Справа № 826/25887/15
Суддя: Качур І.А.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

18 квітня 2017 року № 826/25887/15

Окружний адміністративний суд міста Києва в складі головуючого судді Качура І.А., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві, Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Шевченківське районне управління головного управління МВС України у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 із адміністративним позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві (далі по тексту - відповідач 1) , Головного управління Національної поліції у місті Києві ( далі по тексту - відповідач-3), третя особа: Шевченківське районного управління головного управління МВС України у місті Києві, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в м. Києві №1017 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ;

- поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в Міністерстві внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві;

- зобов'язати Головне управління МВС України в місті Києві розглянути рапорт поданий в листопаді 2015 року старшим оперуповноваженим сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві про звільнення за пунктом 64 "з" у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, (установи, організації) згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання ходити службу в поліції;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в місті Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_1 старшим оперуповноваженим сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", у Головному управлінні Національної поліції в місті Києві та видати відповідний наказ з цього приводу;

- стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві 50000 гривень завданої моральної шкоди;

- зобов'язати Головного управління Національної поліції у місті Києві виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 26.11.2015 року (суддя Нагорянський С.І.) відкрито провадження у адміністративній справі та призначено до судового розгляду.

Вподальшому, ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 09.03.2016 року (суддя Погрібніченко І.М.) прийнято до свого провадження справу у зв'язку з закінченнями повноваженням судді Нагорянського С.І.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.02.2017 справу №826/25887/15 прийнято до провадження судді Качура І.А., у зв'язку з закінченнями повноваженням судді Погрібніченка І.М.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням чинного законодавства при звільненні позивача з займаної посади, позаяк звільнення з роботи відбулось з порушенням прав передбаченим чинним законодавством України у зв'язку з тим, що звільнення з роботи через скорочення штатів можливим лише при відмові від проходження служби в поліції, однак позивач не відмовлялась від проходження такої служби відтак наявності підстав для поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача-1,2 проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначав що у зв'язку з скороченням штатів позивача було звільнено з органів внутрішніх справ, при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач керувався чинним законодавством України, за таких обставин просив відмовити у задоволені позову у повному обсязі.

Відповідач-2 у судове засідання не з'явився, письмових заперечень щодо позову не надав.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва,

Відповідно до ч. 6 ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо немає перешкод для розгляду справи в судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомленні про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

З огляду на наведене та з урахуванням вимог ст. 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд дійшов висновку про доцільність розгляду справи у письмовому провадженні на підставі наявних матеріалів справи.

Розглянувши документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду про наступне.

ОСОБА_1 прийнятий на службу в органи внутрішніх справ України, згідно наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ у місті Києві від 01 серпня 2002 року № 62 о/с.

Відповідно до витягу з наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області від 06 листопада 2015 року №1017 о/с "Щодо особового складу", згідно з пунктами 10 та 11 розділу XI Закону України "Про національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено у запас Збройних сил по Управлінню Державної автомобільної інспекції за пунктом 64 "г" (через скорочення штатів) старшого лейтенанта міліції ОСОБА_1, начальника сектору охорони громадського порядку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління.

Вважаючи зазначений наказ таким що порушує законні права та інтереси позивача, останній звернувся до суду за захистом своїх законних прав та інтересів.

Вирішуючи спір по суті, суд дійшов висновку про наступне.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини регулюються Законом України від 02.07.2015 № 580-VIІI "Про Національну поліцію" (далі - Закон № 580-VIІI) та Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення про проходження служби).

При цьому, суд зазначає, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціальних законів, а норми трудового законодавства підлягають застосуванню лише у випадках, якщо нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, та коли про можливість такого застосування прямо зазначено у спеціальному законі. Дана позиція викладена у листі Вищого адміністративного суду України від 26.05.2010 №753/11/13-10 "Про розв'язання спорів, що виникають з відносин публічної служби".

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону №580-VIІI Національна поліція України (далі - поліція) - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Згідно п. 8 розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону №580-VIІI з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" утворено як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції та ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства внутрішніх справ, у тому числі Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області та його територіальні підрозділи, та створено новий орган - Головне управління Національної поліції в Київській області.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 06 листопада 2015 року №1388 "Про організаційно штатні питання" вирішено вважати такими, що втратили чинність, штати органів, підрозділів, закладів, установ та підприємств згідно з відповідним переліком змін у штатах, у тому числі скорочуються всі посади у Головному управлінні Міністерства внутрішніх справ України в Київській області.

Таким чином, у межах спірних правовідносин встановлено скорочення штатів у зв'язку із ліквідацією територіальних органів Міністерства внутрішніх справ.

Пунктами 8, 9, 10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про Національну поліцію" визначено, що з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Указані в цьому пункті особи можуть бути звільнені зі служби в органах внутрішніх справ до настання зазначеного в цьому пункті терміну на підставах, визначених Положенням про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ.

З наведених норм Закону України "Про Національну поліцію" слідує, що з дня його опублікування всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів; тобто, передбачено особливий порядок попередження про звільнення, відмінний від того, що встановлений Кодексом законів про працю України.

При цьому Закон України "Про Національну поліцію" прямо передбачив право вказаних вище осіб, попереджених про можливе майбутнє вивільнення, бути прийнятими на службу до поліції на запропоновані посади шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції; звільненню підлягають виключно ті працівники міліції, які після пропонування нових посад відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції на запропоновані посади.

Враховуючи, що Закон України "Про Національну поліцію" від 02 липня 2015 року №580-VIІI був опублікований 06 серпня 2015 року в газеті "Голос України", відповідно 3-х місячний термін з дня опублікування закінчився 06 листопада 2015 року.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи позивач 06.11.2015 року подав на ім'я начальника Головного управління МВС України в місті Києві генерал-майора міліції Терещука О.Д. рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з переходом на роботу в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, установи, організації.

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачами не надано доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 відмовився від проходження служби в поліції та/або не міг бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Таким чином, суд вважає, що наявність рапорту позивача та відсутність відмови від проходження служби в поліції є достатньою підставою вважати, що позивач висловив бажання проходити службу в поліції.

Суд звертає увагу, що відповідачі не надали суду доказів, які б підтверджували, що ОСОБА_1 пропонувались будь-які посади в новостворених органах поліції та, що він не може бути прийнятий на службу до поліції, зокрема через невідповідність вимогам, що ставляться до поліцейського.

Наведене вказує, що відповідачі не довели відсутність можливості подальшого використання позивача на службі, та, відповідно, наявності підстав для звільнення на підставі підпункту "г" пункту 64 Положення про проходження служби.

Враховуючи викладене, суд вважає звільнення позивача незаконним та приходить до висновку про скасування наказу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві від 06 листопада 2015 року №1017 о/с "Щодо особового складу" в частині звільнення ОСОБА_1 і про задоволення позовних вимог у цій частині.

В частині позовних вимог про поновлення позивача в органах внутрішніх справ на рівнозначній посаді та зобов'язання виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу, суд звертає увагу на наступне.

Як визначає пункт 24 Положення про проходження служби, у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обов'язків, але не більш як за один рік.

Таким чином, позивач має бути поновлений на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Вище встановлено, що постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року №730 "Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ" ліквідовано як юридичну особу публічного права Головне управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві.

Проте, на час розгляду вирішення справи запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про припинення Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві відсутній, що є підставою для поновлення позивача на попередній посаді, а саме на посаді начальника сектору охорони громадського порядку 4-го відділу міліції (з обслуговуванням центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві.

Визначаючи розмір грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, суд керується наступним.

Відповідно до частини другої статті 235 Кодексу законів про працю в Україні при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України "Про оплату праці" визначається за правилами, закріпленими у порядку.

Із пункту 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі по тексту - Порядок), вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Відповідно до абзацу третього пункту 8 Порядку середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 січня 2014 року №21-395а13.

Згідно з довідкою Головного управління Національної поліції у місті Києві від 07.09.2016 року №361 середня заробітна плата позивача за останні 2 календарні місяці роботи складає 4796,40 грн., а середньоденна заробітна плата - 154,72 грн.

Виходячи із поняття вимушеного прогулу, кількість днів вимушеного прогулу визначається з дня звільнення та до винесення судом рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, в даному випадку з 06 листопада 2015 року по 18 квітня 2017 року, що становить 513 календарних днів.

Таким чином, сума середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 79 371,36 грн. (154,72 грн. Х 513 к.д.).

При цьому, що стосується позовних вимог про зобов'язання Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у місті Києві - розглянути рапорт поданий в листопаді 2015 року старшим оперуповноваженим сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві про звільнення за пунктом 64 "з" у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, (установи, організації) згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання ходити службу в поліції то зазначені позовні вимоги підлягають задоволенню, позаяк судом встановлено протиправність наказу про звільнення позивача, а відповідачем не доведено правомірність прийнятого наказу.

Також судом при розгляді даної справи враховано правову позицію Вищого адміністративного суду, висловлену в ухвалі від 19.10.2016 року у справі № 810/315/16 (К/800/27560/16).

Крім того, позовні вимоги про зобов'язання другого відповідача Головне управління Національної поліції у місті Києві розглянути кандидатуру позивача у відповідності до порядку, передбаченого розділом VI та пунктом 9 Розділу XI Закону України «Про Національну поліцію» є частково обґрунтованими, та з огляду на принцип дискреції, підлягають частковому задоволенню, а саме в частині зобов'язання Головного управління Національної поліції у місті Києві розглянути кандидатуру позивача, у відповідності до порядку, передбаченого розділом VI та пунктом 9 розділу XI Закону України «Про Національну поліцію».

В частині позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає про наступне.

За визначенням статті 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Суду належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві втрат майнового та немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Поряд із цим в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди нормативно та документально не підтверджуються.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами не доведено правомірності звільнення позивача з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, однак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1. підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України постанови суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць та про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.

Беручи до уваги наведену процесуальну норму суд вважає, що постанова у частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення суми середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, у межах суми стягнення за один місяць підлягає негайному виконанню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити.

2. Визнати протиправним та скасувати наказ ГУМВС України в м. Києві №1017 о/с від 06.11.2015 року в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ.

3. Поновити ОСОБА_1 на службі в органах внутрішніх справ України в Міністерстві внутрішніх справ України на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві.

4. Зобов'язати Головне управління МВС України в місті Києві розглянути рапорт поданий в листопаді 2015 року старшим оперуповноваженим сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві про звільнення за пунктом 64 "з" у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади, (установи, організації) згідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, у зв'язку із виявленням бажання ходити службу в поліції.

5. Зобов'язати Головне управління Національної поліції в місті Києві розглянути кандидатуру ОСОБА_1 старшим оперуповноваженим сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві для зайняття посади у відповідності до пункту 9 Розділу XI "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про Національну поліцію", у Головному управлінні Національної поліції в місті Києві та видати відповідний наказ з цього приводу.

6. Зобов'язати Головне управління Національної поліції у місті Києві виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 79 371,36 грн.

7. В іншій частині адміністративного позову відмовити.

8. Допустити негайне виконання постанови в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді старшого оперуповноваженого сектору карного розшуку 4-го відділу міліції (з обслуговування центральної частини міста) Шевченківського районного управління Головного Управління МВС України в м. Києві та стягнення середнього заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя І.А. Качур