Справа № 803/420/17
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року Справа № 803/420/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання Шикун О.Є.,

за участю представника позивача Олейник І.В.,

представників відповідача Мельника В.А., Хомич Т.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» до Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» звернулося з адміністративним позовом до Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації про визнання бездіяльності щодо невиплати компенсації фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період за період з жовтня по грудень 2015 року в розмірі 1 137 465,30 грн. протиправною та зобов`язання виплатити суму компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, за жовтень-грудень 2015 року в розмірі 1 137 465,30 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» своєчасно, у повному обсязі та з дотриманням вимог чинного законодавства України подало відповідачу звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом. Однак, листами від 26.12.2016 №3785/02-38 та від 03.02.2017 №309/02-38 Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації відмовило у здійсненні компенсації за вказані періоди 2015 року, оскільки згідно пункту першого статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період 2015 року закінчився 31 грудня того ж року, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 №928 бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено, у зв`язку з чим у здійсненні компенсації позивачу було відмовлено. Посилаючись на норми Закону України від 20.05.2014 №1275 VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації», Постанови Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105 позивач вважає, що за громадянами України які починаючи з 18.03.2014 були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України №03 від 17.03.2014, зберігається середній заробіток на підприємстві, установі, організації в яких вони працювали на час призову, суми виплати якого компенсуються з бюджету відповідно до Порядку №105, тому вважає таку відмову протиправною.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та просила суд позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених вимог заперечувала посилалась на те, що управління є бюджетною установою яка повністю утримується за рахунок відповідного державного або місцевого бюджету і вправі здійснювати бюджетні платежі тільки за наявності відповідного бюджетного призначення, встановленого Законом про Державний бюджет України на відповідний бюджетний рік. Однак, у 2016 році управлінню не наданні повноваження щодо здійснення виплати компенсації підприємствам, оскільки у Державному бюджеті України на 2016 рік відсутня така стаття витрат, як компенсація такого середнього заробітку. Просила в задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 01.12.2016 ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» на адресу Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації було подано звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятим на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом за жовтень-грудень 2015 року, згідно яких загальна компенсація з бюджету середнього заробітку (нарахована середня заробітна плата) складає 1 093 723,62 грн., в тому числі за жовтень 2015 року 38 005,60 грн.; за листопад 2015 року 393 379,40 грн.; за грудень 2015 року 662 338,62 грн. (а. с. 12-15).

Крім того, листом від 13.01.2017 ТзОВ «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» на адресу Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації було подано звіти про фактичні витрати на виплату компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на строкову військову службу за листопад 2015 року, згідно яких загальна компенсація з бюджету середнього заробітку складає 43 741,68 грн. (а. с.19-20).

Однак, листами від 26.12.2016 №3785/02-38 та від 03.02.2017 №309/02-38 Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації відмовило позивачу у здійсненні компенсації за вказані періоди 2015 року, оскільки згідно пункту першого статті 3 Бюджетного кодексу України бюджетний період 2015 року закінчився 31 грудня того ж року, а Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» від 25.12.2015 №928 бюджетну програму на виплату компенсації підприємствам у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, не встановлено (а. с. 18, 23).

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 27.05.2015, компенсація підприємствам середньої заробітної плати, яка виплачується працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період, здійснюється відповідно до Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №105 від 04.03.2015 (далі - Порядок №105). Зазначена компенсація виплачується за рахунок коштів, передбачених у Законі України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період». Кошти на виплату компенсації підприємствам, установам та організаціям спрямовуються за період починаючи з січня 2015 року.

Відповідно до частини першої, другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».

Частиною 1 статті 119 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) передбачено, що на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Частиною 2 статті 119 КЗпП України встановлено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Крім того, нормами частин третьої - п`ятої статті 119 КЗпП України встановлено, що за працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Гарантії, визначені у частинах третій та четвертій цієї статті, зберігаються за працівниками, які під час проходження військової служби отримали поранення (інші ушкодження здоров`я) та перебувають на лікуванні у медичних закладах, а також потрапили у полон або визнані безвісно відсутніми, на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у районних (міських) військових комісаріатах після їх звільнення з військової служби у разі закінчення ними лікування в медичних закладах незалежно від строку лікування, повернення з полону, появи їх після визнання безвісно відсутніми або до дня оголошення судом їх померлими.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію частини третьої статті 119 КЗпП України поширено на громадян України, які починаючи з 18.03.2014 були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України від 17.03.2014 №303 «Про часткову мобілізацію».

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 №105 затверджено Порядок виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період (далі - Порядок №105), який у пункті 1 визначає механізм виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою 2501350 «Компенсація підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період».

Пунктом 2 Порядку №105 визначено, що головним розпорядником бюджетних коштів та відповідальним виконавцем бюджетної програми є Мінсоцполітики.

Розпорядниками бюджетних коштів нижчого рівня є: Міністерство соціальної політики Автономної Республіки Крим, структурні підрозділи з питань соціального захисту населення обласних, Київської та Севастопольської міських держадміністрацій (далі - структурні підрозділи соціального захисту населення); структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у містах Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів міських, районних у містах (крім міст Києва та Севастополя) рад (далі - органи соціального захисту населення).

Для виплати компенсації підприємство, установа або організація подає щомісяця до 15 числа органу соціального захисту населення звіт про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 1, погоджений районним (міським) військовим комісаріатом, який здійснював призов працівника на військову службу, в частині підтвердження призову та проходження військової служби, для подання до 19 числа їх копій, а також зведених звітів про фактичні витрати на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 2 структурним підрозділам соціального захисту населення.

Структурні підрозділи соціального захисту населення щомісяця до 23 числа подають відомості про загальний обсяг фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам згідно з додатком 3 Мінсоцполітики для спрямування їм бюджетних коштів, що спрямовуються органам соціального захисту населення для перерахування підприємствам, установам, організаціям.

Слід також зазначити, що компенсація підприємствам витрат на виплату середнього заробітку передбачена частиною третьою статті 119 КЗпП України, у той час, коли Порядок №105 лише деталізує механізм отримання відповідних компенсацій.

Представник відповідача, заперечуючи проти позову, посилається на те, що змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» №911-VІІ від 24.12.2015 до третьої і четвертої частин статті 119 КЗпП України, з 01.01.2016 скасовано бюджетну компенсацію роботодавцям на виплату середнього заробітку, що зберігається за працівниками, призваними (прийнятими) на військову службу під час мобілізації, на особливий період. Тобто, відповідач вважає, що гарантовану Законом виплату середнього заробітку працівникам, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації або прийнятті на військову службу за контрактом тощо, мають здійснювати самі роботодавці, тому здійснити компенмацію за жовтень-грудень 2015 року не має можливості.

Однак, суд не погоджується із такою позицією відповідача, оскільки редакція статті 119 КЗпП України, яка передбачала право роботодавця на компенсацію середнього заробітку за рахунок коштів Державного бюджету України діяла до 01.01.2016, отже позивач має право на відповідну компенсацію фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом за жовтень, листопад, грудень 2015 року. Також суд звертає увагу на той факт, що Порядок № 105 залишається чинним до цього часу, що не дає підстав місцевим органам соціального захисту відмовляти підприємствам у здійсненні компенсації за 2015 рік.

Поряд з цим, посилання відповідача на відсутність бюджетної програми на 2016 рік та відсутність відповідних коштів у Державному бюджеті на 2016 рік судом не враховуються як достатня підстава для невиконання вимог Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та Порядку № 105, оскільки прийняття відповідачем вказаних відомостей від позивача та спрямування їх згідно Додатку №2 структурним підрозділам соціального захисту населення, є обов`язком відповідача, виконання якого обумовлено законом.

Водночас, відповідно до частини другої статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачає, що суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у рішенні від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (аналогічна позиція викладена в рішенні у справі № 59498/00 «Бурдов проти Росії»).

Таким чином, враховуючи, що за підприємствами, установами та організаціями, працівники яких призвані на військову службу, закріплене право на відшкодування виплаченого середнього заробітку таким працівникам за рахунок коштів державного бюджету, - відсутність відповідних бюджетних асигнувань не позбавляє наявного у позивача права на відшкодування понесених витрат.

Суд також не приймає доводи відповідача про подання позивачем відповідного звіту після спливу строку, встановленого пунктом 4 Порядку №105, оскільки даною нормою зазначено, що підприємствами, установами та організаціями звіти про фактичні витрати на виплату компенсації з бюджету середнього заробітку працівникам подаються щомісяця до 15 числа, при цьому не зазначено до 15 числа якого саме місяця, наприклад лише наступного за звітним. Тобто виходячи зі змісту пункту 4 Порядку №105, відповідні звіти можуть бути подані роботодавцем у будь-якому місяці, наступному після місяця, в якому роботодавцем були понесені витрати на виплату середнього заробітку, але в будь-якому випадку до 15 числа місяця. Крім того, як вказаним Порядком, так і іншими нормативними актами, які регулюють спірні правовідносини, несвоєчасність подачі звітності не визначено як підставу до невиплати компенсації.

Разом з тим, суд звертає увагу на ту обставину, що звіти відповідачем прийнято, їх повернення, заперечення або зауваження щодо їх змісту на адресу позивача не надходили.

Враховуючи вищевикладене в сукупності, а також те, що доказів погашення заборгованості перед позивачем щодо виплати компенсації за нарахований та виплачений середній заробіток працівникам, призваним на військову службу, відповідачем на час розгляду справи не надано, вбачається наявність правових підстав до задоволення позовних вимог.

У відповідності до статті 11 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого суб`єкти владних повноважень зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставах, в межах та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Положеннями частини другої статті 71 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Це покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів.

Проте, суду не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позиції щодо правомірності застосування норм законодавства, що регулює спірні правовідносини, а відтак, не доведено суду правомірності відмови у відшкодуванні виплати компенсації у межах середнього заробітку та бездіяльності щодо не виконання своїх обов`язків.

Щодо вимоги про зобов`язання відповідача подати звіт про виконання судового рішення суд зазначає, що відповідно до частини 1 та 2 статті 267 Кодексу адміністративного судочинства України суд, який ухвалив судове рішення в адміністративній справі, має право зобов`язати суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення; за наслідками розгляду звіту суб`єкта владних повноважень про виконання постанови суду або в разі неподання такого звіту суддя своєю ухвалою може встановити новий строк подання звіту, накласти на керівника суб`єкта владних повноважень, відповідального за виконання постанови, штраф у розмірі від десяти до тридцяти мінімальних заробітних плат.

Наведені процесуальні приписи не є імперативними, передбачають диспозитивну поведінку суду щодо зобов`язання суб`єкта владних повноважень, не на користь якого ухвалене судове рішення, подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення.

Отже, суд вважає, що зобов`язати надати такий звіт, це право суду, а не обов`язок, а тому, в задоволенні даної вимоги відмовляє.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав стороною по справі або, якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача слід присудити за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 18 661,98 грн., сплачений згідно платіжних доручень №1999 від 20.03.2017 та №1888 від 10.03.2017 (а. с. 2, 3), та який був зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись статтями 11, 17, 94, 160, 162, частиною третьою статті 163, 186, 267 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №105 «Про затвердження Порядку виплати компенсації підприємствам, установам, організаціям у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, а також працівникам, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом», суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації щодо невиплати Товариству з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» компенсації фактичних витрат на виплату середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року в загальному розмірі 1 137 465, 30 грн.

Зобов`язати Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації виплатити Товариству з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» суму компенсації середнього заробітку працівникам, призваним на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, за період з жовтня 2015 року по грудень 2015 року в розмірі 1 137 465 (один мільйон сто тридцять сім тисяч чотириста шістдесят п`ять) гривень 30 копійок.

Присудити за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Луцької районної державної адміністрації (43001, Волинська область, місто Луцьк, вулиця Ковельська, будинок 53, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Кромберг енд Шуберт Україна ЛУ» (45606, Волинська область, Луцький район, село Рованці, вулиця Європейська, будинок 1, ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 18 661 (вісімнадцять тисяч шістсот шістдесят одну) гривню 98 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову суду подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, повний текст якої буде виготовлений 18 квітня 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Головуючий О.А. Лозовський