Справа № 206/7248/16-а(2-а/206/176/16)
Суддя: Мельник В.В.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 квітня 2017 рокусправа № 206/7248/16-а(2-а/206/176/16)

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Мельника В.В.

суддів: Сафронової С.В.

за участю секретаря судового засідання: Царьової Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську
на постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року у справі № 206/7248/16-а
за позовом ОСОБА_1
до про Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську зобов'язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - Позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську (далі по тексту - Відповідач), в якому просила:

1) зобов'язати Відповідача провести обчислення, призначити та виплачувати з 21.12.2016 року пенсію за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) в розмірі 90 % суми місячного (чинного) заробітку, з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці, за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без обмежень граничного (максимального) розміру пенсії та оподаткування з наступним проведенням перерахунку пенсії у зв'язку з підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію.

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2016 року відкрито скорочене провадження в адміністративній справі № 206/7248/16-а.

В обґрунтування заявлених вимог Позивач зазначив, що на момент її призначення на роботу діяв Закон України № 1789-ХІІ, а тому вважає, що набула право на вихід на пенсію після набуття стажу роботи не менше 20 років, при цьому внесення змін до Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 року Законом України від 08.07.2011 року «Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи» звузили соціальні гарантії позивача, а саме: гарантоване Конституцією право на пенсійне забезпечення при наявності 20 років вислуги.

Постановою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року у справі № 206/7248/16-а адміністративний позов ОСОБА_1 до Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську про зобов'язання вчинити певні дії - задоволено. Визнано протиправними дії Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську щодо відмови ОСОБА_1 у призначенні їй пенсії за вислугу років відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII. Зобов'язано Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську призначити ОСОБА_1 та виплачувати з 21.12.2016 року пенсію за вислугу років в розмірі 90% суми місячного заробітку, з урахуванням фактично отримуваних виплат і умов праці, за останні 24 календарні місяці роботи підряд на прокурорсько-слідчих посадах, без обмежень граничного розміру пенсії та оподаткування з наступним проведенням перерахунку пенсії у зв'язку із підвищенням заробітної плати працівникам органів прокуратури, виходячи із місячного заробітку за відповідною посадою, з якої призначено пенсію (суддя - Румянцев О.П.).

Постанова суду першої інстанції обґрунтована тим, що соціальні гарантії працівників правоохоронних органів, зокрема, працівників прокуратури, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено, крім випадків визначених Конституцією, що також встановлено і рішеннями Конституційного Суду України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню із застосуванням приписів ст. 11 КАС України.

Відповідач - Лівобережне об'єднане управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську, не погодившись з вищезазначеною постановою суду першої інстанції у даній адміністративній справі, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року у справі № 206/7248/16-а та відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Відповідач зазначив, що на момент звернення Позивача за призначенням пенсії відповідне питання регулюється приписами ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року, та відповідний стаж для її призначення становить 23 роки, у тому числі на прокурорських посадах не менше 13 років, в той час, як стаж Позивача на момент подання відповідної заяви становить 19 років 13 місяці 12 днів.

Позивачем надано письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він вказує, що звуження змісту конституційних гарантій та прав Позивача не допускається, тому відмова в призначенні пенсії з огляду зміну пенсійного законодавства є протиправною.

Позивач та відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись у встановленому порядку, своїх представників для участі у її розгляді не направили.

За таких обставин, колегія суддів ухвалила розглянути справу без участі представників сторін.

У судовому засіданні, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 з 09.09.1997 року безперервно працювала в органах прокуратури України та на даний час є прокурором відділу ювенальної юстиції прокуратури Дніпропетровської області.

21.12.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Відповідача із заявою про призначення їй пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру».

Згідно витягу з протоколу № 124 від 21.12.2016 року на засіданні комісії по розгляду питань, пов'язаних з призначенням та перерахунком пенсії, було прийнято рішення про відмову ОСОБА_1 у призначенні пенсії за вислугу років, призначену згідно ст.. 50-1 Закону України «Про прокуратуру». Рішення мотивоване тим, що з огляду на внесення змін до з 01 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються, зокрема у відповідності до Закону України «Про прокуратуру», а тому пенсії в порядку та на умовах, визначених вказаним законом, не призначаються (а.с. 12).

Зобов'язання призначити пенсію за вислугу років за нормами ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII і було предметом судового розгляду.

Надаючи правову оцінку вказаному рішенню суб'єкта владних повноважень, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У відповідності до ч.1 та 2 ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року) прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Розмір виплат (крім посадових окладів, надбавок за класні чини, вислугу років), що включаються в заробіток для обчислення пенсії, визначається за вибором того, хто звернувся за пенсією, за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії, підряд перед зверненням за пенсією або за будь-які 60 календарних місяців такої роботи підряд перед зверненням за пенсією незалежно від наявності перерв протягом цього періоду на цій роботі.

На підставі підпункту 1 пункту 3 розділу ХІІ Прикінцевих положень Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року, який набрав чинності з 15 липня 2015 року, визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ.

Отже на час, звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії за вислугу років діяв Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Діюче законодавство України не містить положень, які б дозволяли застосовувати нормативно-правові акти, які втратили чинність. Положення Закону № 1697-VII не визнані неконституційними.

Слід зазначити й те, що Прикінцеві та перехідні положення Закону № 1697-VII від 14.10.2014 року не містять положення стосовно збереження за прокурорами, які були призначені на відповідну прокурорську посаду до набрання чинності цим Законом, права на отримання пенсії за вислугу років відповідно до законодавства, що діяло до дня набрання чинності Законом № 1697-VII від 14.10.2014 року.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що положення статті 50-1 Закону № 1789-ХІІ, які визначали умови та порядок призначення пенсії працівникам прокуратури, втратили чинність з дня набрання чинності Законом № 1697-VII, а саме, з 15 липня 2015 року.

Таким чином, станом на 21.12.2016 року, тобто на момент звернення позивача до органів Пенсійного фонду за призначенням пенсії за нормами Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ, зазначений закон втратив чинність.

При цьому редакція статті ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в редакції від 12.07.2001 року), яку позивач просить застосувати для призначення йому пенсії, проіснувала до 01.10.2011 року.

Проте до цієї дати (в період дії ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ) позивач право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку не набув, оскільки на той час не мав передбаченого цим законом 20 річного стажу роботи.

Закон України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ, крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46--2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50-1, частини третьої статті 51--2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, втратив чинність, одночасно з набранням чинності Законом України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 р. №1697-VІІ.

Оскільки на час звернення позивача за призначенням пенсії за вислугу років саме на підставі статті 50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (в частині визначення права на пенсію за вислугу років прокурорів і слідчих зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років) ця норма права втратила чинність, є цілком обґрунтованим посилання відповідача в рішенні про відмову у призначенні пенсії за вислугу років на незастосування до даних правовідносин правової норми, яка втратила чинність.

Відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше: з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років.

За приписами ч. 8 ст. 86 цього Закону право на пенсію за вислугу років мають особи, які безпосередньо перед зверненням за призначенням такої пенсії працюють в органах прокуратури чи в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України, а також особи, звільнені з прокурорських посад органів прокуратури за станом здоров'я, у зв'язку з ліквідацією чи реорганізацією органу прокуратури, в якому особа обіймає посаду, або у зв'язку із скороченням кількості прокурорів, у зв'язку з обранням їх на виборні посади в органах державної влади чи органах місцевого самоврядування.

Позивач не має вислуги років, яка дає право на пенсійне забезпечення, за цим Законом, тобто 23 років, відповідно, вона не має права на призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII.

З огляду на це, доводи Позивача щодо застосування до спірних відносин положень ст.ст. 22, 58 Конституції України в частині не допущення звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод, відсутності у законів зворотної дії у часі є безпідставними, оскільки право на призначення пенсії слід визначати за такими правилами, які були закріплені в законодавстві та були чинні на час виникнення у особи права на призначення пенсії.

Відповідно до приписів частини першої статті 17 Закону України від 23.02.2006 № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України та практику Суду як джерело права.

В самій Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

Кодексом адміністративного судочинства України також встановлено пріоритет міжнародного договору над національним законодавством: якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини, зокрема, в справі «Кечко проти України», рішення від 8 листопада 2005 року Заява № 63134/00, § 23 Суд зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство.

У справі «Ейрі проти Ірландії», рішення від 09.10.1979 № 1, Європейський суд з прав людини констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено Європейським судом з прав людини у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» рішення від 12.10.2004, скарга № 60669/00.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції зробив помилковий висновок про наявність у позивача права на призначення пенсії відповідно до ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції Закону від 12.07.2001 року №2663-ІІІ).

За таких обставин, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що судом першої інстанції під час розгляду даної справи були порушені норми матеріального та процесуального права, зроблені судом першої інстанції висновки не відповідають фактичним обставинам справи і тому вимоги апеляційної скарги Відповідача підлягають задоволенню, а постанова Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року у справі № 206/7248/16-а - скасуванню.

Враховуючи викладене, керуючись ч.3 ст. ст. 160, 195, 196, 198, 202, 203, 205, 207 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Дніпропетровську - задовольнити.

Постанову Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2017 року у справі № 206/7248/16-а - скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції, крім випадків передбачених Кодексом адміністративного судочинства України, а в разі складання рішення в повному обсязі відповідно до ст. 160 зазначеного кодексу - з дня складання рішення в повному обсязі.

Повний текст виготовлено - 14 квітня 2017р.

Головуючий: В.В. Мельник

Суддя: С.В. Сафронова

Суддя: Д.В. Чепурнов