Справа № 825/553/17
Суддя: Житняк Л.О.
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 квітня 2017 року Чернігів Справа № 825/553/17

Чернігівський окружний адміністративний суд в складі:

головуючої судді Житняк Л.О.,

за участі секретаря Стасюк Т.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представників відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

30.03.2017 позивач звернувся до суду з адміністративним позовом до Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України, в якому просить:

- скасувати постанову про заборону в'їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 (НОМЕР_1 1074871, виданий 18.03.2016) від 03.10.2016 строком на 3 (три) роки, прийняте Чернігівським прикордонним загоном Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України;

- зобов'язати відповідача вжити заходи щодо видалення інформації про громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 (НОМЕР_1 1074871, виданий 18.03.2016) з бази даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" (інтегрована інформаційно-телокомунікаційна система "Гарт").

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що встановлена законодавством можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду на територію України є не обов'язком, а правом, та являє собою санкцію, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження за наявності передбачених законом підстав. Дана норма, якою надано право приймати рішення про заборону в'їзду є відсилочною нормою, оскільки рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю повинно бути прийнято не за будь-яких обставин на думку органу державної міграційної служби, а лише при наявності однієї чи декількох підстав, передбачених ч.1 ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства".

Одночасно, представником позивача зазначено, що позивачем виконано своє зобов'язання щодо сплати штрафу та судового збору та повідомлено, що виховання дітей позивача, які проживають і навчаються на території України, повністю лягло на його плечі у зв'язку зі смертю колишньої дружини. При цьому, матір позивача має поганий стан здоров'я у зв'язку з чим потребує уваги та піклування. Враховуючи вказані обставини, рішення про заборону в'їзду на територію України може негативно вплинути на родинні зв'язки та призвести до негативних наслідків для позивача та його родини, у зв'язку з чим він вважає оскаржуване рішення таким, що підлягає скасуванню.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, вкладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, у задоволенні адміністративного позову просили відмовити, надавши свої письмові заперечення, що були ними озвучені та зазначили, що заборона в'їзду позивачу до України була пов'язана не з переліком заборон передбачених ч.1 ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", а безпосередньо пов'язана зі спробою порушення державного кордону, а тому прийнята з дотриманням процесуальних норм національного законодавства та міжнародного права.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

02.10.2016 при спробі перетину державного кордону України з Республікою Білорусь на напрямку н.п. Скиток поза встановленого пункту пропуску позивача було затримано на території Новояриловицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області.

Дане діяння було кваліфіковано як адміністративне правопорушення та 03.10.2016 Ріпкинським районним судом Чернігівської області винесена постанова по справі №743/1183/16-п, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 Кодексу про адміністративні правопорушення і застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу, в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 1 700,00 грн.

Ріпкинським районним судом Чернігівської області також постановлено роз'яснити позивачу, що штраф маж бути сплачений ним не пізніше як через 15 днів з дня вручення йому постанови, через установу банку з наданням квитанції до суду у вказаний строк. У разі несплати штрафу, постанова звертається для примусового виконання до відділу державної виконавчої служби. У порядку примусового виконання постанови з правопорушника стягується подвійний розмір штрафу. Крім цього, з позивача стягнуто судовий збір у розмірі 275,60 грн.

При цьому, судом, у справі, що розглядається, встановлено, що 02.10.2016 начальником відділу по роботі з іноземцями та адміністративного провадження штабу Чернігівського прикордонного загону підполковником Дубинським А.М. було прийнято рішення про примусове повернення позивача з України та зобов'язано останнього залишити територію України у термін до 22.10.2016 (а.с.24, 37).

03.10.2016 підполковником Дубинським А.М., враховуючи вчинення позивачем правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 Кодексу про адміністративні правопорушення, та керуючись ст.ст. 13, 26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", вимогами наказу Адміністрації Держприкордонслужби України від 05.12.2011 №946, зареєстрованому в Міністерстві юстиції 29.12.2001 за №1564/20302 "Про затвердження Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства", прийнято постанову про заборону позивачу в'їзду в Україну строком на 3 роки (а.с.23, 36), яка є предметом розгляду даної справи.

Надаючи правову оцінку вказаним обставинам, суд зазначає наступне.

Досліджуючи правомірність дій Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України при винесенні оскаржуваного рішення, суд враховує, що визначення правового статусу іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, встановлення порядку їх в'їзду в Україну та виїзду з України регулюється положеннями Закону України від 22.09.2011 № 3773 "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" (далі - Закон № 3773).

Відповідальність іноземців та осіб без громадянства встановлена розділом ІІІ Закону №3 773, ст.23 якого визначено, що нелегальні мігранти та інші іноземці та особи без громадянства, які вчинили злочин, адміністративні або інші правопорушення, несуть відповідальність відповідно до закону.

Судом встановлено, що громадянин ОСОБА_4 намагався перетнути державний кордон незаконним шляхом, оскільки у нього були відсутні документи на право перетину державного кордону, а також перебуваючи на території України та знаючи про таку відсутність документів, не вжив жодних заходів та до дипломатичних установ своєї країни на території України не звертався. Вказані обставини сторонами не заперечуються.

Статтею 26 Закону № 3773 встановлено, що іноземець або особа без громадянства можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну, якщо їх дії порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони громадського порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України за рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, органу Служби безпеки України або органу охорони державного кордону (стосовно іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України), з подальшим повідомленням протягом 24 годин прокурору про підстави прийняття такого рішення. У рішенні про примусове повернення зазначається строк, протягом якого іноземець або особа без громадянства повинні виїхати з України. Зазначений строк не повинен перевищувати 30 днів з дня прийняття рішення.

Тобто, законодавцем чітко визначено підстави для повернення іноземців та осіб без громадянства.

Так, рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Один із примірників рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства видається іноземцю або особі без громадянства, стосовно яких воно прийнято. У рішенні зазначаються підстави його прийняття, порядок оскарження та наслідки невиконання. Форма рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства затверджується спільним наказом Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України.

Контроль за правильним і своєчасним виконанням рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства здійснюється органом, що його прийняв.

З метою контролю за виконанням іноземцем та особою без громадянства рішення про примусове повернення службові особи органу охорони державного кордону чи центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції, можуть супроводжувати такого іноземця та особу без громадянства по території України.

Судом встановлено, що позивачем 20.10.2016 добровільно залишено територію України до настання граничного строку, визначеного постановою про примусове повернення з України громадянина Російської Федерації від 02.10.2016, що сторонами не заперечувалось.

При цьому, щодо підстав прийняття оскаржуваного рішення судом встановлено наступне.

Положеннями ст.13 Закону № 3773 визначені підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну. Частиною 1 цієї статті вказано, що в'їзд в Україну іноземцю або особі без громадянства не дозволяється: в інтересах забезпечення національної безпеки України або охорони громадського порядку; якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, які проживають в Україні; якщо при клопотанні про в'їзд в Україну така особа подала про себе завідомо неправдиві відомості або підроблені документи; якщо паспортний документ такої особи, віза підроблені, зіпсовані чи не відповідають установленому зразку або належать іншій особі; якщо така особа порушила у пункті пропуску через державний кордон України правила перетинання державного кордону України, митні правила, санітарні норми чи правила або не виконала законних вимог посадових та службових осіб органів охорони державного кордону, органів доходів і зборів та інших органів, що здійснюють контроль на державному кордоні; якщо під час попереднього перебування на території України іноземець або особа без громадянства не виконали рішення суду або органів державної влади, уповноважених накладати адміністративні стягнення, або мають інші не виконані майнові зобов'язання перед державою, фізичними або юридичними особами, включаючи пов'язані з попереднім видворенням, у тому числі після закінчення терміну заборони подальшого в'їзду в Україну; якщо така особа намагається здійснити в'їзд через контрольні пункти в'їзду - виїзду на тимчасово окуповану територію без спеціального дозволу або така особа під час попереднього перебування на території України здійснила виїзд із неї через контрольний пункт в'їзду - виїзду.

За наявності підстав, зазначених в абзацах другому, сьомому і восьмому частини першої цієї статті, відомості про іноземця або особу без громадянства вносяться до бази даних осіб, яким згідно із законодавством України не дозволяється в'їзд в Україну або тимчасово обмежено право виїзду з України (ч.2 ст.13 Закону № 3773).

Рішення про заборону в'їзду в Україну приймається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, Службою безпеки України або органом охорони державного кордону (ч.3 ст.13 Закону №3773).

Порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства врегульовано наказом Адміністрації Держприкордонслужби України від 05.12.2011 № 946, зареєстрованому в Міністерстві юстиції 29.12.2001 за № 1564/20302 "Про затвердження Інструкції про порядок прийняття органами охорони державного кордону Державної прикордонної служби України рішень про заборону в'їзду в Україну іноземцям та особам без громадянства" (далі - Інструкція).

Пунктом 2.1 розділу ІІ Інструкції визначено, що рішення про заборону в'їзду в Україну іноземцю (далі - рішення про заборону в'їзду в Україну) приймається органом охорони державного кордону в разі і зокрема, якщо іноземця затримано у межах контрольованого прикордонного району під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України.

Судом встановлено, що 02.10.2016 при спробі перетину державного кордону України з Республікою Білорусь на напрямку н.п. Скиток поза встановленого пункту пропуску позивача було затримано на території Новояриловицької сільської ради Ріпкинського району Чернігівської області, а дане діяння було кваліфіковано як адміністративне правопорушення та 03.10.2016 Ріпкинським районним судом Чернігівської області винесена постанова по справі №743/1183/16-п, якою позивача визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 Кодексу про адміністративні правопорушення України. Вказана стаття передбачає відповідальність за незаконне перетинання або спробу незаконного перетинання державного кордону України згідно якої, перетинання або спроба перетинання державного кордону України будь-яким способом поза пунктами пропуску через державний кордон України або в пунктах пропуску через державний кордон України без відповідних документів або за документами, що містять недостовірні відомості про особу, чи без дозволу відповідних органів влади тягнуть за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або адміністративний арешт на строк до п'ятнадцяти діб.

Тобто, за встановленого факту спроби незаконного перетину позивачем державного кордону, за що передбачена адміністративна відповідальність, відповідач керувався саме ст.26 Закону № 3773 в частині щодо іноземців та осіб без громадянства, які затримані ними у межах контрольованих прикордонних районів під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України та без зазначення підстав передбачених ч.1 ст.13 Закону № 3773 з посиланням на положення Інструкції, якими визначено питання щодо прийняття рішень про заборону в'їзду особам, яких затримано у межах контрольованого прикордонного району під час спроби або після незаконного перетинання державного кордону України прийняв оскаржуване рішення. Таким чином, Чернігівським прикордонним загоном Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України була прийнята постанова про заборону в'їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 (НОМЕР_1 1074871, виданий 18.03.2016) від 03.10.2016 строком на 3 (три) роки.

При цьому згідно з п.1.5 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012 №353/271/150 - іноземці можуть бути примусово повернуті в країну походження або третю країну зокрема на підставі рішення територіальних органів, територіальних підрозділів ДМС, про примусове повернення або примусово видворенні на підставі винесеної за їх позовом постанови адміністративного суду про примусове видворення.

Частиною 2 ст.26 Закону № 3773 визначено, що рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, зазначених у частині першій цієї статті, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Строк заборони щодо подальшого в'їзду в Україну обчислюється з дня винесення такого рішення. Порядок виконання рішення про заборону щодо подальшого в'їзду в Україну визначає Кабінет Міністрів України.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму Вищого адміністративного суду України, висвітленими в п.18 постанови від 25.06.2009 № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, примусового повернення і примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні" (в редакції постанови від 16.03.2012), при вирішенні судами спорів про оскарження рішень про заборону в'їзду в Україну слід враховувати, що застосування такої заборони визначене ст.13 та ч.2 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". При цьому необхідність заборони в'їзду в інтересах забезпечення безпеки України або охорони громадського порядку визначається компетентними державними органами та має превентивний характер, який не потребує обов'язкової наявності порушень законодавства особами, яким заборонено в'їзд. Судам під час розгляду спорів про заборону в'їзду в Україну необхідно мати на увазі, що процедура заборони в'їзду в Україну не є прямим наслідком примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України. Підстави для заборони в'їзду іноземців та осіб без громадянства в Україну визначені ст.13 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства". Крім того, відповідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" рішення про примусове повернення іноземців та осіб без громадянства, дії яких порушують законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства або суперечать інтересам забезпечення національної безпеки України чи охорони порядку, або якщо це необхідно для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України, може супроводжуватися забороною щодо подальшого в'їзду в Україну строком на три роки. Таке рішення може бути оскаржене разом або окремо від рішення про примусове повернення.

Відповідно до ч.1 ст.13 Закону № 3773 встановлений вичерпний перелік заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства.

Вказаний перелік підстав для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає.

Змістовний правовий аналіз вищезазначених норм Закону дає підстави для висновку, що уповноважені органи державної влади (міграційні органи, органи Служби безпеки України, органи охорони державного кордону), приймаючи рішення про примусове повернення іноземця або особи без громадянства до країни проходження, не зобов'язані одночасно приймати рішення й про заборону в'їзду цієї особи на територію України. Встановлена ч.2 ст.26 Закону № 3773 можливість прийняття рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну свідчить про наявність в уповноваженого органу дискреційних повноважень, тобто суб'єкту владних повноважень надається свобода, оцінюючи ситуацію, вибирати один із кількох варіантів можливих рішень. Виходячи з конструкції правової норми, закріпленої в ч.2 ст.26 Закону № 3773, рішення про заборону подальшого в'їзду в Україну є не обов'язковою, а являється факультативною санкцією, яка може застосовуватись під час прийняття рішення про примусове повернення в країну походження, за наявності передбачених Законом підстав.

При цьому суд зазначає, що ст. 26 Закону № 3773 не визначено підстави для заборони в'їзду в Україну іноземцю або особі без громадянства, а лише передбачено можливість встановлення такої заборони строком на 3 роки у випадку прийняття рішення про примусове повернення.

Отже, на переконання суду, при прийнятті рішення про заборону в'їзду на територію України іноземця або особи без громадянства, щодо яких приймається рішення про примусове повернення в країну походження, суб'єкт владних повноважень повинен керуватися передбаченими законом підставами для заборони в'їзду в Україну іноземців та осіб без громадянства, які, як вже зазначалось судом, визначені в ст.13 Закону № 3773.

Як слідує з рішення про примусове повернення в країну походження, позивач до кримінальної відповідальності не притягувався, в розшуку, під слідством та судом в Україні не перебуває, обставин, які б забороняли б примусове повернення з України в країну походження чи третю країну відповідно до ст.31 Закону №3773 не виявлено.

03.10.2016 його було притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204-1 КУпАП, однак штраф був сплачений ним добровільно тільки 01.02.2017, саме після відмови у в'їзді в Україну (штамп в паспорті 24.01.207) (а.с.20, 13).

В сукупності досліджених доказів суд прийшов до висновку, що позивачем порушений законодавчо встановлений порядок перебування на території України, що є підставою для застосування заходів адміністративної відповідальності.

Так, в силу ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач неодноразово звертався з листами до начальника Чернігівського прикордонного загону, Першого заступника Голови Державної прикордонної служби України, Начальника Північного регіонального Управління Державної прикордонної служби України (а.с.14, 16), з проханням зняти з позивача заборону на право в'їзду в Україну, якими повідомляв останніх про об'єктивні підстави допуску порушення строків надходження в Україні та недопущення порушення ним законодавства в майбутньому.

З аналізу наданих відповідей на звернення позивача вбачається, що обставини які ним повідомлялись, були прийняті до уваги, проте у зв'язку з відсутністю законодавчого врегулювання питання щодо зняття заборони в'їзду до спливу визначеного рішенням строку заборони, у задоволенні заяв позивача йому було відмовлено та перенаправлено за зверненням до вищестоящого органу управління, тощо (а.с.15, 18, 19).

Так, судом встановлено, що попри відсутність позивача при розгляді справи у Ріпкинському районному суді Чернігівської області, накладені на ОСОБА_4 штрафи та стягнення ним були сплачені в повному обсязі тільки 01.02.2017, про що свідчать копії квитанцій (а.с.20).

Тобто, позивач був обізнаний про відповідальність за вчинене правопорушення у вигляді штрафу, однак повною інформацією про судове рішення він не володів до моменту в'їзду в Україну. Інших негативних наслідків за вчинене правопорушення позивач не передбачав і про винесення оскаржуваної постанови про заборону в'їзду в Україну від 03.10.2016 не був повідомлений.

При цьому, судом також враховано, що син позивача, який є учнем Чернігівського професійного ліцею залізничного транспорту, на момент винесення оскаржуваного рішення був неповнолітнім, а також його мати потребує догляду, колишня дружина позивача померла, виховання дітей та піклування за ними повністю лягає на плечі позивача. Вказані обставини підтверджуються довідкою від 18.04.2017 № 283 (а.с.47), свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 (а.с.52), свідоцтвом про смерть (а.с.25).

Крім того, з наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що матір позивача, проживає одна в АДРЕСА_1 (довідка від 18.04.2017 № 219) потребує сторонньої допомоги і надання соціальних послуг постійно та безтерміново, оскільки є нездатною до самообслуговування, що підтверджується довідкою від 19.04.2017 № 296/2 (а.с.46а).

Тобто, обставини на які посилається позивач, як на підставу порушення ним строку знаходження в Україні, які в свою чергу були відомі позивачу, знаходять своє підтвердження в матеріалах справи, і суд вбачає об'єктивні причини присутності на території України позивача в період винесення оскаржуваного рішення, та які відповідачем враховані не були.

Суд також враховує, що прийняття рішення про заборону в'їзду на територію України не має імперативного характеру в силу ст.26 Закону №3773 і є правом відповідача, а не його обов'язком.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" визнана джерелом права.

Згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997, набула чинності для України 11.09.1997) "Кожен має право на ... розгляд його справи упродовж розумного строку ... судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру...".

Вирішуючи питання стосовно застосування ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Бендерський проти України" (Заява № 22750/02§42) суд нагадує, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлі обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом.

За змістом частин 4, 5 ст.11 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень, з'ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів.

При цьому, суд вважає, що рішення про заборону в'їзду на територію України може негативно вплинути на родинні зв'язки та призвести до негативних наслідків для позивача та його родини.

За таких обставин, враховуючи відсутність доказів, що свідчать про наявність достатніх підстав для застосування до позивача заборони в'їзду в Україну терміном на три роки, суд приходить до висновку, що постанова про заборону в'їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 від 03.10.2016 порушує принцип пропорційності, встановлений ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, та прийняття якої має негативний вплив на дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, у зв'язку з чим вона підлягає скасуванню.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача вжити заходи щодо видалення інформації про громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 (НОМЕР_1 1074871, виданий 18.03.2016) з бази даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" (інтегрована інформаційно-телокомунікаційна система "Гарт"), суд зазначає, що внесення даних до ІІ-ТС "Гарт" належить до дискреційних повноважень відповідача, крім того, суд також звертає увагу, що в рамках вказаного адміністративного позову позивач не заявляє вимогу про визнання протиправними дій щодо розміщення в ІІ-ТС "Гарт" даних стосовно позивача. Позивачем також не наведено жодної норми права, яка б зобов'язувала відповідача видалити дані з вказаної інформаційної системи, створення, ведення та використання якої передбачено чинним законодавством з метою забезпечення реалізації відносин у сфері контролю за державним кордоном.

Тобто, за встановленого факту спроби незаконного перетину кордону, вимога про те, що відповідач повинен видаляти достовірну інформацію, нічим не спростована. Рішення Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.10.2016 на момент розгляду справи в суді є чинним, до апеляційної інстанції не оскаржувалось, позивачем виконано добровільно, що дає підстави вважати про визнання позивачем обставин, встановлених рішенням Ріпкинського районного суду Чернігівської області від 03.10.2016.

Крім цього, за загальним принципом формування інформаційних систем, у разі постановлення судового рішення про скасування постанови про заборону в'їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 від 03.10.2016, останнє також буде підставою для внесення до інтегрованої інформаційно-телокомунікаційної системи "Гарт" запису про відповідне судове рішення саме на виконання дискреційних повноважень відповідача.

У зв'язку з викладеним, вимога позивача про зобов'язання відповідача вжити заходи щодо видалення інформації про громадянина Російської Федерації ОСОБА_4 (НОМЕР_1 1074871, виданий 18.03.2016) з бази даних "Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України" (інтегрована інформаційно-телокомунікаційна система "Гарт"), задоволенню не підлягає.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_4 до Чернігівського прикордонного загону Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України про скасування постанови та зобов'язання вчинити певні дії - належить задовольнити частково.

Керуючись ст.ст. 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Скасувати постанову про заборону в'їзду в Україну громадянину Російської Федерації ОСОБА_4 (НОМЕР_2 1074871, виданий 18.03.2016) від 03.10.2016 строком на 3 (три) роки, прийняте Чернігівським прикордонним загоном Північного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

В іншій частині позову відмовити.

Постанова суду набирає законної сили в порядку статей 167,186 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Суддя Л.О. Житняк