Справа № 813/594/17
Суддя: Гулик Андрій Григорович
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року справа № 813/594/17

зал судових засідань № 6

Львівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Гулика А.Г.,

секретар судового засідання Жовковська Ю.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправною бездіяльності та зобовязання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся із позовом до Головного управління ДФС у Львівській області, в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не включення стажу роботи позивача в органах Державної податкової служби у календарному обчисленні в період з 21.07.1993 по 01.12.1993 та з 05.06.1996 по 25.02.2000 до вислуги років для призначення пенсії;

- зобовязати відповідача зарахувати стаж роботи позивача в Державній податковій службі за вказані періоди;

- внести відповідні зміни щодо вислуги років позивача на день звільнення до наказу начальника ГУ ДФС у Львівській області №3-о від 03.01.2017.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що йому протиправно відмовили в зарахуванні до вислуги років стажу роботи в органах Державної податкової служби на державній службі у період з 21.07.1993 по 01.12.1993 та з 05.06.1996 по 25.02.2000, відповідно до вимог пункту «и» ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відмова мотивована тим, що центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання державної фінансової політики, не затверджений перелік посад в органах Державної податкової служби, період роботи на яких може бути зарахований до календарної вислуги років. Тому, не погодившись з відмовою у зарахуванні стажу роботи на державній службі до вислуги років, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відповідач подав до суду заперечення на позовну заяву, в якому просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що до вислуги років зараховується час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу і військові формування Служби безпеки України, Управління державної охорони України, органи внутрішніх справ, Державну пожежну охорону, Державну службу спеціального звязку та захисту інформації, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або Державну кримінально-виконавчу службу України на посади офіцерського та начальницького складу, згідно з переліками посад і на умовах, затверджених відповідно Службою безпеки України, управлінням Державної охорони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального звязку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання кримінальних покарань, цивільного захисту, пожежної і техногенної безпеки, державної фінансової політики. Відповідач вважає, що позивач не досяг віку, який надає право на пенсію. Відповідач також зазначає, що перелік посад офіцерського та начальницького складу ДПС України не затверджений, а тому відмову в зарахуванні стажу роботи позивача в органах ДПС до вислуги років, що надає право на призначення пенсії вважає правомірною.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених в позовній заяві. Просили суд позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав, наведених у письмовому запереченні. Просила суд відмовити у задоволенні позову повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступних підстав.

Суд встановив, що з 21.07.1993 по 04.01.2017 ОСОБА_1 працював в органах податкової служби. Остання займана ним посада: старший оперуповноважений відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Дрогобицької ОДПІ.

Згідно з записами у трудовій книжці позивач з 21.07.1993 по 01.12.1993 працював на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу оподаткування доходів громадян ДПІ у Жидачівскому районі Львівської області; з 05.06.1996 по 13.08.1996 - на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу оподаткування доходів громадян ДПІ у Миколаївському районі Львівської області; з 13.08.1996 по 16.03.1998 на посаді старшого державного податкового ревізора-інспектора відділу оподаткування доходів громадян ДПІ у Жидачівскому районі Львівської області; з 16.03.1998 по 25.02.2000 на посадах старшого державного податкового ревізора - інспектора відділу аудиту фізичних осіб та старшого державного податкового ревізора - інспектора відділу податкових розслідувань; з 28.02.2000 по 03.01.2017 на посаді старшого оперуповноваженого відділу оперативного супроводження адміністрування ПДВ оперативного управління Дрогобицької ОДПІ; 04.01.2017 звільнений з податкової міліції в запас Збройних Сил України з постановкою на військовий облік за п.64 п.п. «Б» (через хворобу).

26.01.2017 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДФС у Львівській області із заявою про зарахування до вислуги років для призначення пенсії стажу роботи на посадах державного службовця в податкових органах.

Відповідач листом від 01.02.2017 №186/10/13-01-04-02 відмовив позивачу в зарахуванні стажу роботи в органах ДПС до вислуги років для призначення пенсії, оскільки станом на момент розгляду заяви позивача перелік посад центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання державної фінансової політики не затверджений.

Не погодившись з вказаною відмовою позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

При вирішенні спору по суті суд виходив з такого.

Відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-XII, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст.26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз.1 ч.1 ст.28 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про державну службу» визначено, що державна служба в Україні - це професійна діяльність осіб, які займають посади в державних органах та їх апараті щодо практичного виконання завдань і функцій держави та одержують заробітну плату за рахунок державних коштів. Ці особи є державними службовцями і мають відповідні службові повноваження.

Відповідно до ч. 2 ст.2 Закону України «Про державну службу» посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їх апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно - розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій.

Згідно з абз.1-3 пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 № 283, до стажу державної служби зараховується робота (служба): на посадах державних службовців у державних органах, передбачених у ст. 25 Закону України «Про державну службу», а також на посадах, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад державних службовців; на посадах керівних працівників і спеціалістів в апараті органів прокуратури, судів, нотаріату, дипломатичної служби, митного контролю, внутрішніх справ, служби безпеки, розвідувальних органів, інших органів управління військових формувань, Держспецзв'язку, Адміністрації Держспецтрансслужби, державної податкової та контрольно-ревізійної служби, Держфінінспекції, її територіальних органів.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12.09.1997 № 503-р до категорії посад державних службовців включені посади працівників ДПА, які не мають спеціальних звань.

Тому, посадові особи податкових органів є державними службовцями і відповідно до цього мають право на призначення пенсії на умовах, передбачених ст.37 Закону України «Про державну службу». Вказаним законом не встановлено вичерпного переліку посад, які відносяться до посад державних службовців та, яким призначається пенсія на умовах вказаної статті.

Суд зазначає, що умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію, визначаються Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XII.

З аналізу вказаних норм, суд дійшов до висновку, що Закон України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» має на меті реалізацію особами, які мають право на пенсію за вказаним Законом, свого конституційного права на державне пенсійне забезпечення у випадках, передбачених Конституцією України та вказаним Законом, і спрямований на встановлення єдності умов та норм пенсійного забезпечення зазначеної категорії громадян України.

Держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за вказаним Законом, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Відповідно до п.«и» ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби і військової служби за контрактом, іншим особам, зазначеним у пунктах «б» - «д» ст. 12 вказаного Закону, які мають право на пенсію за вказаним Законом, до вислуги років для призначення пенсії зараховуються час роботи в державних органах у разі переходу на військову службу в органи і військові формування Служби безпеки України, Управління державної охорони України, органи внутрішніх справ, державну пожежну охорону, Державну службу спеціального зв'язку та захисту інформації України, органи і підрозділи цивільного захисту, податкову міліцію або Державну кримінально-виконавчу службу України на посади офіцерського та начальницького складу згідно з переліками посад, затверджуваними відповідно Службою безпеки України, Управлінням державної охорони України, Міністерством внутрішніх справ України, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації України, центральними органами виконавчої влади, що забезпечують формування державної політики у сферах виконання кримінальних покарань, цивільного захисту, пожежної і техногенної безпеки, державної фінансової політики.

Згідно з абз.12 п.1 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей» для призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ», особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ до вислуги років зараховується, зокрема, час роботи в державних органах у разі переходу на службу в органи внутрішніх справ на посади начальницького складу.

Закріплений у ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) принцип верховенства права полягає у тому, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачено для осіб начальницького складу податкової міліції гарантії формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії. Реалізація зазначеної гарантії не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов'язків, у тому числі, щодо створення та затвердження списку посад.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на встановлену державою гарантію для осіб начальницького складу податкової міліції як складової їхнього правового статусу, будуються на принципі юридичної визначеності.

Крім цього, зазначений принцип не дозволяє державі посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Згідно з позицією Європейського Суду у справі Yvonne van Duyn v. Home Office (Case 41/74 van Duyn v. Home Office) принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії. Така дія зазначеного принципу пов'язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає у тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов'язань для запобігання відповідальності.

Суд відхиляє заперечення відповідача щодо відсутності правової підстави для зарахування позивачу до вислуги років для призначення пенсії періоду роботи в органах податкової служби, у зв'язку з відсутністю затвердженого переліку посад, оскільки Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» передбачені для військовослужбовців гарантії щодо формування вислуги років, необхідної для призначення та нарахування пенсії. Реалізація зазначеної гарантії не повинна залежати від невиконання державними органами покладених на них обов'язків, зокрема, щодо створення та затвердження списку посад.

Відмовляючи в такому зарахуванні відповідач позбавив позивача можливості скористатися правом на зарахування стажу, що в результаті дає можливість скористатися правом виходу на пенсію за вислугою років.

Відповідно до ч.2 ст.11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до вказаного Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Згідно з ст.162 КАС України при вирішенні справи по суті суд може задовольнити адміністративний позов повністю або частково чи відмовити в його задоволенні повністю або частково, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення.

Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Тобто, спосіб захисту має враховувати суть правопорушення, допущеного суб'єктом владних повноважень - відповідачем.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.01.2006, суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Таким чином, суд дійшов до висновку про протиправність бездіяльності відповідача щодо не включення стажу роботи позивача в органах Державної податкової служби у календарному обчисленні за період з 21.07.1993 по 01.12.1993 та з 05.06.1996 по 25.02.2000.

З метою поновлення порушеного права позивача, суд вважає за необхідне задовольнити позовну вимогу щодо зобов'язання відповідача зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стаж роботи в органах Державної податкової служби з 21.07.1993 по 01.12.1993 та з 05.06.1996 по 25.02.2000.

Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача внести зміни щодо вислуги років позивача на день звільнення до наказу начальника ГУ ДФС у Львівській області №3-о від 03.01.2017, то така задоволенню не підлягає, оскільки охоплюється вимогою щодо зобовязання зарахувати стаж роботи в органах ДПС до вислуги років для призначення пенсії, яку суд задовольнив.

Відповідно до вимог ст. 86 КАС України оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України та ч.3 ст.2 КАС України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з вимогами ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З врахуванням встановлених обставин, виходячи із заявлених позовних вимог, та доказів, зібраних у справі, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ч.3 ст.94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові втрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог. Тому, на користь позивача з відповідача за рахунок бюджетних асигнувань необхідно стягнути судовий збір в сумі 426 грн. 67 коп.

Керуючись ст.ст. 7-11, 14, 69-71, 86, 87, 94, 159, КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Головного управління ДФС у Львівській області щодо не включення стажу роботи ОСОБА_1 в органах Державної податкової служби у календарному обчисленні в період з 21.07.1993 по 01.12.1993 та з 05.06.1996 по 25.02.2000 до вислуги років для призначення пенсії.

Зобовязати Головне управління ДФС у Львівській області зарахувати ОСОБА_1 до вислуги років для призначення пенсії у календарному обчисленні стаж роботи в органах Державної податкової служби з 21.07.1993 по 01.12.1993 та з 05.06.1996 по 25.02.2000.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з Головного управління ДФС у Львівській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 426 (чотириста двадцять шість)грн. 67 коп.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого Кодексом адміністративного судочинства України, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя А.Г. Гулик