Справа № 805/928/17-а
Суддя: Волгіна Н.П.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 р. Справа № 805/928/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м. Слов`янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 16-10

Донецький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Волгіної Н.П., суддів Молочної І.С., Голошивця І.О.,

при секретарі судового засідання Маковецькій О.О.,

за участю:

представників позивача Дяченко Л.Є., Хижняка М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Донецького окружного адміністративного суду адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до командира Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України,

Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України,

Міністерства оборони України

про визнання контракту таким, строк дії якого закінчився, та про зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із позовом до командира Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України, в якому просить суд (з урахуванням уточнень):

- визнати контракт про проходження громадянами України військової служби у збройних силах України між Збройними силами України та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 17 січня 2014 року таким, строк дії якого закінчився 17 січня 2017 року;

- зобов`язати командира військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України вчинити передбачені чинним законодавством дії та звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройними силами України у зв`язку із закінченням строку контракту.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

Позивач проходить військову службу в Збройних Силах України за контрактом від 17 січня 2014 року, строк дії якого - 3 роки.

31 жовтня 2016 року ним був поданий рапорт про небажання укладати новий контракт та про звільнення на підставі п. 4 цього контракту з військової служби з моменту закінчення дії контракту.

22 січня 2017 позивача повідомлено листом від 22 січня 2017 року (вих. № 55) за підписом помічника командира ВЧ п/п НОМЕР_1 з правової роботи капітана ОСОБА_2 , що з лав Збройних Сил України його звільнено не буде, оскільки триває особливий період, і відповідно до ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» дія контракту автоматично продовжена до оголошення демобілізації.

Позивач вважає таку бездіяльність з приводу не звільнення його з лав Збройних Сил України незаконною, оскільки особливий період станом на час закінчення строку дії його контракту не мав місце, а тому правові підстави для не звільнення ОСОБА_1 з військової служби у запас за його рапортом були відсутні (а.с. 3-8, 40).

Ухвалою суду від 27 лютого 2017 року до участі у справі в якості другого та третього відповідачів залучено Військову частину п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України та Міністерство оборони України (а.с. 49-51).

Позивач у судове засідання не з`явився, про дату та час повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява позивача про розгляд справи за його відсутності (а.с. 24, 69).

Представники позивача у судовому засіданні наполягали на задоволенні позовних вимог, з підстав, зазначених у адміністративному позові.

Представник першого та другого відповідачів у судовому засіданні, яке відбулось 27 лютого 2017 року, просив суд відмовити у задоволенні вимог позивача в повному обсязі, зазначивши, що позивач може бути звільнений з військової служби у зв`язку із закінченням контракту лише після оголошення демобілізації або закінченням строку дії особливого періоду, який, враховуючи приписи ст. 1 Закону України «Про оборону України», розпочався з моменту оголошення Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» в Україні та триває до цього часу. Зауважив, що продовження строку дії контрактів на проходження військової служби понад встановлений строк у зв`язку із триванням особливого періоду згідно чинного законодавства здійснюється в односторонньому порядку.

В матеріалах справи містяться письмові заперечення представника відповідачів, наданих суду під час розгляду справи (а.с. 41-43, 89-).

Представник третього відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи Міністерство оборони України повідомлялось судом належним чином. Причини не направлення представника третього відповідача для участі у судовому розгляді справи суду не повідомлені.

11 травня 2017 року судом отримані заперечення на позов від Міністерства оборони України, в яких зазначено, що відповідач не погоджується із позовними вимогами позивача та вважає їх необґрунтованими. В якості підстав відповідачем наведені підстави, за змістом аналогічні зазначеним представником першого та другого відповідачів (а.с. 126-133).

Суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Ухвалами суду від 27 лютого 2017 року та 20 березня 2017 року відповідачів було зобов`язано надати суду (крім іншого): належним чином засвідчену копію статуту (положення) Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України; пояснення щодо підписання контракту від імені Міністерства оборони України командиром військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_3 (враховуючи, що позивач проходить службу у ВЧ п/п НОМЕР_1 ); оригінал (для огляду в судовому засіданні) або належним чином засвідчену копію особової справи позивача; пояснення щодо належного оформлення продовження дії військового контракту з позивачем (а.с. 48-51, 84-85).

10 квітня 2017 року на електронну адресу Донецького окружного адміністративного суду надійшли копії наступних документів: довідки про проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України від 7 квітня 2017 року № 360, витягу з наказу від 6 лютого 2017 року № 37, рапорту позивача від 17 січня 2017 року № 54, письмової відповіді від 22 січня 2017 року № 55 на рапорт від 17 січня 2017 року № 54. Разом із зазначеними копіями судом отримані пояснення, підписані командиром ВЧ п/п НОМЕР_1 підполковником ОСОБА_4 , в яких зазначено, що ані оригінал ані копію особової справи позивача та статуту ВЧ п/п НОМЕР_1 відповідач надати суду не може, так як вони містять інформацію з обмеженим доступом; зазначено також, що надати пояснення щодо підписання контракту від імені Міністерства оборони командиром ВЧ НОМЕР_2 полковником ОСОБА_3 не передбачається за можливе у зв`язку із тим, що місце перебування полковника ОСОБА_3 відповідачу не відомо; пояснень щодо причин ненадання суду першого екземпляра контракту (належним чином засвідченої копії), підписаного позивачем та Міноборони 17 січня 2014 року, який знаходиться в особовій справі позивача суду не надано (а.с. 115-119).

Враховуючи наведене вище, беручи до уваги приписи ст. 71 КАС України суд розглядає справу на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши представників позивача, представника другого та третього відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач, ОСОБА_1 , 17 січня 2014 року уклав контракт з Міністерством оборони України в особі командира військової частини НОМЕР_2 полковника ОСОБА_3 , на проходження військової служби у Збройних Силах України (а.с. 15-18).

Як вбачається зі змісту цього контракту, строк дії контракту - 3 роки (п. 3).

Доказів про продовження дії контракту, передбачених п. 9 (знов укладених контрактів, додаткових угод про продовження дії існуючого контракту, відповідних наказів керівництва), суду не надано.

Наказом командира ВЧ п/п НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_4 від 6 лютого 2016 року № 37 молодший сержант ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу ВЧ п/п НОМЕР_1 , яка входить до складу сил, що залучаються та безпосередньо беруть участь в антитерористичній операції на території Донецької і Луганської областей, та призначений кулеметником 1 мотопіхотного відділення 3 мотопіхотного взводу 1 мотопіхотної роти, де проходить службу і станом на час розгляду справи (а.с. 118).

Суд зазначає, що вказане вище встановлено на підставі пояснень сторін, другого екземпляру контракту, наданого суду представником позивача, наказу першого відповідача від 6 лютого 2016 року № 37 та його довідки від 7 квітня 2017 року № 360 (а.с. 15-18, 117-119).

Відповідно до матеріалів справи позивач під час проходження військової служби набув статус учасника бойових дій (а.с. 14); у період з 16 квітня 2014 року по 13 жовтня 2014 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей (а.с. 13).

31 жовтня 2016 року позивач звернувся до командира Військової частини п/п НОМЕР_1 із рапортом про розірвання контракту про проходження військової служби у зв`язку із закінченням його дії та про звільнення ОСОБА_1 з лав Збройних Сил України (а.с. 19).

Як вбачається з відміток на цьому рапорті, командир І МПР лейтенант ВЧ п/п 4750, ОСОБА_5 поставив на ньому резолюцію «Клопочу по суті рапорту, прошу погодити розірвання контракту з сержантом ОСОБА_1 » (а.с. 13).

Листом від 2 січня 2017 року (вих. № 55), підписаним помічником командира ВЧ п/п НОМЕР_1 з правової роботи капітаном ОСОБА_2 , позивача повідомлено, що згідно ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, введення правового режиму військового стану, особливого періоду (який розпочатий 18 березня 2014 року) строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію (до події, яка настане раніше). У разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації. А відповідно до Закону № 1769-VIII від 6 грудня 2016 року право на звільнення у позивача настане після 18 місяців військової служби з дати продовження дії контракту (а.с. 20).

Не погодившись із відмовою розірвати контракт та звільнити його з лав Збройних Сил України позивач звернувся до суду із даним адміністративним позовом.

При вирішенні справи суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Частина 2 ст. 65 Конституції України гарантує, що громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суду перевіряються, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 3 Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі - Закон України «Про військовий обов`язок та військову службу», Закон № 2232-XII) правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України "Про оборону України", "Про Збройні Сили України", «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності.

Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що проходження військової служби громадянами України здійснюється у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Згідно ч. 1 ст. 20 Закону № 2232-XIІ на військову службу за контрактом приймаються громадяни, які пройшли професійно-психологічний відбір і відповідають установленим вимогам проходження військової служби: <…> громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту <…> - на військову службу за контрактом осіб рядового складу.

Згідно ч. 2 ст. 23 Закону № 2232-XII для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.

Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-XII (в редакції, яка діє з 7 січня 2017 року, тобто, яка діяла під час виникнення спірних правовідносин) у разі настання особливого періоду, для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки:

- з моменту оголошення мобілізації - протягом строку її проведення, який визначається рішенням Президента України, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 цього Закону;

- з моменту введення воєнного стану - до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених ч. 8 ст. 26 цього Закону.

Враховуючи наведені вище норми суд дійшов висновку, що продовження контракту в односторонньому порядку може мати місце або у випадку оголошення мобілізації (протягом строку її проведення), у випадку введення воєнного стану (крім випадків, визначених абз. 2 ч. 3 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»).

При вирішенні чи діяв станом на час закінчення строку дії контракту позивача період мобілізації, суду виходить з наступного.

Абзацом 4 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі - Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Закон № 3543-XII) визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

17 березня 2014 року виконуючим обов`язки Президента України підписаний Указ «Про часткову мобілізацію» № 303/2014, яка проводиться (п. 3) протягом 45 діб із дня набрання цим Указом чинності. Згідно п. 8 цього Указу він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України.

Закон України від 17 березня 2014 року № 1126-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 303/2014 набрав чинності з дня його опублікування, а саме з 18 березня 2014 року.

Таким чином, мобілізаційний період в Україні, розпочатий Указом Президента № 303/2014, тривав з 18 березня 2014 року по 1 травня 2014 року.

Указом виконуючого обов`язки Президента України від 6 травня 2014 року № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України № 1240-VІІ від 6 травня 2014 року «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 7 травня 2014 року, отже, період мобілізації тривав з 7 травня 2014 року по 20 червня 2014 року.

Указом Президента України від 21 липня 2014 року № 607/2014 оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 22 липня 2014 року № 1595-VІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 24 липня 2014 року; отже, період мобілізації тривав з 24 липня 2014 року по 6 вересня 2014 року.

Указом Президента України від 14 січня 2015 року № 15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом.

Закон України від 15 січня 2015 року № 113-VІІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» № 113-VІІІ набрав чинності 20 січня 2015 року, отже, період мобілізації тривав з 20 січня 2015 року по 17 серпня 2015 року.

Таким чином, станом на час закінчення строку дії контракту позивача (17 січня 2017 року) мобілізаційний період в Україні діяв: з 18 березня 2014 року по 1 травня 2014 року; з 7 травня 2014 року по 20 червня 2014 року; з 24 липня 2014 року по 6 вересня 2014 року; з 20 січня 2015 року по 17 серпня 2015 року.

Відповідно, станом на час закінчення строку дії контракту позивача період мобілізації в Україні не діяв.

Як встановлено судом, станом на 17 січня 2017 року в Україні воєнний стан оголошено не було.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що підстави для продовження дії контракту позивача в односторонньому порядку станом на 17 січня 2017 року у відповідачів були відсутні.

Щодо посилань відповідачів на тривання на території України станом на час закінчення дії контракту позивача особливого періоду та на можливість автоматичного продовження дії цього контракту у зв`язку із таким триванням, суд зазначає наступне.

Визначення терміну «особливий період» міститься в абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932-XII, згідно з яким особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Також визначення особливого періоду міститься і у ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відповідно до якої особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Демобілізація (абз. 6 ст. 1 Закону України «Про оборону України») - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу.

З аналізу наведених вище норм суд дійшов висновку, що законодавцем період часу, який визначений як «особливий період», пов`язується перш за все із подією (датою) його настання (оголошення першої хвилі мобілізації, що мало місце в Україні 18 березня 2014 року) та датою набрання рішення про демобілізацію та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу, яке згідно ст. 11 Закону № 3543-XII приймає Президент України із внесенням його на затвердження Верховною Радою України, та яке станом на дату закінчення строку дії контракту позивача не було прийнято.

Враховуючи наведене вище, суд погоджується із доводами відповідачів, що з 18 березня 2014 року і до сьогодення в Україні триває період, який Законом України «Про оборону України» та Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначений як особливий.

Зазначений висновок колегії суддів узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, наведеної у постанові цього суду від 30 червня 2015 року № 21-112а15, в якій зазначено, що в Україні з 18 березня 2014 року у проміжках часу між періодами проведення мобілізації (між хвилями мобілізації) стан особливого періоду не припинявся.

Згідно ч. 2 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 ч. 1 ст. 237 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Разом із цим суд зазначає, що пункт 2 ч. 9 ст. 23 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу» в редакції, на яку посилаються відповідачі у своїх запереченнях і відповідно до якої у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія цих контрактів продовжується понад встановлені строки на період до оголошення мобілізації, крім випадків, визначених абз. 2 ч. 3 цієї статті та ч. 8 ст. 26 цього Закону діяв до 7 січня 2017 року.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби» від 6 грудня 2016 року № 1769-VIII (набрав чинності з 7 січня 2017 року) були внесені зміни в тому числі і до Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», зокрема, п. 2 ч. 9 ст. 23 викладено у новій редакції, яка, як вже зазначалось судом, передбачає обов`язкове продовження дії контрактів військовослужбовців лише протягом строку проведення мобілізації та у випадку введення воєнного стану - до оголошення демобілізації.

Питання щодо подальшого проходження військової служби військовослужбовцями, строк дії контрактів яких закінчився під час тривання особливого періоду, врегульовано пунктом 3 ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-XII, відповідно до якого в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та строк контракту яких закінчився, військова служба може бути продовжена за новими контрактами на строки, визначені ч. 4 цієї статті, крім випадків, визначених абз. 2 ч. 3 цієї статті (зазначені випадки стосуються військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період; осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або оголошення рішення про демобілізацію).

Таким чином, з 7 січня 2017 року можливість продовження дії строкових контрактів, строк дії яких закінчився саме у період з 7 січня 2017 року, може мати місце лише у випадку наявності у військовослужбовця згоди на таке продовження та за умови укладення нового контракту (крім випадків, визначених абз. 2 ч. 3 цієї статті, які не розповсюджуються на спірні правовідносини).

Беручи до уваги встановлені судом обставини, зокрема, відсутність згоди позивача на продовження дії військового контракту, про що ним було своєчасно подано відповідний рапорт до командування, - суд дійшов висновку, що контракт, укладений між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України 17 січня 2014 року припинив свою дію 17 січня 2017 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону № 2232-XII звільнення зі служби військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, проводиться на підставах, передбачених ч. 6 з урахуванням випадків, визначених ч. 8 цієї статті.

Згідно п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції, яка діяла станом на час виникнення спірних правовідносин) контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби, в тому числі, у зв`язку із закінченням строку контракту.

Абзацем «ї» п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-XII (в редакції, чинної на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що під час дії особливого періоду з військової служби звільняються, зокрема, військовослужбовці, які в особливий період (крім проведення мобілізації та введення воєнного стану) проходять військову службу за контрактом і строк контракту яких закінчився, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу, крім випадків, визначених абз. 2 ч. 3 ст. 23 цього Закону.

Враховуючи наведене вище нормативно-правові приписи та встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позивач мав бути звільненим з лав Збройних Сил України з 17 січня 2017 року.

Частиною 9 ст. 26 Закону передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.

Указом Президента України від 10 грудня 2008 року № 1153/2008 затверджене Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі Положення № 1153/2008).

Відповідно до п. 12 цього Положення встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом, осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.

Право видавати накази по особовому складу надається командирам, командувачам, начальникам, керівникам (далі - командири (начальники) органів військового управління, з`єднань, військових частин, установ, організацій, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, які утримуються на окремих штатах (далі - військові частини), за посадами яких штатом передбачено військове звання підполковника (капітана 2 рангу) і вище, а також керівникам служб персоналу Міністерства оборони України та Генерального штабу Збройних Сил України.

Згідно підпункту 1 п. 35 Положення № 1153/2008 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого п. 195 цього Положення) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених пунктами "а", "б", "в", "г", "е", "є", "ж", "и", "і", "ї", "й" та "л" ч. 6 ст. 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Таким чином, враховуючи наведені вище, суб`єктом владних повноважень, який наділений правом звільняти позивача з лав Збройних Сил України шляхом видання відповідного наказу, є командир Військової частини НОМЕР_1 , де проходить службу позивач.

Беручи до уваги встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про наявність неправомірної бездіяльності першого відповідача щодо не прийняття останнім відповідного наказу про звільнення позивача з лав Збройних Сил України після закінчення строку дії контракту, тобто, з 17 січня 2017 року.

Враховуюче наведені вище приписи, беручи до уваги встановлені судом обставини щодо припинення дії військового контракту від 17 січня 2014 року, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України, суд вважає за необхідне зобов`язати командира Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України звільнити сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 17 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, шляхом прийняття належного наказу.

Відповідно, позовні вимоги позивача про зобов`язання командира військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України вчинити передбачені чинним законодавством дії та звільнити ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройними силами України у зв`язку із закінченням строку контракту - підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог позивача про визнання контракту від 17 січня 2014 року про проходження військової служби у Збройних Силах України, укладеного між Збройними силами України та ОСОБА_1 , таким, строк дії якого закінчився, суд виходить з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про: 1) визнання протиправними рішення суб`єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання нечинним рішення чи окремих його положень, про поворот виконання цього рішення чи окремих його положень із зазначенням способу його здійснення; 2) зобов`язання відповідача вчинити певні дії; 3) зобов`язання відповідача утриматися від вчинення певних дій; 4) стягнення з відповідача коштів; 5) тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 6) примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 7) примусове видворення іноземця чи особи без громадянства за межі України; 8) визнання наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб`єкта владних повноважень.

Враховуючи наведене вище, зазначені вимоги не підлягають задоволенню, оскільки вони не узгоджуються з приписами ст. 162 КАС України.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства.

Виходячи із завдань КАС України, судовий захист права може бути здійснений лише за умови наявності порушення прав особи.

З огляду на вищевикладене, враховуючи висновок суду щодо наявності неправомірної бездіяльності першого відповідача стосовно не звільнення позивача зі служби та необхідності зобов`язати командира Військової частини п/п НОМЕР_1 звільнити позивача з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту, колегія суддів вважає, що таке рішення є необхідним та достатнім способом захисту порушеного права позивача, а вимоги позивача в частині визнання військового контракту від 17 січня 2014 року таким, строк дії якого закінчився, - не підлягають задоволенню у зв`язку із тим, що обраний позивачем в цій частині спосіб захисту не відповідає об`єкту порушеного права.

Таким чином, адміністративний позов позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. 2, ст. 69-71, ст. 86, ст. 158-163, ст. 167, ст. 185, ст. 186, ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до командира Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України, Міністерства оборони України про визнання контракту таким, строк дії якого закінчився, та про зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Зобов`язати командира Військової частини п/п НОМЕР_1 Міністерства оборони України підполковника ОСОБА_4 звільнити сержанта ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з лав Збройних Сил України у зв`язку із закінченням строку дії контракту від 17 січня 2014 року, укладеного між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, шляхом прийняття відповідного наказу.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Постанова прийнята у нарадчій кімнаті, її вступна та резолютивна частини проголошені в судовому засіданні в присутності представників позивача.

Постанова може бути оскаржена до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд в порядку, визначеному ст. 186 Кодексу адміністративного судочинства України, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч. 3 ст. 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Повний текст постанови складний та підписаний 18 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Волгіна Н.П.

Судді Молочна І.С.

Голошивець І.О.