п. 2 Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про затвердження Порядку встановлення нормативів збору за забруднення навколишнього природного середовища і стягнення цього збору" від 01 березня 1999 року № 303 (Постанова втратила чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2010 року № 1236), та п. 1.4 Інструкції про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища, затвердженої наказом Мінекології України та ДПА України "Про затвердження Інструкції про порядок обчислення та сплати збору за забруднення навколишнього природного середовища" від 19 липня 1999 року № 162/379.

Об'єктом обчислення збору є обсяги відходів, що розміщуються у спеціально відведених для цього місцях чи на об'єктах (абзац 2 п. 3.1 Інструкції № 162/379).

Ліміти на утворення та розміщення відходів визначаються в Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку розроблення, затвердження і перегляду лімітів на утворення та розміщення відходів» від 03 серпня 1998 року № 1218.

Відповідно до цього Порядку ліміт на розміщення відходів - це обсяг відходів (окремо для кожного класу небезпеки), на який у власника відходів є дозвіл на їх розміщення, виданий органами Мінприроди України на місцях. Понадлімітне розміщення відходів - виявлений у власника обсяг відходів, на які у нього немає дозволу на розміщення і які підлягають обов'язковому розміщенню за окремим дозволом органів Мінекоресурсів України на місцях.

У разі відсутності у платників збору затверджених в установленому порядку лімітів розміщення відходів усі обсяги забруднення вважаються понадлімітними і збір обчислюється та сплачується у п'ятикратному розмірі (п. 8 Порядку № 303, п. 5.4 Інструкції № 162/379).

Відповідальність за правильність визначення нормативів утворення відходів, визначення лімітів утворення та розміщення відходів, несвоєчасне затвердження або незатвердження лімітів утворення та розміщення відходів несе власник відходів (п. 20 Порядку № 1218).

Мінприроди листом від 11 липня 2007 року № 7650/19/3-5 було надано роз'яснення ДПА України стосовно окремих питань застосування норм податкового законодавства при справлянні збору за забруднення навколишнього природного середовища, у якому Мінприроди України зазначило, що збір за забруднення навколишнього природного середовища повинна сплачувати організація, яка безпосередньо виконує операцію видалення відходу на звалище (тобто власник або орендар), якщо у договорі про передачу відходів від утворювача до іншої організації не передбачений інший порядок оплати цього збору.

Таким чином, якщо суб'єкт господарювання своєчасно не передав відходи іншим спеціалізованим підприємствам (комунальним підприємствам) у встановлені договором терміни, тобто суб'єкт господарювання впродовж відповідного часу здійснював розміщення відходів на власних об'єктах, з власної вини та/або з вини комунального підприємства, який всупереч договору станом на кінець звітного кварталу не вилучив відходи шляхом їх вивезення, то такий суб'єкт господарювання має сплати збір за забруднення навколишнього природного середовища за фактичні обсяги відходів, що дійсно розміщувалися на його власних об'єктах протягом відповідного часу.

У цій справі, як встановлено судами, не мав місця факт розміщення відходів, оскільки в межах звітного періоду підприємство одразу передавало відходи на утилізацію іншому спеціалізованому підприємству.

Відповідно до ст. 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанції не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Оскільки доводи, викладені в касаційній скарзі, не свідчать про порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, є встановлені наведеною процесуальної нормою підстави для залишення касаційної скарги ДПІ без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 160, 167, 220, 221, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів Вищого адміністративного суду України

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у Солом'янському районі міста Києва Державної податкової служби залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 05 квітня 2012 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 червня 2012 року у справі № 2-а-19638/11/2670 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строк та у порядку, визначеному статтями 237, 238, 2391 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя: ____________ Л.І. Бившева

Судді: ____________ І.Я. Олендер

____________ Т.М. Шипуліна