Справа № 585/166/17
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 р. Справа № 585/166/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: П'янової Я.В.

Суддів: Зеленського В.В. , Чалого І.С.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області на постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2017р. по справі № 585/166/17

за позовом ОСОБА_1

до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області

про визнання протиправним рішення щодо відмови в зарахуванні державної служби до пенсії за вислугу років,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.), звернувся до Роменського міськрайонного суду Сумської області з адміністративним позовом до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області (далі - відповідач), в якому просив скасувати рішення Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області № 11541 від 14.12.2016 р. про відмову в призначенні пенсії за вислугу років згідно зі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" (в ред. 1991 із змінами 2001) та визнати його протиправним в частині відмови в зарахуванні до вислуги років часу роботи на посаді державного службовця, зобов'язати Сумське об'єднане управління Пенсійного фонду України Сумської області зарахувати до вислуги років на прокурорських посадах час роботи на посаді державного службовця - секретаря судового засідання Ковпаківського районного суду м. Суми 4 роки 4 місяці 4 дні з 12.05.1994 р. по 16.09.1998 р. включно.

Постановою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погоджуючись з прийнятою постановою, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову - про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) фіксування судового засідання 18.04.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено при розгляді апеляційної скарги, що позивач з 1990 р. по 1992 р. навчалася в Київському технікумі готельного господарства по спеціальності "Правознавство", рішенням Державної кваліфікаційної комісії від 26 червня 1992 р. їй присвоєно кваліфікацію юрист. Вказана обставина підтверджується копією диплома, виданого 27 червня 1992 р., та копією свідоцтва про шлюб позивача (а.с. 8, 9).

Поєднуючи навчання з роботою, відповідно до копії трудової книжки позивача, 1 квітня 1992 р. позивач зарахована на посаду секретаря судового засідання Ковпаківського районного суду м. Суми, де пропрацювала до 16.09.1998 року, а 12 травня 1994 р. їй присвоєно 15 ранг державного службовця (а.с. 12-14).

Відповідно до архівної довідки Національного юридичного університету ім. Ярослава Мудрого від 13 липня 2015 р. № П-282/195 позивач 25 серпня 1993 р. зарахована на заочний факультет вказаного навчального закладу з 1 вересня 1993 р., а наказом від 7 лютого 2000 р. її було відраховано у зв'язку з закінченням навчання, отриманням повної вищої освіти за спеціальністю "правознавство та здобуттям кваліфікації юриста", а також видано диплом спеціаліста (а.с.16).

З довідки Прокуратури Сумської області від 18 листопада 2016 р. вбачається, що позивач з 17 вересня 1998 р. працює в органах прокуратури (а.с. 15).

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до відповідача з приводу призначення їй пенсії за вислугою років на підставі ст. 50-1 Закону України "Про прокуратуру" від 05.11.1991р. № 1789-XII (зі змінами 2001 р.).

Проте, рішенням № 11541 від 14 грудня 2016 р. відповідач відмовив позивачу в призначенні пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

Відмову мотивовано тим, що згідно з п. 5 Прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015р. № 213-VIII з 1 червня 2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

За вимогами статті 86 Закону України "Про прокуратуру" від 14.10.2014р. № 1697-VI позивач повинен мати строк вислуги не менше 23 років, а його стаж роботи 18 років 2 місяці 3 дні не дає підстав для призначення йому пенсії за вислугу років відповідно до ст. 86 Закону України "Про прокуратуру".

До стажу за вислугою років не зараховано період роботи з 12 травня 1994 р. по 16 вересня 1998 р. на посаді державного службовця, оскільки на час роботи за вищезазначений період заявницею не було здобуто вищої юридичної освіти (а.с. 11).

Не погоджуючись з діями відповідача щодо не зарахування вищезазначеного періоду державної служби до стажу, який надає право на призначення пенсії за вислугу років, ОСОБА_1 звернулась до суду з цим позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що вони є обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду з огляду на таке.

На час звернення ОСОБА_1 за призначенням пенсії вступив в силу Закон України "Про прокуратуру" від 14.10.2014 р. № 1697-VII (далі за текстом - Закон № 1697-VII), який набрав чинності 15.07.2015 року. Статтею 86 цього Закону визначено підстави та порядок призначення пенсії за вислугу років.

Цей Закон в частині регулювання питань пенсійного забезпечення працівників прокуратури України є спеціальним законом, та повинен застосовуватися органами Пенсійного фонду України при призначенні пенсії за вислугу років.

Відповідно до ч.1 ст.86 Закону № 1697-VII (в редакції, чинній на час звернення позивача за призначенням пенсії) прокурори мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку за наявності на день звернення вислуги років не менше:

- по 30 вересня 2011 року - 20 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років;

- з 1 жовтня 2011 року по 30 вересня 2012 року - 20 років 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 10 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2012 року по 30 вересня 2013 року - 21 рік, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років;

- з 1 жовтня 2013 року по 30 вересня 2014 року - 21 рік 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 11 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2014 року по 30 вересня 2015 року - 22 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років;

- з 1 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року - 22 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 12 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2016 року по 30 вересня 2017 року - 23 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років;

- з 1 жовтня 2017 року по 30 вересня 2018 року - 23 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 13 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2018 року по 30 вересня 2019 року - 24 роки, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років;

- з 1 жовтня 2019 року по 30 вересня 2020 року - 24 роки 6 місяців, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 14 років 6 місяців;

- з 1 жовтня 2020 року і пізніше - 25 років, у тому числі стажу роботи на посадах прокурорів не менше 15 років.

Пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії (ч.2 ст.86 Закону № 1697-VII).

Таким чином, для призначення пенсії за вислугу років, працівник органів прокуратури, звертаючись за призначенням пенсії в період з 01.10.2016 року по 30.09.2017 року (як це мало місце у спірних відносинах) повинен мати на день звернення вислуги не менше, ніж 23 роки, при цьому стаж його роботи на посадах прокурорів повинен становити не менше 13 років.

Як встановлено частиною 6 статті 86 Закону № 1697-VII до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується, зокрема, час роботи на прокурорських посадах, зазначених у статті 15 цього Закону, стажистами, на посадах помічників і старших помічників прокурорів; слідчими, суддями; військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах денної форми навчання або на юридичних факультетах вищих навчальних закладів денної форми навчання.

Наведеній нормі ст.86 Закону № 1697-VII кореспондують положення ч.6 ст.50-1 Закону № 1789-ХІІ (чинного на час проходження позивачем служби в органах прокуратури), відповідно до яких до вислуги років, що дає право на пенсію згідно з цією статтею, зараховується час роботи на прокурорських посадах, перелічених у статті 56 цього Закону, в тому числі у військовій прокуратурі, стажистами в органах прокуратури, слідчими, суддями, на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ, офіцерських посадах Служби безпеки України, посадах державних службовців, які займають особи з вищою юридичною освітою, в науково-навчальних закладах Генеральної прокуратури України працівникам, яким присвоєно класні чини, на виборних посадах у державних органах, на посадах в інших організаціях, якщо працівники, що мають класні чини, були направлені туди, а потім повернулися в прокуратуру, строкова військова служба, половина строку навчання у вищих юридичних навчальних закладах, частково оплачувана відпустка жінкам по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років.

Матеріалами справи підтверджено, що до стажу за вислугою років позивачу не зараховано період роботи з 12.05.1994р. по 16.09.1998р. на посаді державного службовця - секретаря судового засідання, оскільки відсутні документи про отримання вищої юридичної освіти.

Колегія суддів зауважує, що поняття про те, що таке освіта, які її стандарти, структура, система, форми та рівні, які навчальні заклади, за якими ознаками відносяться до вищих освітніх закладів, дається в актах законодавства, що регулюють відносини у галузі навчання, виховання, професійної, наукової, загальнокультурної підготовки громадян України.

Зокрема, станом на 1990 рік, тобто на початок навчання ОСОБА_1 в Київському технікумі готельного господарства, за чинним на той час Законом Української РСР від 28 червня 1974 року № 2778-VIII "Про народну освіту" (далі - Закон № 2778-VIII) технікуми відносилися до середніх спеціальних навчальних закладів (стаття 49 цього Закону), а отримана в них освіта - до середньої спеціальної (стаття 51). Відповідно до статті 54 цього Закону особам, які закінчили середні спеціальні навчальні заклади, присвоювалася кваліфікація відповідно до здобутої спеціальності.

Згідно з Постановою Верховної Ради Української РСР від 4 червня 1991 року № 1144-XII "Про порядок введення в дію Закону Української РСР "Про освіту" (далі - Закон № 1060-XII) з 26 червня 1991 року Закон № 2778-VIII втратив чинність.

За статтею 34 Закону № 1060-XII (у редакції на день набрання чинності) до вищих навчальних закладів відносилися технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. За статтею 36 цього Закону випускникам вищих навчальних закладів присвоювалася кваліфікація спеціаліста з вищою освітою певного професійного спрямування або спеціальності, яка відповідно до обсягу державної освіти визначалася такими рівнями: молодший спеціаліст - забезпечували технікуми, училища, інші навчальні заклади еквівалентного рівня <...>.

У частині першій статті 42 Закону № 1060-XII (у редакції, чинній на час доповнення Закону № 1789-XII статтею 50-1 зі змінами, внесеними у цю статтю Законом № 2663-ІІІ) встановлено, що вища освіта забезпечує фундаментальну наукову, професійну та практичну підготовку, здобуття громадянами освітньо-кваліфікаційних рівнів відповідно до їх покликань, інтересів і здібностей <...>.

Згідно з частинами першою-третьою статті 43 цього Закону вищими закладами освіти є: технікум (училище), коледж, інститут, консерваторія, академія, університет та інші. Відповідно до статусу вищих закладів освіти встановлено чотири рівні акредитації: перший рівень - технікум, училище, інші прирівняні до них вищі заклади освіти; другий рівень - коледж, інші прирівняні до нього вищі заклади освіти; третій і четвертий рівні (залежно від наслідків акредитації) - інститут, консерваторія, академія, університет. Вищі заклади освіти здійснюють підготовку фахівців за такими освітньо-кваліфікаційними рівнями: молодший спеціаліст - забезпечують технікуми, училища, інші вищі заклади освіти першого рівня акредитації; бакалавр - забезпечують коледжі, інші вищі заклади освіти другого рівня акредитації; спеціаліст, магістр - забезпечують вищі заклади освіти третього і четвертого рівнів акредитації.

За статтею 6 Закону України від 17 січня 2002 року № 2984-ІІІ "Про вищу освіту" до структури вищої освіти входять освітні й освітньо-кваліфікаційні рівні. До освітніх рівнів віднесено неповну вищу освіту, базову вищу освіту та повну вищу освіту, до освітньо-кваліфікаційних рівнів - молодший спеціаліст, бакалавр та спеціаліст, магістр.

Аналіз наведених норм права, з урахуванням ретроспективного правового регулювання відносин в галузі освіти та системного і логічного з'ясування змісту цих норм, дає підстави вважати, що навчання в такому закладі освіти, як технікум, який у певному часовому вимірі відносився до середніх спеціальних закладів, а здобута в ньому освіта відповідала освітньому рівню цього закладу, а потім на підставі закону став відноситися до вищих закладів освіти, не зазнаючи при цьому змін щодо змісту, обсягу і рівня освіти та фаховості підготовки громадян, які в ньому навчалися, не можна прирівнювати до навчання у вищому навчальному закладі, а здобуті в ньому знання і спеціальність вважають такими, що відповідають вищій освіті.

Вжите в частині п'ятій статті 50-1 Закону № 1789-XII словосполучення "навчання у вищих юридичних навчальних закладах" слід розуміти як цілеспрямовану пізнавальну діяльність людини з отримання знань, умінь та навичок у таких закладах вищої освіти, які спроможні їх надати. За змістом, обсягом та рівнем набуті знання та фахова підготовка мають відповідати поняттю "вища освіта", зокрема й поняттю "вища юридична освіта", за якої громадянин може обійняти посаду прокурора і слідчого або посаду державного службовця, для зайняття якої вимагається така освіта. При цьому, має враховуватися тільки час навчання, затрачений на здобуття вищої юридичної освіти, за наявності якої громадянин може (міг) обійняти прокурорську посаду чи посаду слідчого прокуратури.

В ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 навчалася в Київському технікумі готельного господарства в період з 1 вересня 1990 року по 26 червня 1992 року; в період з 01 квітня 1992 року по 16 вересня 1998 року працювала секретарем судового засідання Ковпаківського районного суду м. Суми; навчання на заочному факультеті в Національному юридичному університеті ім. Ярослава Мудрого проходила з 1 вересня 1993 року по 07 лютого 2000 року.

Отже, виходячи зі змісту фактичних обставин справи та зумовленого ними оспореного правозастосування, колегія суддів дійшла висновку про те, що навчання в технікумі не відноситься до вищого юридичного навчального закладу, яке за змістом, обсягом та рівнем знань забезпечує надання вищої освіти.

Вказана позиція узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16.03.2016 р. по справі № 308/264/14-а.

З огляду на викладене, навчаючись у технікумі, позивач не здобула вищої юридичної освіти, а тому її посада державної служби після закінчення навчання у ньому не є державною службою з вищою освітою.

Таким чином, відповідач дійшов правомірного висновку про те, що період роботи позивача з 12.05.1994 року по 16.09.1998 року на посаді секретаря судового засідання не може бути зарахований до вислуги років, оскільки, як вже було встановлено, на час роботи за вищезазначений період заявницею не було здобуто вищої юридичної освіти, а тому стаж роботи є загальним, а не спеціальним.

Окрім того, колегія суддів вважає за необхідне зауважити на те, що навіть при зарахуванні оспорюваного періоду (4 роки 4 місяці 4 дні) загальний період роботи за вислугою років буде складати 22 роки 6 місяців 7 днів, чого недостатньо для призначення пенсії відповідно до Закону України "Про прокуратуру".

З урахуванням встановлених обставин, наведених вище норм матеріального права та правових висновків Верховного Суду України у відповідача по справі були відсутні підстави для призначення позивачеві пенсії за вислугою років.

Відповідно до приписів ч.3 ст.2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадови особи зобов'язані діяти лише на підставі та у межах повноважень та засобами, передбаченими Конституцією та законами України.

З огляду на встановлені у справі обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення про відмову в зарахуванні до вислуги років на прокурорських посадах час роботи позивача на посаді секретаря судового засідання з 12.05.1994 року по 16.09.1998 року включно діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII, з дотриманням вимог ч.3 ст.2 КАС України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, а тому постанова підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову в задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області задовольнити.

Постанову Роменського міськрайонного суду Сумської області від 02.03.2017р. по справі № 585/166/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Сумського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Сумської області про визнання протиправним рішення щодо відмови в зарахуванні державної служби до пенсії за вислугу років - відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Пянова Я.В.
Судді Зеленський В.В. Чалий І.С.
Повний текст постанови виготовлений 20.04.2017 р.