Справа № 810/1054/15
Суддя: Харченко С.В.
Дата ухвалення: 2015-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

19 травня 2015 року Справа № 810/1054/15

Київський окружний адміністративний суд у складі: головуючого - судді Харченко С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомфізичної особи-підприємця ОСОБА_1
доУправління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області
провизнання протиправними та скасування вимог,

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області про визнання протиправними та скасування вимог відповідача від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436, 31.07.2013 № Ф 1203-у про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 7464,68 грн. та вимоги від 04.02.2015 № 54 про сплату боргу зі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 656,34 грн.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначає, що отримавши у лютому 2015 року вимогу відповідача від 04.02.2015 № 54 про сплату боргу, вона дізналась про наявність у неї заборгованості зі сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за жовтень - грудень 2010 року у сумі 656,34 грн. Крім того, згідно з даними виданої Управлінням Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області довідки від 24.02.2015 № 2118/02 за нею рахується заборгованість по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування внаслідок непроведення нею як страхувальником, що перебуває на спрощеній системі оподаткування, доплати до мінімального страхового внеску у період з серпня 2011 року по березень 2013 року у загальному розмірі 7464,68 грн.

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звертає увагу на те, що вона є пенсіонером за віком, а відтак з моменту обрання нею способу оподаткування власних доходів від здійснення підприємницької діяльності за спрощеною системою в силу приписів частини четвертої статті 4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI вважається такою, що звільнена від сплати за себе єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Крім того, позивач наголошує на тому, що протягом 2010 року сплачувала страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у повному обсязі. Позивач також стверджує, що вимогу про сплату боргу за цими внесками винесено відповідачем після спливу строку давності.

За наведених обставин позивач вважає, що вимоги від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436, 31.07.2013 № Ф 1203-у та 04.02.2015 № 54 сформовані відповідачем безпідставно, висновки територіального органу Пенсійного фонду України стосовно наявності у позивача обов`язку здійснювати доплату до мінімального страхового внеску на загальних підставах не відповідають дійсності.

Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначив, що положення частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, на які посилається позивач як на підставу для звільнення від обов`язку сплати єдиного внеску, поширюються на осіб, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком та отримують пенсію відповідно до статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

Враховуючи, що позивач отримує пенсію за віком, що призначена з урахуванням пільгових умов, визначених Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, а саме: із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, відповідач вважає, що позивач зобов`язаний сплачувати єдиний внесок на загальних підставах, у зв`язку з чим позовні вимоги в частині визнання протиправними та скасування вимог від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436, 31.07.2013 № Ф 1203-у про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску у загальному розмірі 7464,68 грн. задоволенню не підлягають.

Крім того, відповідач звертає увагу на те, що обов`язок зі сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за липень - грудень 2010 року, розмір яких з урахуванням частини єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинен становити не менше мінімального розміру страхового внеску, позивачем у повному обсязі не виконано, у зв`язку з чим винесена територіальним органом Пенсійного фонду України вимога від 04.02.2015 № 54 про сплату заборгованості повністю відповідає нормам законодавства України, що регулює порядок нарахування, обчислення та сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

У судове засідання, призначене на 19.05.2015, позивач та представник відповідача не з`явились, були своєчасно та належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду справи. Матеріали справи містять заяви позивача та представника відповідача про розгляд справи за їх відсутності, що відповідно до приписів статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для здійснення розгляду справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов висновку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів адміністративної справи, а саме: копій пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.08.2011 (а.с. 11) та довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 10.03.2015 № 405, ОСОБА_1 є пенсіонером та отримує з 10.01.2011 пенсію за віком.

Крім того, ОСОБА_1 як громадянці, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, присвоєно статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії (копія посвідчення серії НОМЕР_3 від 03.07.1993 (а.с. 10).

30.04.1999 державним реєстратором виконавчого комітету Фастівської міської ради Київської області зареєстровано ОСОБА_1 в якості фізичної особи-підприємця, про що зроблено запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців за № НОМЕР_5 (копія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця серії НОМЕР_4 (а.с. 9).

04.02.2015 Управлінням Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області на підставі вимог Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV винесено вимогу № 54 про сплату боргу зі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 656,34 грн. За даними повідомлення - розрахунку (а.с. 14), вказана заборгованість виникла у позивача як страхувальника, який обрав особливий спосіб оподаткування (єдиний податок), внаслідок несплати у повному обсязі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за жовтень - грудень 2010 року.

У подальшому позивач, отримавши довідку відповідача від 24.02.2015 № 2118/02, дізнався, що поряд із наявною у нього заборгованістю зі сплати страхових внесків за ним також рахується недоїмка зі сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Так, Управлінням Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області застосовано до позивача захід впливу, визначений Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI, а саме: винесено вимоги від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436, 31.07.2013 № Ф 1203-у про сплату заборгованості з єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування у загальному розмірі 7464,68 грн., з них (за даними повідомлень - розрахунків):

- 1698,23 грн. - єдиний внесок за період серпень - грудень 2011 року (вимога відповідача від 31.07.2013 № Ф 1203-у);

- 4572,42 грн. - єдиний внесок за період січень - грудень 2012 року (вимога відповідача від 15.04.2013 № Ф 63-у);

- 1194,03 грн. - єдиний внесок за період січень - березень 2013 року (вимога відповідача від 17.05.2013 № Ф 436);

Позивач вважає, що у відповідача відсутні законодавчі підстави вважати його особою, яка зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за серпень 2011 - березень 2013 року, оскільки він як пенсіонер за віком і одночасно суб`єкт спрощеної системи оподаткування в силу приписів частини четвертої статті 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 № 2464-VI звільнений від сплати за себе єдиного внеску.

Крім того, позивач звертає увагу на те, що страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування сплачувались ним протягом 2010 року у повному обсязі, у зв`язку з чим висновки відповідача про наявність у нього заборгованості є безпідставними.

Позивач також звертає увагу суду на те, що вимогу від 04.02.2015 № 54 про сплату боргу за страховими внесками на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування винесено відповідачем після спливу строку давності.

Наведені вище обставини, на думку позивача, свідчать про те, що вимоги від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436, 31.07.2013 № Ф 1203-у та 04.02.2015 № 54 винесені Управлінням Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області незаконно, у зв`язку з чим він звернувся до суду за захистом порушеного права з даним адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Законодавство України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/98-ВР та прийнятих відповідно до них законів, інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Відповідно до приписів статті 20 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14.01.1998 № 16/98-ВР, основними джерелами коштів загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до цих Основ є внески роботодавців і застрахованих осіб.

Одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування є пенсійне страхування, принципи, засади і механізми функціонування якого регулюються Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон України № 1058-IV).

Коло осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному пенсійному страхуванню, визначено статтею 11 вказаного Закону, до яких належать, зокрема, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), та члени сімей зазначених фізичних осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності (пункт 3 частини першої статті 11 Закону України № 1058-ІV у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

В силу положень пункту 5 статті 14 Закону України № 1058-ІV, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, у тому числі ті, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок, придбали спеціальний торговий патент), є одночасно й страхувальниками.

Відповідно до пункту 6 частини другої статті 17 Закону України № 1058-ІV (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), страхувальник зобов`язаний нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески.

Так, страхувальники зобов'язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду. Базовим звітним періодом для страхувальників, зазначених у пункті 5 статті 14 цього Закону, є квартал (частина шоста статті 20 Закону України № 1058-ІV).

Підпунктом 4 пункту 8 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV (у редакції Закону України від 08.07.2010 № 2461-VI, який набрав чинності 30.07.2010) передбачено, що фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок), та члени сімей зазначених осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, на період дії законодавчих актів з питань особливого способу оподаткування сплачують страхові внески в порядку, визначеному цим Законом.

Сума страхового внеску встановлюється зазначеними особами самостійно для себе та членів їх сімей, які беруть участь у провадженні такими особами підприємницької діяльності та не перебувають з ними у трудових відносинах. При цьому сума страхового внеску з урахуванням частини фіксованого або єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинна становити не менше мінімального розміру страхового внеску за кожну особу та не більше розміру страхового внеску, обчисленого від максимальної величини фактичних витрат на оплату праці найманих працівників, грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу, оподатковуваного доходу (прибутку), загального оподатковуваного доходу, з якої сплачуються страхові внески.

Крім того, підпунктом 2 пункту 8 розділу ХV "Прикінцеві положення" Закону України № 1058-IV (у редакції, що діяла до 31.12.2010) встановлено, що особи, зазначені в пунктах 3 і 4 статті 11, у статті 12 цього Закону (до яких належать фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування), сплачують страхові внески, що перераховуються до солідарної системи на умовах і в порядку, визначених цим Законом, та в розмірах, передбачених для платників збору (юридичних і фізичних осіб) Законом України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування», але не менше мінімального страхового внеску.

При цьому, під мінімальним страховим внеском розуміється сума коштів, що визначається розрахунково як добуток мінімального розміру заробітної плати на розмір страхового внеску, встановлених законом на день отримання заробітної плати (доходу) (частина перша статті 1 Закону України № 1058-ІV).

В силу приписів статті 4 Закону України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 № 400/97-ВР, для платників збору, визначених пунктами 1 та 2 статті 1 цього Закону (до яких належать фізичні і юридичні особи), ставка збору на обов'язкове державне пенсійне страхування становить 33,2 відсотка від об'єкта оподаткування, визначеного абзацами першим і другим пункту 1 статті 2 цього Закону.

З аналізу положень наведених вище нормативно - правових актів вбачається, що фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності, які обрали особливий спосіб оподаткування (фіксований податок, єдиний податок, фіксований сільськогосподарський податок), зобов'язані сплачувати страхові внески на загальних підставах, передбачених Законом України "Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування" від 26.06.1997 № 400/97-ВР, але мінімальна сума страхового внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску, встановлений згідно з чинним законодавством.

Мінімальний страховий внесок розраховується виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, визначеної статтею 53 Закону України "Про Державний бюджет України на 2010 рік" від 27.04.2010 № 2154-VI, та становить з 1 липня 2010 року 294,82 грн. на місяць (888,00 грн. х 33,2 % = 294,82 грн.), з 1 жовтня 2010 року - 301,12 грн. на місяць (907,00 грн. х 33,2 % = 301,12 грн. ), з 1 грудня 2010 року - 306,10 грн. на місяць (922,00 грн. х 33,2 % = 306,10 грн.).

Як вже зазначалось судом вище, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 обрано особливий спосіб оподаткування шляхом сплати, зокрема, у 2010 році єдиного податку.

Згідно з приписами статті 2 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва" (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа сплачує єдиний податок щомісяця не пізніше 20 числа наступного місяця на окремий рахунок відділень Державного казначейства України. Наступного дня після надходження коштів 42 відсотки суми єдиного податку перераховуються відділенням Державного казначейства України до Пенсійного фонду України.

З матеріалів адміністративної справи вбачається, що у період з липня по грудень 2010 року 42 % сплаченого позивачем єдиного податку, що становить 84 грн. 00 коп. щомісячно, у відповідності до приписів статті 2 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", перераховувались територіальним органом Державного казначейства України до Пенсійного фонду України. Крім того, позивачем перераховано грошові кошти у розмірі 632,46 грн. в рахунок сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за липень - вересень 2010 року.

Разом з тим, страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування за жовтень - грудень 2010 року, розмір яких з урахуванням частини єдиного податку, що перерахована до Пенсійного фонду України, повинен становити не менше мінімального розміру страхового внеску, відповідачем у сумі 656,34 грн. не сплачено.

Суд звертає увагу на те, що статтею 5 Закону України № 1058-IV передбачено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на відносини, що виникають між суб'єктами системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.

Це означає, що сплата позивачем у складі єдиного податку коштів, що підлягають перерахуванню до Пенсійного фонду України згідно зі статтею 2 Указу Президента України від 03.07.1998 № 727/98 "Про спрощену систему оподаткування, обліку та звітності суб'єктів малого підприємництва", не звільняє позивача від обов'язку сплачувати (доплачувати) страхові внески в розмірі, передбаченому Законом України № 1058-IV.

З 1 січня 2011 року набрав чинності Закон України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування" від 08.07.2010 № 2464-VI (далі - Закон України № 2464-VI), метою впровадження якого є реформування адміністративної системи загальнообов'язкового державного соціального страхування через створення єдиної системи збору та обліку страхових внесків, запровадження єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та уникнення дублювання функцій фондів соціального страхування, пов'язаних із формуванням страхових коштів.

В силу приписів абзацу 5 пункту 7 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 2464-VI, стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі страхових внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, здійснюється фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування відповідно до законодавства, що діяло на момент виникнення такої заборгованості або застосування штрафних санкцій.

При цьому, погашення заборгованості з використанням коштів, що надходять у рахунок сплати єдиного внеску, забороняється.

На період до повного стягнення заборгованості із сплати страхових внесків за діючими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та сум штрафних санкцій, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав, та відповідних штрафних санкцій за фондами загальнообов'язкового державного соціального страхування зберігаються повноваження щодо контролю за правильністю нарахування, своєчасністю сплати страхових внесків, застосування фінансових санкцій, якими вони були наділені до набрання чинності цим Законом (абзац 6 пункту 7 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 2464-VI).

Частинами другою та третьою статті 106 Закону України № 1058-IV (у редакції, що діяла до 31.12.2010) встановлено, що суми страхових внесків своєчасно не нараховані та/або не сплачені страхувальниками у строки, визначені статтею 20 цього Закону, в тому числі обчислені територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених частиною третьою статті 20 цього Закону, вважаються простроченою заборгованістю із сплати страхових внесків (далі - недоїмка) і стягуються з нарахуванням пені та застосуванням фінансових санкцій. Територіальні органи Пенсійного фонду за формою і у строки, визначені правлінням Пенсійного фонду, надсилають страхувальникам, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Відповідно до частин першої та другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Однак, покладений на суб`єкта владних повноважень даною нормою тягар доказування правомірності свого рішення не звільняє позивача від обов`язку доказування своїх тверджень чи заперечень.

На момент прийняття рішення у даній справі позивачем не надано суду будь - яких належних та допустимих доказів перерахування грошових коштів у сумі 656,34 грн. в рахунок доплати до мінімального страхового внеску за період жовтень - грудень 2010 року. Копії квитанцій, на які посилається позивач, свідчать про перерахування ним грошових коштів в рахунок сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, водночас, погашення заборгованості зі сплати страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування з використанням коштів, що надходять в рахунок сплати єдиного внеску, прямо заборонено положеннями абзацу 5 пункту 7 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 2464-VI.

За наведених обставин, застосований відповідачем захід впливу на позивача у формі винесення вимоги від 04.02.2015 № 54 про сплату боргу зі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 656,34 грн. суд вважає правомірним та таким, що повністю відповідає положенням Закону України № 1058-IV з урахуванням приписів абзаців 5, 6 пункту 7 розділу VIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України № 2464-VI, якими за територіальними органами Пенсійного фонду України закріплено повноваження щодо контролю за правильністю нарахування і своєчасністю сплати страхових внесків, нарахованих та/або не сплачених у період до 1 січня 2011 року, в тому числі нарахованих внесків, строк сплати яких на 1 січня 2011 року не настав.

Суд звертає увагу на те, що недодержання вимог правових норм, які регулюють порядок прийняття рішення, у тому числі стосовно строків винесення рішення, може бути підставою для визнання такого рішення недійсним лише у тому разі, коли відповідне порушення спричинило прийняття неправильного рішення. Якщо ж рішення в цілому узгоджується з вимогами чинного законодавства і прийнято відповідно до обставин, що склалися, тобто є вірним по суті, то окремі порушення встановленої процедури прийняття рішення не можуть бути підставою для визнання його протиправним, якщо інше не передбачено законодавством.

Порушення, про які зазначав позивач, зокрема, щодо винесення відповідачем вимоги про сплату боргу за 2010 рік лише у 2015 році, не передбачені законодавством як підстава для скасування рішення суб`єкта владних повноважень, оскільки правом на оскарження вимоги позивач скористався у повному обсязі та у строк, встановлений Кодексом адміністративного судочинства України.

Суд також звертає увагу на те, що в силу приписів частини п`ятнадцятої статті 106 Закону України № 1058-IV строк давності щодо стягнення недоїмки, пені та штрафів не застосовується.

За наведених обставин, позовні вимоги позивача в частині визнання протиправною та скасування вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 04.02.2015 № 54 про сплату боргу зі страхових внесків на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування у сумі 656,34 грн. суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

Що стосується вимог позивача про визнання протиправними та скасування вимог відповідача від 15.04.2013 № Ф-63-у, 17.05.2013 № Ф-436-у, 31.07.2013 № Ф-1203-у про сплату недоїмки з єдиного соціального внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, суд враховує наступне.

Статтею 2 Закону України № 2464-VI (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що виключно цим Законом визначаються, зокрема: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску та пропорції його розподілу за видами загальнообов'язкового державного соціального страхування; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.

Відповідно до статті 4 Закону України № 2464-VI, платниками єдиного внеску є страхувальники, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, та застраховані особи, зазначені у пунктах 2-14 частини першої цієї статті.

Зокрема, в силу приписів пункту 4 частини першої статті 4 зазначеного Закону, до платників єдиного внеску належать фізичні особи - підприємці, у тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування, та члени сімей цих осіб, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності.

Згідно з приписами пункту 2 частини першої статті 7 Закону України № 2464-VI, для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону (крім фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування) єдиний внесок нараховується на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб, та на суму доходу, що розподіляється між членами сім'ї фізичних осіб - підприємців, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, єдиний внесок нараховується на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе та членів сім'ї, які беруть участь у провадженні ними підприємницької діяльності, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом, та не менше за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу (пункт 3 частини першої статті 7 Закону України № 2464-VI).

У свою чергу, частиною четвертою статті 4 Закону України № 2464-VI (у редакції, що діє з 06.08.2011) передбачено звільнення (пільги) від сплати єдиного внеску для окремої категорії фізичних осіб - підприємців.

Так, згідно з приписами цієї норми, особи, зазначені у пункті 4 частини першої статті 4 Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, звільняються від сплати за себе єдиного внеску, якщо вони є пенсіонерами за віком або інвалідами та отримують відповідно до закону пенсію або соціальну допомогу. Такі особи можуть бути платниками єдиного внеску виключно за умови їх добровільної участі у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Враховуючи, що спірні правовідносини, які є предметом розгляду, стосуються, зокрема, питання правомірності винесення територіальним органом Пенсійного фонду України вимог про сплату заборгованості з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за серпень 2011 року - березень 2013 року, вирішення даного публічно - правового спору пов`язується з оцінкою приналежності позивача до категорії осіб, які в силу приписів частини четвертої статті 4 Закону України № 2464-VI звільнені від сплати єдиного внеску за наведені вище звітні періоди.

Частиною першою статті 9 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV передбачено, що відповідно до цього Закону за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно з приписами абзацу 1 частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Право на таку пенсію до досягнення віку, встановленого абзацом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV, мають також жінки 1961 року народження і старші за умови досягнення ними віку, визначеного абзацом 2 цієї статті.

При цьому, пунктом 16 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV встановлено, що в частині визначення права на пенсію за віком на пільгових умовах і за вислугу років застосовуються положення Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII.

Так, статтями 13-18 Закону України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-XII визначені підстави для надання особі пенсії за віком із заниженням пенсійного віку.

Згідно з приписами статті 15 зазначеного Закону, умови, норми та порядок пенсійного забезпечення громадян, які постраждали від Чорнобильської катастрофи, визначаються Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» або їм надається право на одержання пенсій на підставах, передбачених цим Законом.

Статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII, яка визначає умови надання пенсії за віком особам, які працювали або проживали на територіях радіоактивного забруднення, закріплено право таких осіб на отримання пенсії із зменшенням пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV.

При цьому, частиною третьою статті 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII передбачено, що призначення та виплата пенсій названим категоріям провадиться відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» 09.07.2003 № 1058-IV і цього Закону.

Як вже зазначалось судом вище, ОСОБА_1 як громадянці, яка постійно проживає на території зони посиленого радіоекологічного контролю, присвоєно статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи 4 категорії.

За наявності визначених статтею 55 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» від 28.02.1991 № 796-XII підстав позивачу з 10.01.2011 призначено пенсію із зменшенням пенсійного віку.

Зазначені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи копіями пенсійного посвідчення серії НОМЕР_2 від 29.08.2011 і довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 10.03.2015 № 405 та не були спростовані представником відповідача у письмових запереченнях проти позову.

При цьому, позивач перебуває на спрощеній системі оподаткування, обліку і звітності шляхом сплати єдиного податку. Договорів про добровільну участь у системі загальнообов'язкового державного соціального страхування позивач з Управлінням Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області не укладав.

Враховуючи наведені вище відомості та зважаючи на те, що частиною четвертою статті 4 Закону України № 2464-VI передбачено звільнення від сплати єдиного внеску фізичних осіб - підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування, якщо вони є пенсіонерами за віком та отримують відповідно до закону пенсію, суд дійшов висновку про відсутність у позивача обов`язку нараховувати та сплачувати єдиний внесок за серпень 2011 року - березень 2013 року.

Суд також вважає за необхідне звернути увагу на те, що частина четверта статті 4 Закону України № 2464-VI не містить жодних застережень щодо неможливості її застосування до осіб, яким призначено пенсію за віком на пільгових умовах.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими твердження відповідача про те, що у зв`язку з недосягненням фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 віку, з якого в силу приписів статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058-IV призначається пенсія за віком, до неї не можуть бути застосовані положення частини четвертої статті 4 Закону України № 2464-VI, оскільки Закон України № 2464-VI не пов'язує звільнення від сплати єдиного внеску із досягненням особою певного віку, а передбачає звільнення від сплати внеску усіх пенсіонерів за віком.

Аналогічна правова позиція наведена в постановах Верховного Суду України від 15.04.2014 № 21-70а14, 15.04.2014 № 21-57а14 та 15.04.2014 № 21-69а14.

В силу статті 2442 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Пунктом першим частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, зокрема, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи, що у ході судового розгляду справи судом встановлено, що позивач є особою, яка в силу приписів частини четвертої статті 4 Закону України № 2464-VI звільнена від сплати за себе єдиного внеску за серпень 2011 року - березень 2013 року, суд дійшов висновку, що вимоги від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436, 31.07.2013 № Ф 1203-у, якими визначено обов`язок фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 перерахувати єдиний внесок за вказаний період у сумі, відповідно, 4572,42 грн., 1194,03 грн. та 1698,23 грн., винесені Управлінням Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області безпідставно, що спричинило порушення прав позивача у сфері публічно-правових відносин з відповідачем.

Посилання відповідача на пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогами про скасування наведених вище рішень судом до уваги не приймаються, оскільки ці рішення за адресою, вказаною у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців (тобто за достовірною адресою позивача згідно вимог Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців" від 15.05.2003 № 755-IV), не направлялись, а звернення позивача до суду у зв`язку з отриманням довідки відповідача про наявність заборгованості відповідає строкам, передбаченим Кодексом адміністративного судочинства України.

За таких обставин, вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436, 31.07.2013 № Ф 1203-у про сплату недоїмки є протиправними та підлягають скасуванню.

Відтак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково.

Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При вирішенні питання стосовно розподілу судових витрат, суд також враховує приписи частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI, якими передбачено, що під час подання адміністративного позову майнового характеру сплачується 10 відсотків розміру ставки судового збору, а решта суми судового збору стягується з позивача або відповідача пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимоги.

Позивачем під час подання адміністративного позову було сплачено судовий збір у розмірі 182,70 грн., що складає 10 % розміру ставки судового збору (1827,00 грн.).

Враховуючи те, що позов задоволено частково (рішення суб'єкта владних повноважень скасовані на загальну суму 7464,68 грн.), виходячи з принципу пропорційності щодо розподілу судових витрат, частка судового збору по відношенню до позовних вимог, у задоволенні яких судом відмовлено (656,34 грн.), становить суму 147,65 грн.

З огляду на викладене, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 35,05 грн., підлягають відшкодуванню позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись статтями 69, 70, 71, 122, 158-163, 167, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Вимоги Управління Пенсійного фонду України в м. Фастові та Фастівському районі Київської області від 15.04.2013 № Ф 63-у, 17.05.2013 № Ф 436 та 31.07.2013 № Ф 1203-у про сплату недоїмки, - визнати протиправними та скасувати.

3. У задоволенні решти позовних вимог, - відмовити.

4. Стягнути з Державного бюджету України на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 витрати, пов`язані зі сплатою судового збору у розмірі 35 (тридцять п`ять) грн. 05 коп.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Харченко С.В.