Справа № 814/1359/16
Суддя: Домусчі С.Д.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 814/1359/16

Категорія: 14 Головуючий в 1 інстанції: Біоносенко В. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого: судді Домусчі С.Д.

суддів: Коваля М.П., Кравця О.О.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області, третя особа ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельних ділянок, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржену постанову та ухвалити нову, якою задовольнити адміністративний позов в повному обсязі.

Постановою від 23 серпня 2016 року, ухваленою у відкритому судовому засіданні, Миколаївський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до управління Держгеокадастру у Вознесенському районі Миколаївської області, третя особа ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, здійснену на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 14.04.10, реєстраційний номер 82; про скасування державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0847 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 здійснену на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 14.04.10, реєстраційний номер 83.

Вимоги апеляційної скарги апелянт обґрунтовує тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норм матеріального і процесуального права та ухвалення неправильного судового рішення.

Так, апелянт зазначає про помилковість висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для відмови у реєстрації права на земельні ділянки, оскільки державні акти та рішення органів місцевого самоврядування містять розбіжності в площах та адресах розташування земельних ділянок.

Також помилковим апелянт вважає висновок суду першої інстанції про відсутність відомостей щодо протиправних дій відповідача, оскільки суд не надав належної правової оцінки поясненням відповідача, в яких відповідач визнав ті обставини, що спірні державні акти містили помилки в частині адреси земельних ділянок та їх площі, проте не зважаючи на ці обставини відповідач зареєстрував державні акти 14.04.2010 року.

Вважає апелянт помилковим також висновок суду першої інстанції щодо захисту порушених прав позивача в порядку цивільного судочинства, оскільки в цій справі, на думку апелянта, оскаржуються саме протиправність рішень суб'єкта владних повноважень, а норми ЦПК України не допускають об'єднання в одне провадження вимог, які мають розглядатись за правилами різних видів судочинства.

Відповідач та третя особа письмових заперечень на апеляційну скаргу не надали.

Ухвалюючи постанову про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції встановив, що 07.07.2009 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб в Прибужанській сільській раді Вознесенського району.

21.12.2009 р. рішенням №13 Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області затверджено технічну документацію та передані у власність ОСОБА_2 земельні ділянки загальною площею 0,5500 га в тому числі 0,2500 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та 0,3000 га для ведення особистого селянського господарства із земель, не наданих у власність чи користування, по АДРЕСА_1.

14.04.2010 р. ДП «Центр ДЗК» виготовлені державні акти право приватної власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_2 площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку НОМЕР_1 та площею 0,0847 га для ведення особистого селянського господарства НОМЕР_2.

Також суд першої інстанції встановив, що відділом Держкомзему у Вознесенському районі зазначені акти про право власності на земельну ділянку зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та Поземельній книгах за номерами 82, 83.

В подальшому, в актах були виявлені помилки та відділом Держкомзему у Вознесенському районі зазначені акти повернуті до ДП «Центр ДЗК».

25.11.2011 р. ДП «Центр ДЗК» виготовлені нові державні акти право приватної власності на земельні ділянки на ім'я ОСОБА_2 площею 0,25 га для обслуговування житлового будинку НОМЕР_3 та площею 0,3000 га для ведення особистого селянського господарства НОМЕР_4.

29.11.2011 р. відділом Держкомзему у Вознесенському районі зазначені акти про право власності на земельну ділянку зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі та Поземельній книгах за номерами 00461, 00462.

05.10.2015 року рішенням Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області задоволено позові вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Також суд першої інстанції встановив, що на теперішній час в Вознесенському міськрайонному суді Миколаївської області розглядається цивільна справа про поділ спільного майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Суд першої інстанції зазначив, що питання реєстрації державних актів про права власності на земельну ділянку на час їх видання регулювалось Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, який затверджений наказом Держкомзема України №174 від 02.07.03 та Порядком ведення Поземельної книги, який затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №1021 від 09.09.09.

Відповідно до п.13-4 Порядку, територіальний орган Держземагентства відмовляє у державній реєстрації земельної ділянки у разі, коли: 1) заяву подала особа, яка не може бути заявником відповідно до цього Порядку; 2) земельна ділянка розташована на території іншої адміністративно-територіальної одиниці; 3) документи подані не в повному обсязі або не відповідають вимогам, установленим цим Порядком; 4) на титульному аркуші документації із землеустрою, у матеріалах документації із землеустрою, що містять графічне зображення земельної ділянки, та/або документах, що містять відомості про координати поворотних точок меж земельної ділянки, їх частин, обмежень, угідь, відсутня позначка територіального органу Держземагентства про кадастровий номер земельної ділянки (дати його визначення та внесення відомостей про земельну ділянку до автоматизованої системи).

Суд першої інстанції зауважив, що для висновку про необхідність скасування державної реєстрації земельних ділянок, необхідно встановити, що відділом Держкомзему у Вознесенському районі всупереч вимогам Порядку та Тимчасового порядку зареєстровано земельні ділянки за ОСОБА_2, хоча на той час існували підстави для відмови у проведенні такої реєстрації.

За повідомленням відповідача державні акти на право власності на земельну ділянку від 14.04.2010 р. станом на час розгляду цієї справи не збереглися, жодних інших матеріалів, які подавались ОСОБА_2 на реєстрацію в 2010 році, також не надано сторонами. Жодного доказу того, що акти НОМЕР_1, НОМЕР_2 містили якісь помилки, окрім пояснень позивача та відповідача, суду не надано.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність об'єктивних даних щодо протиправності дій відповідача в 2010 році під час проведення реєстрації земельних ділянок за ОСОБА_2

Суд першої інстанції зазначив, що за відсутності відомостей про протиправність дій суб'єкта владних повноважень у адміністративного суду немає підстав для скасування його рішень. При цьому суд першої інстанції зауважив, що у будь-якому випадку, реєстрація актів НОМЕР_1, НОМЕР_2 в 2010 році не порушила права ОСОБА_2, оскільки не перешкодила реєстрації в 2011 році нових державних актів.

Існування реєстраційних записів 82, 83 від 14.04.2010 року, на думку суду першої інстанції лише вказує, що саме в цей період ОСОБА_2 скористався своїм правом на реєстрацію актів права приватної власності на земельну ділянку.

Оскільки наявність цих записів жодним чином не порушує права позивача, суд першої інстанції встановив, що вона не має право вимоги за цим позовом, а захист прав ОСОБА_1, яка вважає спірні земельні ділянки спільною сумісною власності подружжя, повинен відбуватися у порядку цивільного судочинства.

Справа розглянута апеляційним судом в порядку письмового провадження відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю доповідача, розглянувши та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга може бути задоволена частково.

Предметом спору в цій справі є правомірність:

- державної реєстрації земельної ділянки площею 0,25 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, здійснену на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_1 від 14.04.2010 р., реєстраційний номер 82;

- державної реєстрації земельної ділянки площею 0,0847 га, розташованої за адресою АДРЕСА_1 здійснену на підставі державного акта на право приватної власності на земельну ділянку серія НОМЕР_2 від 14.04.2010 р., реєстраційний номер 83.

Як зазначено в адміністративному позові та правильно встановлено судом першої інстанції, оскарження державної реєстрації земельних ділянок є наслідком наявності спору про поділ майна подружжя, який, на час ухвалення оскарженої постанови, розглядався в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до матеріалів справи, вимоги позову обґрунтовані саме порушенням прав позивача як співвласника земельних ділянок. При цьому ні адміністративний позов, ні апеляційна скарга не містять посилань на порушення відповідачем прав позивача саме у публічно-правових відносинах між позивачем та відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст.2 КАС України Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності. Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

За правилами пункту 1 частини першої статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Враховуючи те, що у справі, яка розглядається, спірні правовідносини пов'язані із фактичним виконанням відповідачем дій, на підставі яких виникло право власності, а в основу доводів позову покладені доводи щодо захисту права позивача, як співвласника земельних ділянок, апеляційний суд дійшов висновку, що спір не є публічно-правовим, а випливає з правовідносин які стосуються цивільного права (поділ майна подружжя) і має вирішуватися за правилами ЦПК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 січня 2017 року по справі № 21-1559а16, в якій Верховний Суд України зазначив, що оскільки оскарженим діям передує спір між особами, які беруть участь у справі, про цивільне право, зокрема, про право на конкретну земельну ділянку, то справа має розглядатись за правилами цивільного судочинства. При цьому Верховний Суд України зазначив, що у такому випадку вимога про визнання рішення незаконним розглядається як спосіб захисту порушеного цивільного права за п. 10 частини другої статті 16 ЦК України та повинна пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 КАС України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, у зв'язку з чим, відповідно до ч. 1 ст. 203 КАС України, апеляційна скарга має бути задоволена частково, оскаржена постанова - скасована та постановлена ухвала про закриття провадження по справі.

У зв'язку із скасуванням оскарженої постанови не з підстав зазначених в апеляційній скарзі, понесені, особами, які беруть участь у справі, судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст. 2, 11, 17, 69-72, 94, 98, п. 1 ч. 1 ст. 157, 195, 196, п. 4 ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 203, ст. ст. 206, 211, 212, 244-2, п. 5 ст. 254 КАС України, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Миколаївського окружного адміністративного суду від 23 серпня 2016 року скасувати, а провадження у справі закрити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Головуючий: суддя С.Д.Домусчі

суддя М.П.Коваль

суддя О.О.Кравець