Справа № 226/140/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Клепка Л.І.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року справа №226/140/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Сіваченка І.В.

суддів: Міронової Г.М., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 15 березня 2017 року у справі № 226/140/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі - Управління) про визнання протиправною відмову у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на такі обставини.

На обґрунтування вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьку вона народила доньку ОСОБА_3, факт народження якого зареєстровано Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області.

06.09.2016 вона та донька були взяті на обік Управлінням як внутрішньо переміщені особи. 12.09.2016 вона звернулася до відповідача з заявою про призначення їй допомоги при народженні дитини відповідно до Закону України від 21.11.1992 № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII). В січні 2017 року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у зв'язку з тим, що за місцем фактичного проживання вона не мешкає.

Вказуючи на неправомірність дій відповідача, які не узгоджуються з вимогами Закону № 2811-XII та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, позивач просить суд визнати цю відмову неправомірною і зобов'язати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги на дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 12.09.2016.

Відповідач позовні вимоги не визнав і на обґрунтування своєї позиції суду надав заперечення проти позову, в якому зазначено, що позивач ОСОБА_2 разом з малолітньою дитиною ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 перебувають на обліку Управління як внутрішньо переміщені особи, які значаться зареєстрованими в АДРЕСА_1, а місцем фактичного проживання яких згідно Єдиної інформаційної бази внутрішньо-переміщених осіб є АДРЕСА_2. 12 вересня 2016 року позивач звернулася до Управління з заявою, надавши до неї повний перелік необхідних документів, про призначення допомоги при народженні дитини, однак рішенням від 23.11.2016 в призначенні допомоги їй було відмовлено на підставі п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання, зазначеним у заяві про призначення соціальної допомоги. Вказуючи на те, що Управління діяло у відповідності з вимогами законодавства, відповідач просив суд у задоволенні вимог ОСОБА_2 відмовити.

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 15 березня 2017 року у справі № 226/140/17 позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Управління щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення Управління від 23.11.2016 про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини скасовано.

Зобов'язано Управління призначити та здійснити виплату ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 12.09.2016.

Постанова мотивована тим, що відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб. За таких обставин, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, місцевим судом також зазначено, що наявність рішення Управління від 23.11.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, вважав за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом його скасування.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню та просив прийняти нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає в м. Мирнограді Донецької області. Даний факт підтверджується також довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 06.09.2016 № , виданою Управлінням. Рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим протоколом № 14 від 05.10.2016, позивачу було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку із не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді. Оскільки Закон № 1706-VII, а також Постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не визнані неконституційними, вони підлягають виконанню на всій території України. Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає, що Управлінням правомірно прийняло рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини на основі чинного законодавства

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому згідно пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено наступне.

ОСОБА_2 значиться зареєстрованою в АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Донецьку вона народила свою першу дитину - ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про її народження, виданим Селидівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 26 серпня 2016року (а. с. 67).

Згідно довідок № та №, виданих 06.09.2016 структурним підрозділом з питань соціального захисту населення Мирноградської міської ради, позивач ОСОБА_2 та її дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, є внутрішньо переміщеними особами, фактичним місцем проживання яких, згідно довідки структурного підрозділу з питань соціального захисту населення, є АДРЕСА_2 (а. с. 8, 9). Зазначена інформація внесена до Єдиної інформаційної бази внутрішньо переміщених осіб (а. с. 58). На час розгляду справи довідка про взяття позивачки на облік як внутрішньо переміщеної особи не анульована.

12 вересня 2016 року позивач звернулася до Управління з заявою про призначення їй допомоги при народженні першої дитини (а. с. 63-64).

Рішенням від 23.11.2016 у призначенні допомоги їй було відмовлено відповідно до п.13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», у зв'язку з відсутністю за фактичним місцем проживання (а. с. 65).

Як зазначив відповідач в письмовому запереченні проти позову, таке рішення було прийнято на підставі протоколу комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам №21, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 23.11.2016, куди було надано акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 18.11.2016, за яким було встановлено, що ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_2 не проживає (а. с. 61).

Про зазначене рішення позивач дізналася в січні 2017 року з відповіді Управління на запит адвоката, до якого вона звернулася за правовою допомогою (а. с. 7). Представник відповідача зазначеної обставини не спростовувала.

Згідно ст.1 Закону № 2811-XII, який є базовим у даних спірних правовідносинах і спрямований на забезпечення пріоритету державної допомоги сім'ям з дітьми у загальній системі соціального захисту населення, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України, призначення і виплата якої здійснюється управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах рад.

Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).

Частиною першою статті 10, частинами першою, сьомою статті 11 цього Закону визначено, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну) на підставі свідоцтва про її народження, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини.

Як встановлено судами і не заперечувалось відповідачем, з заявою про призначення одноразової державної допомоги при народженні дитини позивач звернулася до відповідача з додержанням встановленого законом строку, надавши до неї повний перелік необхідних документів. Відомостей про отримання позивачем допомоги в іншому органі соціального захисту населення на території України відповідачем на час розгляду справи не надано.

Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно ч.2 ст.7 Закону України від 20.10.2014 № 1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» (далі - Закон № 1706-VII) Україна вживає всіх можливих заходів, спрямованих на розв'язання проблем, пов'язаних із соціальним захистом, зокрема відновленням усіх соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам.

Утверджуючи та забезпечуючи права і свободи громадян, держава окремими законами встановила певні соціальні пільги, компенсації і гарантії, що є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права, а тому відповідно до частини 2 статті 6, частини 2 статті 19, частини 1 статті 68 Конституції України вони є загальнообов'язковими, однаковою мірою мають додержуватися органами державної влади, місцевого самоврядування, їх посадовими особами. Невиконання державою своїх соціальних зобов'язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення засад соціальної правової держави. Зазначені вимоги до держави викладені і у статті 12 Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчиненої 3 травня 1996 року у м. Страсбурзі, яка підписана від імені України 7 травня 1999 року у м. Страсбурзі, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року, відповідно до якої держава зобов'язана підтримувати функціонування системи соціального забезпечення, її задовільний рівень, докладати зусиль для її поступового посилення.

Таким чином, право позивача на отримання допомоги є безперечним і забезпечення цього права становить суть взятих на себе державою зобов'язань.

До такого висновку суд дійшов і з врахуванням правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеній у справі «Ілашку та інші проти Молдови та Росії», в якій встановив обов'язок держави, навіть за відсутності належного ефективного контролю над частиною власної території, вжити заходів у рамках своєї влади та відповідно до міжнародного права для захисту гарантованих Конвенцією прав заявників.

Крім того, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 92 Конституції України, права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов'язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта. З огляду на це суд вважає, що прийняття відповідачем рішення про відмову у призначенні позивачу допомоги на підставі підзаконного акту, який порушує право на соціальний захист, є протиправним.

Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на свободу пересування і вибору місця проживання в межах держави як невід'ємне право кожної людини закріплено також Загальною Декларацією прав людини 1948 року. Це право, як і інші права і свободи людини, є невідчужуваним, непорушним та не може зазнавати жодних обмежень, зокрема не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками місця мешкання. Отже, відсутність позивачки за місцем проживання не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини через впроваджений механізм реєстрації внутрішньо переміщених осіб.

За таких обставин позовні вимоги про визнання дій відповідача протиправними та зобов'язання призначити і виплатити одноразову грошову допомогу при народженні дитини є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Згідно ч. 1 статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Проте суд може вийти за межі позовних вимог в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять. Оскільки наявність рішення Управління від 23.11.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини є перешкодою для виплати допомоги, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду, який вважав за можливе з метою повного захисту прав та інтересів позивача вийти за межі позовних вимог шляхом його скасування.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 15 березня 2017 року у справі № 226/140/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: Г.М.Міронова

О.О.Чебанов