Справа № 826/12403/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Келеберда В.І. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року Справа № 826/12403/16

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

позивача ОСОБА_5.,

представника відповідача Бондар О.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Департаменту з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської державної адміністрації) (далі - відповідач) про зобов'язання відповідача видати документ про державну реєстрацію будівлі по АДРЕСА_1.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2017 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі та визнання позивача власником будівлі по АДРЕСА_1, так як, на думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду - без змін з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 28.03.2016 р. позивач звернувся до відповідача із заявою про державну реєстрацію права власності на будівлю по АДРЕСА_1.

За результатом розгляду поданих позивачем документів відповідачем було прийнято рішення від 01.04.2016 р. № 29052870 про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень у звязку з тим, що позивачем не подано при зверненні повного пакету документів.

У строки, встановлені законодавством, позивач не усунув недоліки поданої ним заяви.

27.07.2016 р. позивачем було подано відповідачу правовстановлюючі документи на вищезазначений об'єкт нерухомого майна.

05.08.2016 р. відповідачем прийнято рішення № 30803296 про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, яким позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності на будівлю по АДРЕСА_1 у звязку з неподанням позивачем документів, зазначених в рішенні про зупинення розгляду його заяви від 01.04.2016 р. № 29052870.

Позивач, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що недоліки заяви про державну реєстраціє прав на нерухоме майно позивачем були усунуті з порушенням законодавчо визначеного строку, рішення про зупинення розгляду його заяви та/або про відмову в державній реєстрації у межах даного адміністративного позову ним не оскаржуються, а здійснення державної реєстрації прав на об'єкт нерухомого майна та видача відповідного документу належить до дискреційних повноважень відповідача.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 р. № 1952-IV (далі - Закон № 1952-IV).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ст. 5 Закону № 1952-IV закріплено, що в Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію нерухомого майна, державна реєстрація прав на таке майно проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку, крім випадків, передбачених статтею 31 цього Закону.

Згідно ч. 3 ст. 10 Закону № 1952-IV Державний реєстратор: 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; 3) під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних інформаційних систем, документів та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником. Органи державної влади, підприємства, установи та організації зобов'язані безоплатно протягом трьох робочих днів з моменту отримання запиту надати державному реєстратору запитувану інформацію в паперовій та (за можливості) в електронній формі; 4) під час проведення державної реєстрації прав на земельні ділянки використовує відомості Державного земельного кадастру шляхом безпосереднього доступу до нього у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 5) відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до нього записи про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав; 6) присвоює за допомогою Державного реєстру прав реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна під час проведення державної реєстрації прав; 7) виготовляє електронні копії документів та розміщує їх у реєстраційній справі в електронній формі у відповідному розділі Державного реєстру прав (у разі якщо такі копії не були виготовлені під час прийняття документів за заявами у сфері державної реєстрації прав); 8) формує документи за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав; 9) формує та веде реєстраційні справи у паперовій формі. Ведення реєстраційної справи у паперовій формі здійснюється виключно державними реєстраторами, які перебувають у трудових відносинах з виконавчими органами міських рад міст обласного та/або республіканського Автономної Республіки Крим значення, Київською, Севастопольською міськими, районними, районними у містах Києві та Севастополі державними адміністраціями, за місцезнаходженням відповідного майна; 10) здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 3 ст. 23 Закону № 1952-IV розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством.

Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви.

Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-IV у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав.

Частиною 1 статті 6 Закону № 1952-IV організаційну систему державної реєстрації прав становлять: 1) Міністерство юстиції України та його територіальні органи; 2) суб'єкти державної реєстрації прав: виконавчі органи сільських, селищних та міських рад, Київська, Севастопольська міські, районні, районні у містах Києві та Севастополі державні адміністрації; акредитовані суб'єкти; 3) державні реєстратори прав на нерухоме майно (далі - державні реєстратори).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону № 1952-IV до повноважень суб'єктів державної реєстрації прав належить: 1) забезпечення: проведення державної реєстрації прав; ведення Державного реєстру прав; взяття на облік безхазяйного нерухомого майна; формування та ведення реєстраційних справ; 2) здійснення інших повноважень, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Статтею 11 Закону № 1952-IV визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об'єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення державної реєстрації прав забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що неподання особою повного пакету документів для здійснення державної реєстрації заявленого нею права на нерухоме майно у законодавчо визначені строки, після зупинення розгляду її заяви органом державної реєстрації, є правовою підставою для відмови у здійсненні відповідної реєстраційної дії.

При цьому, здійснення державної реєстрації прав на нерухоме майно та видача відповідного документу належить до дискреційних повноважень відповідного суб'єкта влади, а тому суд не вправі втручатися у діяльність органу державної реєстрації прав, зобов'язуючи його приймати такі рішення і, тим більше, видавати документи про державну реєстрацію.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року по справі №21-2958а15, висновки якого щодо застосування норми права, у відповідності до ч.1 ст.244-2 КАС України, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та мають враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Водночас, згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № 11(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Тож, єдиною та необхідною правовою підставою для зобов'язання судом органу державної реєстрації вчинити реєстраційну дію та видати відповідний правовстановлюючий документ є визнання протиправним та скасування відповідного рішення такого суб'єкту владних повноважень та/або визнання протиправними його дій/бездіяльності. В іншому ж випадку матиме місце втручання у дискреційні повноваження суб'єкта влади.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 24.03.1988 р. по справі «Олссон проти Швеції».

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів звертає увагу на те, що при зверненні з даним адміністративним позовом ОСОБА_4 не оскаржував ані рішення відповідача про зупинення розгляду поданих ним документів, ані рішення про відмову в державній реєстрації та не заперечував факт неподання ним при зверненні до відповідача 28.03.2016 р. повного пакету документів і невиконання вимог державного реєстратора щодо усунення таких недоліків у строки, визначені законодавством та в повному обсязі, а лише заявив позовні вимог про зобов'язання відповідача видати документ про державну реєстрацію будівлі по АДРЕСА_1.

Разом з тим, як було правильно встановлено судом першої інстанції, адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим у ч. З ст. 2 КАС України критеріям та не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення даного адміністративного позову.

Доводи апелянта про те, що судовий розгляд справи у суді першої інстанції було проведено за відсутності відповідача, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у відповідності до ч. 2, 4 ст. 128 КАС України, такі обставини не є перешкодою для розгляду справи і вирішення питання про відкладення судового розгляду у такому випадку вирішується на розсуд суду.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, станом на час прийняття судом першої інстанції постанови по суті, у справі було достатньо доказів для вирішення позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що державний реєстратор зобов'язаний забезпечити проведення, взяття, формування, реєстрацію нерухомого майна на земельній ділянці, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції з підстав, зазначених вище.

Доводи апелянта про те, що ніхто не втручався по його заявах під час проведення реєстрації, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки, як було правильно встановлено судом першої інстанції та зазначено в мотивувальній частині рішення апеляційного суду, в даному випадку здійснення державної реєстрації належить до дискреційних повноважень відповідача, які не можуть бути реалізовані судом.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції ухвалено постанову на користь відповідача в порушення вимог ч. 2 ст. 71 КАС України, є голослівними і безпідставними.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким було повно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права та ухвалено рішення, згідно з вимогами ст. 159 КАС України.

Згідно зі ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, апеляційна скарга ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2017 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02 березня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, у відповідності до ч. 3 ст.160 КАС України, виготовлено 19 квітня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.