Справа № 805/773/17-а
Суддя: Аляб'єв І.Г.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Донецький окружний адміністративний суд
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2017 р. Справа №805/773/17-а

приміщення суду за адресою: 84122, м.Слов'янськ, вул. Добровольського, 1

час прийняття постанови: 15:45

Донецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Алябєва І.Г., при секретарі судового засідання Филиппенко М.С.,

за участі:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Обласного центру медико соціальної експертизи в Донецькій області про визнання рішення протиправними та зобовязання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Обласного центру медико соціальної експертизи в Донецькій області (далі Центр, МСЕК) у якому, х врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:

- визнати протиправним рішення Центру щодо не встановлення ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності;

- зобовязати Центр встановити ОСОБА_1 ІІІ групу інвалідності;

- зобовязати Центр розробити для ОСОБА_1 індивідуальну програму реабілітації інваліда;

- зобовязати Центр виплатити на користь ОСОБА_1 суму матеріальної шкоди (упущену вигоду) у розмірі 6 229,10 гривень;

- зобовязати Центр виплатити на користь ОСОБА_1 суму моральної шкоди у розмірі 178 885 гривень.

В обгрунутування позову зазначив, що відповідач, в порушення положень нормативно-правових актів щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, реабілітації інвалідів в Україні, встановлення інвалідності не прийняв рішення про встановлення позивачу ІІІ групи інвалідності. Вважає, що травма отримана ним 13 серпня 2014 року має стійкий характер, що призводить до порушень функцій організму. Оскільки, відповідачем не прийнято рішення щодо встановлення ОСОБА_1 ІІІ групи інвалідності позивач зазнав значних матеріальних втрат та моральних страждань. Просив задовольнити адміністративний позов.

Відповідач надав суду письмові заперечення на адміністративний позов, за змістом яких просили відмовити у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з заперечень, відповідач зазначає, що згідно з даними огляду ОСОБА_1, зокрема, у ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» та висновку № 559, дані (підстави) для зміни рішення МСЕК про встановлення ОСОБА_1 25% втрати професійної працездатності відсутні. Відповідачем дотриманні вимоги законодавчих актів щодо соціальної захищеності інвалідів в Україні, реабілітації інвалідів в Україні. Вважають, позовні вимоги необґрунтованими, вказують на відсутність підстав для задоволення позову.

До судового засідання прибув позивач та його представник, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечував, під час судового засідання надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у письмових запереченнях. Просив відмовити у задоволенні позову.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вислухавши представників сторін суд встановив наступне.

01 грудня 2015 року постановою Військово-лікарської комісії ГУМВС України в Донецькій області по встановленню причинного звязку поранення, визнано наявність у колишнього начальника відділу ДАЇ з обслуговування міста Артемівськ та Артемівського району ОСОБА_1 вогнепального поранення, отриманого 13 серпня 2014 року лівої гомілки з наявністю чужорідних тіл, яке повязано із службовими обовязками.

Відповідно до пункту 14 Акту № 14 «Про нещасний випадок», нещасний випадок стався в період проходження служби при виконанні ОСОБА_1 службових обовязків.

06 листопада 2015 року позивачу надане направлення на проходження медико соціальної експертної комісії для встановлення ступені втрати працездатності.

15 грудня 2015 року, позивач пройшов обласну медико-соціальну експертну комісію з приводу встановлення йому групи інвалідності та відсотка втрати працездатності у звязку із отриманим у зоні антитерористичної операції поранення.

Актом огляду медико соціальною експертною комісією № 1368, зокрема у, пункті 30.4 Акту вказано про відсутність встановлення групи інвалідності. Цим же актом, позивачу встановлено 25 відсотків втрати працездатності.

Як вбачається з консультаційного висновку № 559 при обстеженні ОСОБА_1 ДУ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності МОЗ України» дані для зміни рішення МСЕК щодо встановлення 25 відсотків втрати працездатності відсутні.

Здійснивши оцінку обставин справи та надавши їм юридичної кваліфікації, суд прийшов до висновку про необґрунтованість позову.

Відносини щодо надання особі статусу інваліда врегульовані наступними нормативно-правовими актами: Законом України від 21 березня 1991 року № 875 ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (далі Закон № 875); Законом України від 06 жовтня 2010 року № 2961-IV «Про реабілітацію інвалідів в Україні» (далі Закон № 2961); Положенням про медико-соціальну експертизу та Положенням про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 року № 1317; Інструкцією про встановлення груп інвалідності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров'я України від 05 вересня 2011 року № 561; Порядком встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня стійкої втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоровя, повязане з виконанням трудових обовязків, затвердженого Наказ Міністерства охорони здоровя України 05 червня 2012 року № 420 (далі Порядок № 420).

Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 875 інвалідом є особа зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження її життєдіяльності, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Аналогічне визначення міститься у абзаці другому частини першої статті 1 Закону № 2961.

Абзац четвертий частини першої статті 1 Закону № 2961 встановлює, що інвалідність це міра втрати здоров'я у зв'язку із захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження життєдіяльності особи, внаслідок чого держава зобов'язана створити умови для реалізації нею прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити її соціальний захист.

Цією ж статтею передбачено, що обмеження життєдіяльності - це помірно виражена, виражена або значно виражена втрата особою внаслідок захворювання, травми (її наслідків) або вроджених вад здатності до самообслуговування, пересування, орієнтації, контролю своєї поведінки, спілкування, навчання, виконання трудової діяльності нарівні з іншими громадянами.

Частиною першою статті 3 Закону № 875 передбачено, що інвалідність як міра втрати здоров'я визначається шляхом експертного обстеження в органах медико-соціальної експертизи центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров'я.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2961 медико-соціальна експертиза це визначення на основі комплексного обстеження усіх систем організму конкретної особи міри втрати здоров'я, ступеня обмеження її життєдіяльності, викликаного стійким розладом функцій організму, групи інвалідності, причини і часу її настання, а також рекомендацій щодо можливих для особи за станом здоров'я видів трудової діяльності та умов праці, потреби у сторонньому догляді, відповідних видів санаторно-курортного лікування і соціального захисту для найповнішого відновлення усіх функцій життєдіяльності особи;

Згідно з частиною другою статті 6 Закону № 875 громадянин має право в судовому порядку оскаржувати рішення органів медико-соціальної експертизи про визнання чи невизнання його інвалідом.

Згідно з частиною першою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

З викладеного вбачається, що позов про оскарження рішення МСЕК щодо невизнання особи інвалідом підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

При розгляді справи суд враховує таку особливість відповідної сфери правовідносин як необхідність високого професіоналізму для визначення питання про наявність у особи ознак інвалідності.

Це зумовлює висновок про те, що суд, при розвязанні спору, у першу чергу перевіряє дотримання медико-соціальною експертною комісією порядку проведення експертизи та основних вимог законодавства, що регулює відповідну сферу.

При цьому, вирішення питань щодо визначення міри втрати здоровя та ступеня обмеження життєдіяльності особи вбачається дискреційним повноваженням відповідних комісій, яке суд не може перебирати на себе, оскільки це вимагає наявності медичної освіти та спеціальної підготовки.

Тому при розгляді цієї справи суд перевірятиме виключно питання щодо відповідності діянь та рішень Відповідача положенням частини другої статті 19 Конституції України, згідно з якою органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Пояснення Позивача, які містяться у позові та надані у судовому засіданні, зводяться до наступних доводів:

- будь-яке обмеження життєдіяльності особи є підставою для надання статусу інваліда, оскільки законодавство визначає лише три ступені обмеження життєдіяльності (помірно виражений, виражений або значно виражений), які відповідають трьом групам інвалідності. Тому Позивач вважає, що у спірному випадку МСЕК протиправно визначила ступінь обмеження його життєдіяльності як незначний.

- обмеження життєдіяльності Позивача полягає у тому, що він почав більше часу витрачати на пересування, що є критерієм для встановлення ІІІ групи інвалідності. При цьому, Позивач наголошує, що МСЕК не здійснило перевірку цієї обставини шляхом проведення спеціальних клінічних досліджень;

- Позивач також зазначає про невідповідність діагнозу «помірний млявий парез» та визначеного МСЕК незначного ступеня втрати життєдіяльності. Зокрема вказує на те, що помірний парез відповідає помірному, а не незначному ступеню втрати життєдіяльності.

Надаючи переліченим доводам оцінку, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 3 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться особам, що звертаються для встановлення інвалідності, за направленням лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я після проведення діагностичних, лікувальних і реабілітаційних заходів за наявності відомостей, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з пунктом 17 Положення про медико-соціальну експертизу медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, проведення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Пунктом 18 цього Положення визначено, що відповідальність за якість медичного обстеження, своєчасність та обґрунтованість направлення громадян на медико-соціальну експертизу покладається на керівника лікувально-профілактичного закладу охорони здоров'я.

Пунктом 11 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності передбачено, що ступінь втрати професійної працездатності працівників (у відсотках), ушкодження здоров'я яких пов'язане з виконанням ними трудових обов'язків, та потреба у медичній і соціальній допомозі визначаються на підставі направлення лікувально-профілактичного закладу, роботодавця або уповноваженого ним органу чи профспілкового органу підприємства, на якому потерпілий одержав травму чи професійне захворювання, або робочого органу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, суду чи прокуратури. Огляд потерпілого проводиться комісією за участю представника Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань після подання акта про нещасний випадок на виробництві, акта розслідування професійного захворювання за встановленими формами та висновку спеціалізованого медичного закладу (науково-дослідного інституту професійної патології або його відділення) про професійний характер захворювання.

Згідно з пунктом 26 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності особі, що визнана інвалідом, залежно від ступеня розладу функцій органів і систем організму та обмеження її життєдіяльності встановлюється I, II чи III група інвалідності. I група інвалідності поділяється на підгрупи А і Б залежно від ступеня втрати здоров'я інваліда та обсягу потреби в постійному сторонньому догляді, допомозі або нагляді.

Відповідно до пункту 27 Положення про порядок, умови та критерії встановлення інвалідності підставою для встановлення III групи інвалідності є стійкі, помірної важкості функціональні порушення в організмі, зумовлені захворюванням, наслідками травм або вродженими вадами, що призвели до помірно вираженого обмеження життєдіяльності особи, в тому числі її працездатності, але потребують соціальної допомоги і соціального захисту.

Критеріями для встановлення III групи інвалідності є ступінь втрати здоров'я, що спричиняє обмеження однієї чи декількох категорій життєдіяльності у помірно вираженому I ступені: обмеження самообслуговування I ступеня - здатність до самообслуговування з використанням допоміжних засобів; обмеження здатності самостійно пересуватися I ступеня - здатність до самостійного пересування з більшим витрачанням часу, часткового пересування та скорочення відстані; обмеження здатності до навчання I ступеня - здатність до навчання в навчальних закладах загального типу за умови дотримання спеціального режиму навчального процесу і/або з використанням допоміжних засобів, за допомогою інших осіб (крім персоналу, що навчає); обмеження здатності до трудової діяльності I ступеня - часткова втрата можливостей до повноцінної трудової діяльності (втрата професії, значне обмеження кваліфікації або зменшення обсягу професійної трудової діяльності більше ніж на 25 відсотків, значне утруднення в набутті професії чи працевлаштуванні осіб, що раніше ніколи не працювали та не мають професії); обмеження здатності до орієнтації I ступеня - здатність до орієнтації в часі, просторі за умови використання допоміжних засобів; обмеження здатності до спілкування I ступеня - здатність до спілкування, що характеризується зниженням швидкості, зменшенням обсягу засвоєння, отримання та передавання інформації; обмеження здатності контролювати свою поведінку I ступеня - здатність частково контролювати свою поведінку за особливих умов.

Інваліди III групи з помірним обмеженням життєдіяльності можуть навчатися та провадити різні види трудової діяльності за умови забезпечення у разі потреби засобами компенсації фізичних дефектів чи порушених функцій організму, здійснення реабілітаційних заходів.

Зі змісту пояснень Позивача вбачається, що обмеження його життєдіяльності полягає у неможливості займатися рухливими видами спорту, такими як футбол та волейбол, а також у збільшенні витрат часу на пересування.

При цьому, ОСОБА_1 не повідомив суду, наскільки він став більше витрачати часу на пересування.

Відповідно до пункту 2.2 Інструкції про встановлення груп інвалідності здатність до пересування - це можливість ефективно пересуватися у своєму оточенні (ходити, бігати, долати перепони, користуватися особистим та громадським транспортом). Параметри оцінки - характер ходьби, темп пересування, відстань, яку долає хворий, здатність самостійно користуватись транспортом, потреба у допомозі інших осіб при пересуванні.

Суд вважає помилковим твердження Позивача про те, що будь-яке обмеження життєдіяльності (в тому числі щодо швидкості пересування) автоматично означає необхідність надання особі статусу інваліда.

Таке твердження, як пояснив ОСОБА_1, ґрунтується на дослівному тлумаченні положень статті 1 Закону № 2961, яка визначає лише три види обмеження життєдіяльності особи, що відповідають трьом групам інвалідності.

Здійснивши системний аналіз нормативних актів, що регулюють питання встановлення інвалідності, а також Порядку № 420, суд відзначає наступне:

- ступінь обмеження життєдіяльності є загальним критерієм як при встановленні інвалідності так і при визначенні ступеня стійкої втрати професійної працездатності;

- законодавство допускає можливість визначити особі ступінь стійкої втрати професійної працездатності, при цьому, не встановлюючи інвалідність.

Викладене зумовлює висновок про те, що обмеження життєдіяльності особи може мати такий ступінь, який не тягне встановлення інвалідності, а лише визначає ступінь стійкої втрати професійної працездатності, що і мало місце у спірному випадку.

Суд також звертає увагу на те, що пунктом 3.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності визначено перелік захворювань, які тягнуть надання особі ІІІ групи інвалідності. У цьому переліку відсутнє захворювання, яке діагностовано у позивача.

Надаючи оцінку доводам Позивача про те, що МСЕК протиправно не здійснило досліджень обсягу збільшення витрат часу на пересування, суд виходить з такого.

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції про встановлення груп інвалідності медико-соціальна експертиза проводиться після повного медичного обстеження, здійснення необхідних досліджень, оцінювання соціальних потреб інваліда, визначення клініко-функціонального діагнозу, професійного, трудового прогнозу, одержання результатів відповідного лікування, реабілітації за наявності даних, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлених захворюваннями, наслідками травм чи вродженими вадами, які спричиняють обмеження життєдіяльності.

Згідно з пунктом 1.10 цієї ж Інструкції при огляді у МСЕК проводяться: вивчення документів, що підтверджують стійке порушення функцій організму, обумовлене захворюваннями, наслідками травм або вродженими вадами, які спричиняють обмеження нормальної життєдіяльності особи; опитування хворого; об'єктивне обстеження та оцінка стану всіх систем організму, необхідних лабораторних, функціональних та інших методів дослідження усіма членами комісії.

З викладеного вбачається, що під час проведення медико-соціальної експертизи комісія не проводить власних досліджень, а лише проводить огляд особи та вивчення медичних документів, які складені лікувальним закладом, що направив особу на експертизу.

Щодо доводів позивача про невідповідність діагнозу «помірний млявий парез» та визначеного МСЕК незначного ступеня втрати життєдіяльності, суд зазначає про їх необґрунтованість. Зокрема, вбачається помилковим ототожнення ступеня конкретного захворювання та ступеня обмеження життєдіяльності, яке визначається більш системно та враховує не тільки захворювання, але і його потенційні наслідки.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до підпункту 2.13.4 Порядку № 420 при помірно виражених порушеннях функцій організму (ІІІ група інвалідності), якщо потерпілий може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з вираженим зниженням кваліфікації або із зменшенням обсягу виконуваної роботи або якщо він втратив здатність продовжувати професійну діяльність внаслідок помірного порушення функцій організму, але може у звичайних виробничих умовах продовжувати професійну діяльність нижчої кваліфікації, ступінь втрати професійної працездатності встановлюється в межах 30 - 60 відсотків.

Пунктом 2.13.5. цього ж Порядку при невстановленні інвалідності потерпілому на виробництві, якщо він може у звичайних виробничих умовах виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи, або при зміні умов праці, що призводять до зниження заробітку, або якщо виконання його професійної діяльності вимагає більшого навантаження, ніж раніше, відсотки втрати професійної працездатності не повинні перевищувати 25 відсотків, а при поєднанні декількох травм або професійних захворювань - 40 відсотків.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачу встановлено 25 відсотків втрати працездатності, який встановлюється особам, що не визнані інвалідом.

Ухвалюючи рішення у справі суд також враховує, що після проходження МСЕК, рішення якої оскаржується, Позивач проходив переогляди в Центральній МСЕК МОЗ України та ДЗ «Український державний науково-дослідний інститут медико-соціальних проблем інвалідності», за результатами яких оскаржуване рішення про відмову в наданні статусу інваліда було залишено без змін.

Крім цього, Позивач пояснив, що звертався до військово-лікарської комісії з проханням повторно направити його на проходження експертизи, проте йому було відмовлено у звязку з відсутністю на це медичних показань.

Виходячи з викладеного, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні вимог щодо визнання незаконним рішення МСЕК про відмову у встановленні Позивачу ІІІ групи інвалідності та зобовязання її встановити.

Враховуючи, що решта вимог позову є похідними від названих, у їх задоволенні також необхідно відмовити.

Керуючись статтями 4-15, 51, 69-72, 86, 94, 122, 158-163, 167, 185-186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

п о с т а н о в и в :

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 про визнання рішення протиправними та зобовязання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги, постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили постановою за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови до Донецького апеляційного адміністративного суду через Донецький окружний адміністративний суд.

Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя Аляб'єв І.Г.