Справа № 820/355/17
Суддя: Мельников Р.В.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Харківський окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 р. № 820/355/17

Харківський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Мельникова Р.В.,

за участю секретаря судового засідання - Кульчій А.М.,

представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Харкові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просить суд:

- скасувати податкове повідомлення-рішення № 412-13 від 30.06.2016 Центральної О м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області про сплату податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік;

- зобов'язати Центральну ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області видати ОСОБА_1 податкове повідомлення-рішення про сплату податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 1742,81 грн., відповідно до виконаного ним розрахунку (п. 36.1 ст. 36 ПК України та наданої йому ГУ ДФС у Харківській області податкової консультації ст. 53 ПК України).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що оскаржуване податкове повідомлення рішення прийняте контролюючим органом всупереч вимог діючого законодавства, оскільки податковим органом невірно визначено тип нежитлової нерухомості, яка належить ОСОБА_1. Зокрема, контролюючий орган при розрахунку грошового зобовязання безпідставно застосував до позивача коефіцієнт 1, як до «будівель готельних», у той час як жодних доказів на підтвердження віднесення нежитлового будинку за адресою: м. Харків, вул. Армійська, буд. 133 саме до готелів контролюючим органом не наведено.

Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог та зазначив, що відповідно до рішення Харківської міської ради 6-го скликання № 1793/1536 ставка податку встановлена у розмірі 1 % від мінімальної заробітної плати на 01.01.2015 року, а відтак податковим органом прийнято оскаржуване податкове повідомлення рішення у відповідності до вимог чинного законодавства.

У судовому засіданні сторони підтримали свої правові позиції в повному обсязі.

Дослідивши всі документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд виходить з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.02.2015 року посвідчено за ОСОБА_1 право власності на нежитлову будівлю літ. «Е-2» загальною площею 779,2 кв. м, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Армійська, буд. 133.

Право власності ОСОБА_1 на вказане майно зареєстровано 06.02.2015 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 19153780 від 06.02.2015 року, згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 33266535 від 06.02.2015 року (а.с. 10).

30.06.2016 року Центральною ОДПІ м Харкова прийнято податкове повідомлення рішення № 412-13 від 30.06.2016 про сплату податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

Позивач, не погодившись з таким рішенням субєкта владних повноважень, 21.09.2016 року звернувся до ДФС у Харківській області зі скаргою.

Рішенням ГУ ДФС у Харківській області від 08.11.2016 року № 3593/К/20-40-10-01-14, скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

23.11.2016 року ОСОБА_1 звернувся до ДФС України на податкове повідомлення рішення № 412-13 від 30.06.2016 та рішення ГУ ДФС у Харківській області від 08.11.2016 року № 3593/К/20-40-10-01-14.

Рішенням від 07.12.2016 року № 13115/К/99-99-11-02-01-14, податкове повідомлення рішення № 412-13 від 30.06.2016 та рішення ГУ ДФС у Харківській області від 08.11.2016 року № 3593/К/20-40-10-01-14 залишено без змін, а скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

Позивач, не погоджуючись з зазначеним рішенням податкового органу, звернувся з позовом до суду.

Суд зауважує, що відносини, які виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює та визначає Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно приписів ст. 265 Податкового кодексу України податок на майно складається з: податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки; транспортного податку та плати за землю.

Згідно пп.266.1.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості.

При цьому, об'єктом оподаткування є об'єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка (пп.266.2.1п. 266.2 ст.266 Податкового кодексу України), а базою оподаткування є загальна площа об'єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток (пп.266.3.1 п.266.3 ст.266 ПК України).

База оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності (пп.266.3.2 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України).

Відповідно до пп. 266.3.3 п. 266.3 ст. 266 Податкового кодексу України база оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, що перебувають у власності юридичних осіб, обчислюється такими особами самостійно виходячи із загальної площі кожного окремого об'єкта оподаткування на підставі документів, що підтверджують право власності на такий об'єкт.

Отже, можливість визначення бази оподаткування об'єктів житлової та нежитлової нерухомості на підставі інших документів, ніж тих, що підтверджують право власності на такий об'єкт Податковим кодексом України - не передбачено.

Згідно з п.п. 14.1.129 прим. 1 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, об'єкти нежитлової нерухомості - будівлі, приміщення, що не віднесені відповідно до законодавства до житлового фонду. У нежитловій нерухомості виділяють: а) будівлі готельні - готелі, мотелі, кемпінги, пансіонати, ресторани та бари, туристичні бази, гірські притулки, табори для відпочинку, будинки відпочинку; б) будівлі офісні - будівлі фінансового обслуговування, адміністративно-побутові будівлі, будівлі для конторських та адміністративних цілей; в) будівлі торговельні - торгові центри, універмаги, магазини, криті ринки, павільйони та зали для ярмарків, станції технічного обслуговування автомобілів, їдальні, кафе, закусочні, бази та склади підприємств торгівлі й громадського харчування, будівлі підприємств побутового обслуговування; г) гаражі - гаражі (наземні й підземні) та криті автомобільні стоянки; ґ) будівлі промислові та склади; д) будівлі для публічних виступів (казино, ігорні будинки); е) господарські (присадибні) будівлі - допоміжні (нежитлові) приміщення, до яких належать сараї, хліви, гаражі, літні кухні, майстерні, вбиральні, погреби, навіси, котельні, бойлерні, трансформаторні підстанції тощо; є) інші будівлі.

Суд зазначає, що визначення приналежності будівлі до того чи іншого класу проводиться на підставі документів, що підтверджують право власності, з урахуванням класифікаційних ознак та функціонального призначення об'єкта нерухомості згідно з ДК 018-2000.

Так, Державним комітетом України по стандартизації, метрології та сертифікації наказом від 17.08.2000 №507 затверджено і введено в дію Державного класифікатора будівель та споруд ДК 018-2000 (далі - ДК 018-2000), призначений для використання органами центральної та місцевої виконавчої та законодавчої влади, фінансовими службами, органами статистики та всіма суб'єктами господарювання (юридичними та фізичними особами) України. Об'єктами класифікації в ДК 018-2000 є будівлі виробничого та невиробничого призначення та інженерні споруди різного функціонального призначення.

Зокрема, згідно вимог вказаного класифікатора, будівлі - це споруди, що складаються з несучих та огороджувальних або сполучених (несуче-огороджувальних) конструкцій, які утворюють наземні або підземні приміщення, призначені для проживання або перебування людей, розміщення устаткування, тварин, рослин, а також предметів. До будівель відносяться: житлові будинки, гуртожитки, готелі, ресторани, торговельні будівлі, промислові будівлі, вокзали, будівлі для публічних виступів, для медичних закладів та закладів освіти та т. ін.

Таким чином, обєктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є об'єкти житлової нерухомості, поняття та типи, яких визначені з пп.14.1.129 п.14.1 ст.14 Податкового кодексу України, за виключенням тих, які є об'єктами житлової нерухомості, проте не є обєктом оподаткування, згідно з пп.265.2.2 п.265.2 ст.265 ПК України. При цьому положення ПК України при віднесенні до обєкту оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, об'єктів житлової нерухомості, не повязує це з питанням постійного чи тимчасового проживання.

Окрім того, суд зазначає, що Законом України «Про туризм» від 15.09.1995 року, Правилами користування готелями й аналогічними засобами розміщення та надання готельних послуг, затверджених наказом державної туристичної адміністрації №19 від 16.03.2004 року, визначено, що готель це підприємство будь-якої організаційно-правової форми та форми власності, що складається з шести і більше номерів та надає готельні послуги з тимчасового проживання з обов'язковим обслуговування; готельна послуга - дії (операції) підприємства з розміщення споживача шляхом надання номера (місця) для тимчасового проживання в готелі, а також інша діяльність, пов'язана з розміщенням та тимчасовим проживанням. Готельна послуга складається з основних та додаткових послуг, що надаються споживачу відповідно до категорії готелю.

Згідно ст.22 Закону України «Про туризм», за договором на готельне обслуговування одна сторона (готель або інший суб'єкт, що надає послуги з розміщення) зобов'язується за дорученням іншої сторони (проживаючого) надати послуги по тимчасовому проживанню (ночівлі) у спеціально обладнаному жилому приміщенні (номері), виконати або організувати виконання інших визначених договором на готельне обслуговування послуг, пов'язаних з тимчасовим проживанням, а проживаючий зобов'язується сплатити за ці послуги встановлену плату.

Окрім того, відповідно до ст.19 Закону України «Про туризм», встановлення об'єктам туристичної інфраструктури (готелям, іншим об'єктам, призначеним для надання послуг з розміщення, закладам харчування, курортним закладам тощо) відповідної категорії здійснюється за заявою його власника.

Види категорій об'єктів туристичної інфраструктури, порядок їх встановлення та зміни, а також порядок доведення до споживачів інформації про вид об'єкта туристичної інфраструктури та про вид його категорії визначаються Кабінетом Міністрів України.

Встановлення категорії об'єктів туристичної інфраструктури (готелів, інших об'єктів, призначених для надання послуг з розміщення, закладів харчування, курортних закладів тощо) здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері туризму та курортів, а об'єктів туристичної інфраструктури, розташованих на території Автономної Республіки Крим, - органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань туризму.

Забороняється надавати послуги з розміщення без наявності свідоцтва про встановлення відповідної категорії.

Згідно ст.12 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

У відповідності до ст. 2 Закону України " Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже, підтвердженням належної реєстрації права власноті на нерухоме майно є наявність відповідного запису у Державному реєстрі прав.

При цьому суд звертає увагу, що матеріали справи не містять, а відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції не надано до суду жодних правовстановлюючих документів (документів, що підтверджують право власності на будівлю готелю, дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію нежитлової будівлі як готелю, тощо), які б вказували на віднесення нежитлового будинку літ. «Е-2» загальною площею 779,2 кв. м, який розташований за адресою: м. Харків, вул. Армійська, буд. 133 саме до будинків готельного типу з одночасною обовязковою наявністю свідоцтва про встановлення відповідної категорії готелю.

У той час, як зі змісту витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 33266535 від 06.02.2015 року вбачається, що за ОСОБА_1 зареєстровано право власності лише на нежитлову будівлю літ. «Е-2» загальною площею 779,2 кв. м, яка розташована за адресою: м. Харків, вул. Армійська, буд. 133 (а.с. 10).

Між тим, суд зазначає, що при віднесенні об'єкту нежитлової нерухомості ОСОБА_1 до об'єктів оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, необхідно дотримуватись умов, визначених підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Кодексу, та враховувати рішення органів місцевого самоврядування в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, ДК 018-2000, ДК 009:2010 та документи, які підтверджують право власності на таку нерухомість.

Так, згідно пп.266.5.1 п. 266.5 ст. 266 Податкового кодексу України ставки податку для обєктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, встановлюються за рішенням сільської, селищної, міської ради або ради обєднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, залежно від місця розташування (зональності) та типів таких обєктів нерухомості у розмірі, що не перевищує три відсотки розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, за 1 квадратний метр бази оподаткування.

Приписами пп. 266.6.1 п. 266.6 ст. 266 Податкового кодексу України встановлено, що базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року.

Поряд з цим, у відповідності до пп. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54 Податкового кодексу України контролюючий орган зобов'язаний самостійно визначити суму грошових зобов'язань, зменшення (збільшення) суми бюджетного відшкодування та/або зменшення (збільшення) від'ємного значення об'єкта оподаткування податком на прибуток або від'ємного значення суми податку на додану вартість платника податків, передбачених цим Кодексом або іншим законодавством, якщо: 54.3.3. згідно з податковим та іншим законодавством особою, відповідальною за нарахування сум податкових зобов'язань з окремого податку або збору, застосування штрафних (фінансових) санкцій та пені, у тому числі за порушення у сфері зовнішньоекономічної діяльності, є контролюючий орган.

Згідно з пп. 10.1.1 п. 10.1 ст. 10 Податкового кодексу України визначено, що до місцевих податків, зокрема, належить податок на майно, до складу якого, відповідно до пп. 265.1.2 п. 265.1 ст. 265 ПК України входить транспортний податок.

Пунктом 10.2 ст.10 Податкового кодексу України визначено, що місцеві ради обов'язково установлюють єдиний податок та податок на майно (в частині транспортного податку та плати за землю).

Відповідно до п. 10.3 ст. 10 Податкового кодексу України місцеві ради в межах повноважень, визначених цим Кодексом, вирішують питання відповідно до вимог цього Кодексу щодо встановлення податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) та встановлення збору за місця для паркування транспортних засобів, туристичного збору.

На підставі пункту 4 Прикінцевих положень Закону України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28.12.2014 року № 71-VIII рекомендовано органам місцевого самоврядування у місячний термін з дня опублікування цього Закону переглянути рішення щодо встановлення на 2015 рік податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для обєктів житлової нерухомості, а також прийняти та оприлюднити рішення щодо встановлення у 2015 році податку на майно (в частині податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки) для обєктів нежитлової нерухомості, податку на майно (в частині транспортного податку) та акцизного податку з реалізації субєктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів. Установлено, що в 2015 році до рішень місцевих рад про встановлення місцевих податків на 2015 рік не застосовуються вимоги, встановлені Законом України Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності.

На виконання вимог даної норми Харківська міська рада прийняла рішення від 21.01.2015 року № 1793/15 Про внесення змін до рішення 4 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 12.01.2011 р. № 126/11 Про врегулювання питань справляння податків на території міста Харкова відповідно до норм Податкового кодексу України, яким встановлено у 2015 році на території м. Харкова податок на майно, відмінне від земельної ділянки.

Зазначене рішення набрало чинності з 01.01.2015 року (пункт 2 рішення).

Так, у додатку №1 до вказаного рішення зафіксовано, що ставка податку на нерухоме майно (будівлі готельні) на 01.01.2015 року становить 1 %, інші будівлі - 0,2%.

Однак, судом не встановлено, а відповідачем в обґрунтування своєї правової позиції не нанадо жодних доказів на підтвердження наявності законодавчо визначених підстав для віднесення обєкту, який належить на праві власності позивачу, розташованому за адресою: м. Харків, вул. Армійська, буд. 133 до типу «будівлі готельні», що також не підтверджується жодними реєстраційними даними, що в свою чергу впливає на розмір нарахування податкового зобовязання з податку на нерухоме майно.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині скасування податкового повідомлення-рішення Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області № 412-13 від 30.06.2016 про сплату податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік підлягають задоволенню.

З приводу заявленої частини позовних вимог щодо зобов'язання Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області видати ОСОБА_1 податкове повідомлення-рішення про сплату податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 1742,81 грн, відповідно до виконаного ним розрахунку (п. 36.1 ст. 36 ПК України та наданої йому ГУ ДФС у Харківській області податкової консультації ст. 53 ПК України), то суд звертає увагу на наступне.

Суд вважає необхідним зазначити, що адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим ч.3 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.

Аналіз норм Кодексу адміністративного судочинства України свідчить про те, що завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання прав та вимог законодавства, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень, оскільки ключовим його завданням є здійснення правосуддя.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов'язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта.

Отже, дискреційне право субєкта владних повноважень обумовлене певною свободою (тобто вільним, або адміністративним розсудом) в оцінюванні та діях, у виборі одного з варіантів рішень та правових наслідків.

Наділивши державні органи дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення.

Такі рішення приймаються на підставі звернення зацікавленої особи та за результатами аналізу поданих нею документів.

Враховуючи наведене, вбачається, що задоволення позовної вимоги щодо зобов'язання Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області видати ОСОБА_1 податкове повідомлення-рішення про сплату податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік на суму 1742,81 грн., відповідно до виконаного останнім розрахунку (п. 36.1 ст. 36 ПК України та наданої йому ГУ ДФС у Харківській області податкової консультації ст. 53 ПК України), буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, відтак адміністративний позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині скасування податкового повідомлення-рішення Центральної О м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області № 412-13 від 30.06.2016.

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Керуючись ст.ст.159-163,167, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області про скасування податкового повідомлення-рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Скасувати податкове повідомлення-рішення № 412-13 від 30.06.2016 Центральної ОДПІ м. Харкова ГУ ДФС у Харківській області про сплату податку на майно відмінне від земельної ділянки за 2015 рік.

Стягнути на користь ОСОБА_1 (61051, м. Харків, вул. Армійська, 133, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) сплачену суму судового збору в розмірі 320 (триста двадцять) грн 00 коп. за рахунок бюджетних асигнувань Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (61166, м. Харків, пр. Науки, 9, код 39859805).

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного адміністративного суду через Харківський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови виготовлено 18 квітня 2017 року.

Суддя Р.В. Мельников