Справа № 204/7354/16-а
Суддя: Самсонова В. В.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 204/7354/16-а
Провадження № 2-а/204/15/17 р.
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
_______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

за участю секретаря Зайченко О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання відновити виплату пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися з даним адміністративним позовом до суду, в якому просили зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську поновити їм виплату раніше призначеної пенсії за віком з 01.01.2016 року з урахуванням всіх перерахунків та індексації пенсії, з виплатою всієї суми заборгованості, яка утворилася, та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову вказали на те, що вони є пенсіонерами за віком згідно з пенсійними посвідченнями серії НОМЕР_1 від 14.02.2012 року та НОМЕР_2 від 31.07.2012 року. В серпні 2015 року позивачі виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю, де і наразі проживають. Приїхавши в травні 2016 року до м. Дніпро в гості до родичів, вони дізналися, що виплата пенсії їм була припинена на підставі того, що вони виїхали на постійне місце проживання до Ізраїлю з яким немає міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення. 04 травня 2016 року позивачі, з метою досудового врегулювання спору, звернулися до відповідача із заявами про відновлення виплати пенсії. Листами від 11.05.2016 року, які позивачі отримали лише в липні 2016 року, відповідач відмовив їм у поновленні виплати пенсії, посилаючись на п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за яким виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, а також на ч. 1 ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», за яким під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. У зв'язку з тим, що між Україною та Ізраїлем немає міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення, поновлення виплати пенсії неможливе. Позивачі вважають таку відмову незаконною.

Ухвалою суду від 20 грудня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було поновлено строк звернення до суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів.

Ухвалою суду адміністративний позов ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про зобов'язання відновити виплату пенсії - був виділений в самостійне провадження.

Ухвалою суду відповідача по даній справі було замінено на «Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі».

Пізніше позивач уточнив свої позовні вимоги та просив зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити йому, ОСОБА_1, виплату раніше призначеної пенсії за віком з 01.02.2016 року з урахуванням всіх перерахунків та індексації пенсії, з виплатою всієї суми заборгованості, яка утворилася, а також стягнути з відповідача на його користь судові витрати.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_4 не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій підтримала позовні вимоги позивача та просила розглянути справу без її участі.

Представник відповідача Проніна І.В. в судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, раніше надала суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі. Ще раніше надала письмові заперечення, в яких заперечувала проти задоволення даного позову та просила відмовити позивачу в задоволенні його вимог в повному обсязі. При цьому, вказала, що позивач звернувся до відповідача з заявою від 22.07.2015 року щодо виплати пенсії за шість місяців наперед в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль. На підставі наданої заяви, позивачу було виплачено пенсію за півроку наперед та припинено з 01.02.2016 року подальшу виплату пенсії в зв'язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон. Отже, ОСОБА_1 було відомо про припинення йому виплати пенсії. Пенсійне забезпечення громадян України, що проживають за її межами, провадиться на основі договорів (угод) з іншими державами. У тих випадках, коли договорами (угодами) між Україною та іншими державами передбачено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила, встановлені цими договорами (угодами). Оскільки міждержавного договору щодо пенсійного забезпечення між Україною та Ізраїлем не прийнято, то для поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 немає законних підстав. Інше пенсійним законодавством не передбачено.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам.

У судовому засіданні було встановлено, що позивач перебував на пенсійному обліку в Правобережному об'єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі, яке є правонаступником всіх прав та обов'язків Управління Пенсійного фонду України в Красногвардійському районі м. Дніпропетровська, та отримував пенсію за віком, яка була призначена йому безстроково.

В серпні 2015 року він виїхав на постійне проживання до Ізраїлю.

04 травня 2016 року позивач звернувся до відповідача з листом про поновлення йому раніше призначеної пенсії на підставі Рішення Конституційного Суду України за № 25-рн/2009 від 07 жовтня 2009 року, який відповідач отримав в той же день, що підтверджується штампом відповідача на заяві (а.с.9).

Листом № Ц-18/01/09 від 11.05.2016 року відповідач повідомив позивача, що під час перебування особи за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України. Оскільки порядок для перерахування коштів громадянам Ізраїлю відсутній, підстав для поновлення виплати пенсії немає.

Разом з тим, рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за № 25рп/2009 у справі №1-32/2009 положення пункту 2 частини першої статті 49 і друге речення статті 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV визнано такими, що не відповідають Конституції України та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. В зв'язку з прийняттям зазначеного рішення Конституційного Суду України відпали визначені законом України підстави для припинення виплати пенсії громадянам України, які виїхали за кордон на постійне місце проживання до країн, з якими Україна не має відповідних міжнародних договорів, а тому такі громадяни мають право на поновлення виплати пенсії з 07 жовтня 2009 року, тобто з дати набрання законної сили Рішення Конституційного Суду України № 25рп/2009 у справі № 1-32/2009.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно із ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року за № 25-рп/2009 щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень п. 2 ч. 1 ст. 49, другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» зазначені положення визнані такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

З огляду на зазначене, положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, тобто від дати прийняття рішення Конституційним Судом України № 25-рп/2009.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.

З огляду на викладене, суд вважає, що оскільки положення п. 2 ч. 1 ст. 49 та другого речення ст. 51 Закону «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» втратили чинність з 07 жовтня 2009 року, то відповідач, відмовляючи позивачу у відновленні виплати йому раніше призначеної пенсії з 01.02.2016 року, діяв поза межами своїх повноважень та у спосіб, що суперечить Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Отже, вказане вище рішення Конституційного Суду України є безумовною підставою для поновлення виплати пенсії позивачці, а дії відповідача щодо відмови позивачу у відновленні нарахування та виплати пенсії за віком, яку він отримувала до виїзду на постійне місце проживання за межі України є протиправними.

Відповідно до ч. 3 ст. 8 Конституції України, норми Конституції є нормами прямої дії. Вони застосовуються безпосередньо, незалежно від того, чи прийнято на їх розвиток відповідні закони або інші нормативно-правові акти.

Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права на виплату пенсії, основані на принципі юридичної визначеності, що не дозволяє державі, а відтак і відповідачу, посилатися на відсутність певного нормативного акта, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах.

Згідно з положеннями ст. 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на пенсійне забезпечення. Пенсія за віком, за вислугу років та інші її види, що призначаються у зв'язку з трудовою діяльністю, заслужені попередньою працею і є однією з форм соціального захисту. Цим визначається зміст і характер обов'язку держави стосовно тих громадян, які набули право на одержання пенсії.

Стаття 24 Конституції України гарантує громадянам України рівність конституційних прав незалежно від місця проживання. Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (ч.3 ст. 25 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», загальнообов'язкове державне пенсійне страхування здійснюється за принципами: рівноправності застрахованих осіб щодо отримання пенсійних виплат та виконання обов'язків стосовно сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Ізраїль, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, суд вважає необхідним зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком з 01.02.2016 року з урахуванням всіх перерахунків та індексації пенсії, з виплатою всієї суми заборгованості, яка утворилася.

Задовольняючи вимоги позивача про відновлення його виплати пенсії саме з 01.02.2016 року, суд виходить з того, що позивач звернувся до відповідача з заявою про поновлення виплати пенсії 04.05.2016 року, крім того, суд також виходить з положень ст. 46 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», якою врегульовано виплату пенсії за минулий час та частиною 1 цієї статті передбачено, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії. У цьому разі частина суми не отриманої пенсії, але не більш як за 12 місяців, виплачується одночасно, а решта суми виплачується щомісяця рівними частинами, що не перевищують місячного розміру пенсії. Частина 2 ст. 46 зазначеного вище закону передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України, з Державного бюджету України належить стягнути на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати в сумі 551 грн. 20 коп. (в порядку ч. ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції на момент звернення до суду з даним позовом).

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 8, 22, 24, 46, 147, 152 Конституції України, Рішенням Конституційного Суду України за № 25рп/2009 від 07 жовтня 2009 року у справі № 1-32/2009, Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 року за № 1058-ІV, ст. ст. 2, 8, 11, 17, 18, 70-71, 94, 158-163 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Правобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі про зобов'язання відновити виплату пенсії - задовольнити.

Зобов'язати Правобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпрі поновити ОСОБА_1 виплату раніше призначеної пенсії за віком з 01.02.2016 року з урахуванням всіх перерахунків та індексації пенсії, з виплатою всієї суми заборгованості, яка утворилася.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в сумі 551 грн. 20 коп.

Постанова суду може бути оскаржена сторонами до Дніпропетровського адміністративного апеляційного суду через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.В. Самсонова