Справа № 813/8269/14
Суддя: Швець В.В.
Дата ухвалення: 2017-03-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" березня 2017 р. м. Київ К/800/52590/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Швеця В.В.,

Пасічник С.С.,

Стародуба О.П.,

при секретарі Борілло Ю.В.,

за участю:

представника ОСОБА_4 ОСОБА_5,

провівши в відкритому судовому засіданні касаційний розгляд адміністративної справи

за позовною заявою Секісуі СПР Констракшн ГМБХ до Відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції, третя особа: Управління Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Львівській області, про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження та зобов'язання вчинити дії,

провадження в якій відкрито за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року, -

в с т а н о в и л а:

У грудні 2014 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову Відділу державної виконавчої служби Самбірського міськрайонного управління юстиції (далі - Відділ ДВС) про відкриття виконавчого провадження ВП № 43209193 від 6 травня 2014 року та зобов'язати прийняти постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою Відділу ДВС від 29 вересня 2009 року відкрито виконавче провадження ВП №15073972 на підставі оригіналу виконавчого листа №2-885/2009, виданого 23 вересня 2009 року Самбірським міськрайонним судом Львівської області. Постановою Відділу ДВС від 7 березня 2014 року виконавче провадження закінчено. Будь-які рішення про визнання вказаної постанови протиправною та її скасування відсутні, а тому вона є чинною. Відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» завершене виконавче провадження, зокрема, з підстав його закінчення, передбачених статтею 49 цього Закону, не може бути розпочато знову, а видача дубліката виконавчого документа не є підставою для відновлення закінченого виконавчого провадження. Однак, всупереч вимог чинного законодавства, постановою Відділу ДВС від 6 травня 2014 року відкрито виконавче провадження ВП № 43209193 на підставі заяви представника ОСОБА_4 щодо виконання дубліката виконавчого листа №2-885/2009 від 17 березня 2014 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області у цивільній справі.

Окрім цього, зазначив, що оскільки він є учасником АП ТОВ «Рабмер Україна», що є боржником виконавчого провадження, то повторне його відкриття прямо впливає на обсяг його корпоративних прав, позбавляє його права на участь у розподілі та отриманні прибутку, а також права на отримання активів у разі ліквідації АП ТОВ «Рамбер Україна».

Посилаючись на те, що його права порушені спірною постановою просив визнати її протиправною та скасувати, а також зобов'язати відповідача прийняти постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року, позов задоволено частково. Визнано протиправною та скасовано постанову відповідача про відкриття виконавчого провадження ВП № 43209193 від 6 травня 2014 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

В обґрунтування касаційної скарги ОСОБА_4 посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим ставить питання про скасування ухвалених ними рішень та прийняття нового - про відмову в задоволенні позову.

У запереченні на касаційну скаргу позивач просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_4, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та рішення, що приймалися під час її розгляду, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Судами встановлено, що 29 вересня 2009 року начальником ВДВС Самбірського МРУЮ прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №15073972, на підставі виконавчого листа №2-885/2009 від 23 вересня 2009 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області про стягнення з АП ТОВ «Рабмер Україна» на користь ОСОБА_4 1 780 000,00 грн., судових витрат у розмірі 17 800,00 грн. та 250,00 грн. витрат, пов'язаних з інформаційно-технічним забезпеченням.

7 жовтня 2009 року начальником ВДВС Самбірського МРУЮ відповідно до статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №15073972, у зв'язку з фактичним повним виконанням рішення згідно з виконавчим документом.

11 грудня 2012 року, на підставі ухвали Апеляційного суду Львівської області від 14 листопада 2012 року, заступником начальника відділу ВДВС Самбірського МРУЮ, відповідно до статті 51 Закону України «Про виконавче провадження», винесено постанову про відновлення виконавчого провадження №15073972 на підставі виконавчого листа №2-885/2009 від 23 вересня 2009 року, видного Самбірським міськрайонним судом Львівської області.

7 березня 2014 року постановою заступника начальника відділу ВДВС Самбірського МРУЮ закінчено виконавче провадження ВП №15073972 щодо примусового виконання виконавчого листа №2-885/2009, оскільки такий не пред'явлено до виконання у строки, передбачені статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження».

5 травня 2014 року представником ОСОБА_4 подано до ВДВС Самбірського МРУЮ заяву про прийняття до виконання дубліката виконавчого листа №2-885/2009, що видано Самбірським міськрайонним судом Львівської області 17 березня 2014 року.

6 травня 2014 року постановою ВП №43209193 ВДВС Самбірського МРУЮ відкрито виконавче провадження з виконання дубліката виконавчого листа №2-885/2009 від 17 березня 2014 року.

Не погоджуючись з вказаною постановою, позивач звернувся до суду з позовом про визнання її протиправною та скасування, а також зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалюючи рішення, суди попередніх інстанцій виходили з того, що дана справа є справою адміністративної юрисдикції.

Втім, з таким висновком погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Частиною другою статті 2 КАС України передбачено, що до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Цю норму слід розуміти в системному зв'язку з частиною першою тієї самої статті, з якої випливає, що захист прав та інтересів фізичних й юридичних осіб шляхом оскарження до адміністративного суду будь-яких рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень можливий лише у сфері публічно-правових відносин.

Згідно з частиною другою статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом встановлений інший порядок судового вирішення.

Пунктом 1 частини першої статті 3 КАС України встановлено, що справою адміністративної юрисдикції (адміністративною справою) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

При цьому, згідно з частиною першою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Частиною першою статті 181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Отже, до юрисдикції адміністративних судів належать спори щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби при виконанні всіх виконавчих документів, передбачених частиною другою статті 17 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження», крім тих, відносно яких законом установлено інший, виключний порядок їх оскарження.

Тобто, якщо законом встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби, то це виключає юрисдикцію адміністративних судів у такій категорії справ.

Частиною четвертою статті 82 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено, що рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Перелік учасників виконавчого провадження та осіб, які залучаються до проведення виконавчих дій, визначений статтею 7 Закону України «Про виконавче провадження».

За приписами цієї статті учасниками виконавчого провадження є державний виконавець, сторони, представники сторін, прокурор, експерти, спеціалісти, перекладачі, суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти оціночної діяльності - суб'єкти господарювання.

Особами ж, які залучаються до проведення виконавчих дій, є поняті, працівники органів внутрішніх справ, представники органів опіки й піклування, інших органів та установ у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Отже, критеріями визначення юрисдикції судів щодо вирішення справ з приводу оскарження рішень дій чи бездіяльності органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення є юрисдикційна належність суду, який видав виконавчий документ, та статус позивача як сторони у виконавчому провадженні; крім того, законом може бути встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

За перевіркою матеріалів справи, Секісуі СПР Констракшн ГМБХ з 25 листопада 2014 року є учасником АП ТОВ «Рабмер Україна», що є стороною виконавчого провадження (боржником), відкритого спірною постановою Відділу ДВС від 6 травня 2014 року щодо виконання дубліката виконавчого листа №2-885/2009 від 17 березня 2014 року, виданого на виконання рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області у цивільній справі про стягнення з АП ТОВ «Рабмер Україна» в користь ОСОБА_4 1 780 000,00 грн., судових витрат в розмірі 17 800,00 грн. та 250,00 грн. витрат, пов'язаних з інформаційно-технічним забезпеченням.

Звертаючись до суду з позовом та визначаючи його предметом правомірність постанови Відділу ДВС про відкриття виконавчого провадження від 6 травня 2014 року, Секісуі СПР Констракшн ГМБХ фактично у такий спосіб виніс на розгляд суду питання щодо захисту своїх прав та інтересів, як немайнових так і майнових, що на його думку, впливає на обсяг його корпоративних прав, позбавляє права на участь у розподілі та отриманні прибутку, а також права на отримання активів у разі ліквідації АП ТОВ «Рамбер Україна», захист яких здійснюється, зокрема, в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 15 Цивільного процесуального кодексу України справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, розглядаються судами в порядку цивільного судочинства, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у справі Zand v. Austria від 12 жовтня 1978 року вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (…) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (…)». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Водночас, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, а тому, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

З огляду на наведене, спір у справі, що розглядається, не є адміністративним, оскільки вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, а фактично пов'язані з захистом цивільно-правових прав.

Крім того, як вже зазначалось, боржником виконавчого провадження щодо виконання дубліката виконавчого листа №2-885/2009 від 17 березня 2014 року, виданого Самбірським міськрайонним судом Львівської області у цивільній справі, є АП ТОВ «Рабмер Україна».

Спір підлягає вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо її не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з частиною першою статті 228 КАС України суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

За таких обставин, ухвалені у справі рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в адміністративній справі.

Керуючись статтями 157, 221, 228, 231 КАС України, колегія суддів,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Львівського окружного адміністративного суду від 10 березня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року скасувати.

Провадження у справі в порядку адміністративного судочинства закрити.

Роз'яснити право звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді В.В. Швець

С.С. Пасічник

О.П. Стародуб