Справа № 815/4317/16
Суддя: Глуханчук О. В.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/4317/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Глуханчука О.В.,

судді - Андрухіва В.В.,

судді - Танцюри К.О.,

секретар судового засідання - Мураховська А.І.

за участю сторін:

позивача - ОСОБА_1 (за довідкою про звернення за захистом в Україні)

представника позивача - ОСОБА_2 (за ордером про надання правової допомоги)

представника відповідача - ОСОБА_3 (за довіреністю)

перекладача - ОСОБА_4 (за посвідкою на постійне проживання, довідкою Департаменту перекладів)

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення від 26 жовтня 2015 року №776-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; зобов'язання прийняти рішення про визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив про те, що у листопаді 2014 року він звернувся до управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту. Однак, у 2016 році позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до рішення ДМС України від 26 жовтня 2015 року №776-15. Вказане рішення позивач вважає необґрунтованим, таким, що суперечить законодавству України та міжнародно-правовим актам, зокрема з наступних підстав. Рішення ДМС України від 26 жовтня 2015 року №776-15 прийнято у відповідності з висновком про відмову управління у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області. В даному висновку відсутні суттєві відомості, надані позивачем, є неточності, акценти на другорядній інформації, формальність в оцінці загальної ситуації в Сирії та рідному місті позивача, що на його переконання свідчить про поверхневий підхід до вивчення всіх обставин перебування позивача в Україні та причин, за яких він не може повернутись на Батьківщину. Так, в якості головної причини, через яку позивач не бажає повертатись до Сирії відповідачем названо лише побоювання примусового призову в армію. Позивач зазначає, що в бесіді з представником ДМС він дійсно заявляв про небажання брати участь у збройному конфлікті. Проте, основною причиною побоювань повертатись до Сирії є те, що позивач сповідує християнство, представники якого зазнають жорсткого переслідування як з боку бойовиків ІДІЛ, так і збройної опозиції. Факт жорстокого поводження з християнами в Сирії є загальновідомим.

Рідне місто позивача - Джудайдат-Артуз, розташоване в передмісті Дамаска, де постійно відбуваються теракти та обстріли. Однак, там у позивача не залишилось жодних родичів. У 2015 році батьки та дві сестри позивача переїхали до Франції м. Париж, де прийняті як біженці. Позивач перебуває у безпечній країні - Україна та не може поїхати до своїх рідних.

За таких обставин, позивач, посилаючись на те, що його заява про надання захисту в Україні відповідає критеріям для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та на протиправність рішення ДМС України від 26 жовтня 2015 року №776-15, звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Під час судового розгляду справи, представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та разом з позивачем просив їх задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, надав заперечення (а.с. 131-138) відповідно до яких зазначив, що за результатами аналізу відповідності підстав, викладених в заяві-анкеті позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вимогам п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" співробітниками міграційної служби встановлено, що позивач не має обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Також підтверджено відсутність умов передбачених п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", які можуть бути розглянуті в контексті надання позивачу додаткового захисту. Так, за результатами перевірки наданої позивачем інформації та документів, встановлено, що причиною звернення за захистом позивачем повідомлено побоювання зазнати примусового призову до збройних сил в умовах військового конфлікту в Сирії. Однак, відсутні будь-які об'єктивні підтвердження зазначеного; відсутність інформації про отримання повісток або інших документів з боку державної влади країни не дає підстав вважати, що позивач ухиляється від військової служби. Отже, інформація щодо примусового вербування позивача до збройних сил не доведена. Загострення ситуації в Сирії не розглядається в якості підстави для отримання міжнародного захисту. Позивач проживав в Сирії в період загострення конфлікту протягом 2013-2014 рр., місце проживання іноземця - м. Дамаск. На момент звернення за захистом найближчі родичі позивача проживали у м.Дамаск та жодних переслідувань або утисків не зазнавали. Згідно наявної ІКП, певні території Сирії знаходяться під контролем влади, що створює можливість внутрішнього переміщення.

З огляду на зазначене, на переконання відповідача, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено обґрунтований висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, який підтримано рішенням Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року №776-15, у зв'язку із чим підстави для задоволення позову відсутні.

Вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи та надані докази, судом встановлено наступні обставини та факти.

Так, судом встановлено, що позивач - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є громадянином Сирії, за національністю - араб, за віросповіданням - християнин-ортодокс.

Вперше в Україну громадянин Сирії ОСОБА_1 прибув у 2012 році на навчання. Державний кордон України перетинав легально 06.11.2012 року на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та одноразової візи типу Д №Y 00011784. Протягом 2012-2013 рр. проходив навчання на підготовчому відділенні Одеської національної академії харчових технологій, про що тримав свідоцтво про закінчення підготовчого відділення. Після закінчення навчання заявник повернувся до Сирії та постійно проживав у м.Дамаск.

05 вересня 2014 року позивач вибув з Сирії автобусом сполучення Дамаск (Сирія) - Бейрут (Ліван). 06 вересня 2014 року авіарейсом Бейрут (Ліван) - Стамбул (Туреччина) - Київ (України) ОСОБА_1 прибув до України. Державний кордон України перетинав легально на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та студентської реєстрації, яка діяла до 15.11.2014 року.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами особової справи заявника.

10 листопада 2014 року громадянин Сирії ОСОБА_1 звернувся до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 70-72).

У своїй заяві та анкеті причиною свого виїзду з країни постійного проживання (Сирія) заявник вказав, що вперше прибув в Україну в 2012 році на навчання, а після закінчення підготовчого відділення повернувся до Сирії. У вересні 2014 року повернувся до України для продовження навчання та у зв'язку із загостренням ситуації в його країні. На теперішній час через війну позивач не може повернутися до Сирії, вказуючи також на те, що він є військовозобов'язаним та в разі повернення побоюється бути призваним до збройних сил, що в умовах військового конфлікту загрожує його життю.

Відповідно до наказу заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 12 листопада 2014 року №211, прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянину Сирії ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, особова справа №2014ОD0287 (а.с. 92).

Після прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, посадовою особою ГУ ДМС України в Одеській області направлено до органів Служби безпеки України відповідний запит щодо здійснення перевірки наявності обставин, за якими заявник не може бути визнаний біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 96).

Інформації, яка б перешкоджала наданню статусу біженця або додаткового захисту в Україні отримано не було.

За результатами розгляду документів щодо надання громадянину Сирії ОСОБА_1 статусу біженця в Україні або особи, яка потребує додаткового захисту, Управлінням у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області складено Висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, справа № 2014ОD0287 (а.с. 111-119).

26 жовтня 2015 року, підтримуючи вищевказаний висновок, відповідачем - ДМС України прийнято рішення №776-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянину Сирії ОСОБА_1, як особі, стосовно якої встановлено, що умови передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" відсутні (а.с. 65).

22 серпня 2016 року позивач отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 30 листопада 2015 року №484 (а.с. 66).

Однак, не погоджуючись з рішенням Державної міграційної служби України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 26 жовтня 2015 року №776-15, позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування та зобов'язання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд виходить з наступного.

Як вбачається з особової справи ОСОБА_1, в основу спірного рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, покладено висновок Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області, без дати, справа № 2014ОD0287, щодо відмови у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що посадові особи міграційної служби дійшли висновку про те, що зазначені заявником факти стосовно власних переслідувань в країні громадянського походження не можуть бути визнані підставою для визнання заявника біженцем відповідно до умов п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", оскільки ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи за межами країни свого громадянського походження заявник не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками. Ситуація військового конфлікту в Сирії та масові порушення прав людини підтверджені міжнародною спільнотою, однак аналізом наданих матеріалів, разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника, співробітники міграційної служби дійшли висновку про відсутність умов, які можуть бути розглянуті в контексті надання заявникові додаткового захисту в Україні, через відсутність доведених фактів серйозної і не вибіркової загрози життю, фізичній цілісності чи свободі в країні громадянського походження. Також не встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину. Заявник проживав в Сирії в період загострення конфлікту протягом 2013-2014 рр., місце проживання іноземця - м. Дамаск. На даний момент центральні райони м. Дамаск та міст Тартус і Латакія залишаються безпечними для проживання, відкритий автомобільний шлях з м. Дамаск до м. Бейрут (Ліван). За час перебування на Батьківщині заявник неодноразово виїжджав до Лівану та повертався до Сирії. Згідно наявної ІКП, на час складання висновку, певні території Сирії знаходяться під контролем влади, що створює можливість внутрішнього переміщення.

Побоювання заявника зазнати примусового призову до збройних сил співробітники міграційної служби вважають сумнівними, оскільки заявник безперешкодно продовжив строк дії власного національного паспорта під час перебування на території Сирії, що свідчить про відсутність проблем з державними органами країни, у тому числі пов'язаними з можливим невиконанням громадянських обов'язків. Інформація щодо примусового вербування заявника до збройних сил не доведена, крім того, згідно міжнародного законодавства можливістю для уникнення зазначеного факту є релігійні переконання особи або «пацифістські» погляди.

У зв'язку із наведеним, на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" посадовими особами ГУ ДМС України в Одеській області складено висновок про доцільність відмови громадянину Сирії ОСОБА_1 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

В свою чергу відповідач - Державна міграційна служба України вказаний Висновок підтримав та рішенням від 26 жовтня 2015 року №776-15 відмовив ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Однак, суд не погоджується із таким висновком та рішенням міграційної служби, з огляду на те, що відповідачем не враховано усіх обставин щодо позивача, не надано їм належної оцінки.

У рекомендаціях УВКБ ООН неодноразово зазначалось, що в тих випадках, коли особи не відповідають конвенційним критеріями, належить застосовувати критерії для надання додаткових форм захисту, у т.ч. тих, що розроблені в обов'язкових або факультативних регіональних принципах або режимах надання захисту, а також ситуаційно обумовлені критерії надання статусу біженця.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI, біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.

В свою чергу, особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону).

Положеннями статті 6 Закон України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема, не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів. 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

У відповідності зі статтею 4 Директиви Ради Європейського Союзу "Про мінімальні стандарти для кваліфікації і статусу громадян третьої країни та осіб без громадянства як біженців чи як осіб, які потребують міжнародного захисту з інших причин, а також змісту цього захисту (29 квітня 2004 року) в разі, якщо аспекти тверджень заявника не підтверджуються документальними або іншими доказами, ці аспекти не вимагають підтвердження, якщо виконуються наступні умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати заяву; всі важливі факти, наявні в його/її розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення щодо відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними та не суперечать наявній конкретній та загальній інформації у його справі; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше, якщо заявник не зможе привести поважну причину відсутності подачі цієї заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з п. 195 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до органів міграційної служби, мотивуючи свою заяву неможливістю повернення на Батьківщину через громадянську війну, а також побоювання бути насильно мобілізованим до лав армії.

Також з матеріалів справи судом встановлено, що позивач Державний кордон України перетинав легально, 06 вересня 2014 року авіарейсом Бейрут (Ліван) - Стамбул (Туреччина) - Київ (України) прибув до України на підставі національного паспорту № НОМЕР_1 та студентської реєстрації, яка діяла до 15.11.2014 року. З цього часу до країни громадянського походження не повертався.

У липні 2012 року Міжнародний Комітет Червоного Хреста визнав конфлікт у Сирії збройним конфліктом не міжнародного характеру. Кількість осіб, які постраждали під час конфлікту на даний момент дуже висока та продовжує зростати. ООН постійно інформує про акти насилля та вбивствах у Сирії. З початку березня 2011 року постійно надходять відомості щодо порушення прав людини та основних свобод, у тому числі страти без суду, тортури, арешти, застосування тяжкої зброї проти мирного населення.

Станом на час прийняття відповідачем оскаржуваного рішення щодо відмови позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, офіційною позицією УВКБ ООН державам-членам ООН рекомендовано у зв'язку з проведенням постійних бойових дій у Сирії з березня 2011 року, які продовжуються і до тепер, ввести тимчасовий мораторій на всі повернення до Сирії до моменту, коли ситуація в країні дозволятиме безпечне та гідне повернення (http://unhcr.org.ua/).

За інформацією Департаменту імміграційних питань Великобританії (Методичні рекомендації з розгляду справ шукачів притулку із Сирії. Січень 2013 року. United Kingdom: Home Office, Operational Guidance Note: Syria, 15 January 2013, Syria OGN v 8, доступно за адресою: http://www.refworld.org/docid/50f55c8d2.html [accessed 21 May 2013]), враховуючи ситуацію в Сирії та рішучість влади утримувати контроль над усією країною, альтернатива внутрішнього переміщення в основному не вважається реальним способом уникнути переслідувань, які підтримуються владою чи які дозволяються владою. Переміщення також не буде раціональною опцією в тих регіонах, де вираження народного незадоволення вирішується із застосуванням сили із смертельним результатом. Також все частіше з'являються дані про порушення прав людини з боку озброєних опозиційних груп, включаючи тортури та страти, в Алеппо, Ідлібі та інших містах. Також є повідомлення про використання опозиційними групами смертоносної сили, в тому числі й в житлових районах.

В Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту осіб, що покинули Сирійську Арабську Республіку (редакція ІV від 15.11.2015 року) зазначено, що численні антиурядові озброєні групи - з різними ідеологічними та політичними поглядами і що примикають до постійно мінливих альянсів - діють переважно в південних провінціях Дераа і Ель-Кунейтра, провінції Риф Дамаск, на півночі провінції ОСОБА_3, в сільській місцевості провінції Латакія, а також в провінціях Ідліб і Алеппо. Як повідомляється, антиурядові озброєні групи досягли помітних тактичних успіхів в діях проти урядових сил в провінціях Дераа, Алеппо і Ідліб, зокрема, в кінці березня 2015 року вони повністю взяли під свій контроль центр провінції Ідліб. Крім того, антиурядові озброєні групи продовжують періодично вступати в сутички з ИГИШ в сільській місцевості провінції Алеппо і в південному регіоні провінції Дамаск. Фронт "Ан-Нусра" (ФАН), за повідомленнями, грає домінуючу роль серед антиурядових збройних груп і прагне нав'язати свою екстремістську ідеологію общинам.

Конфлікт в Сирії триває вже п'ятий рік, і гуманітарна ситуація як і раніше швидко погіршується. Загальна кількість осіб, які потребують гуманітарної допомоги в Сирії досягло 13,5 млн. осіб (тоді як в лютому їх було 12,2 млн.). Хоча конфліктом порушена вся територія Сирії, більшість осіб, які потребують допомоги, зосереджено в провінціях Алеппо, Риф Дамаск і Ідліб. За оцінками, на кінець 2014 року понад чотири з кожних п'яти сирійців жили в бідності, при цьому майже 65 відсотків - в крайній бідності, маючи можливість забезпечити себе лише самими основними продовольчими і непродовольчими товарами, необхідними для виживання їх сімей. 30 відсотків населення, як встановлено, живе в крайній убогості: сім'ї не можуть навіть забезпечити нагальні потреби в їжі, а ті, що живуть в районах конфлікту, стикаються з проблемами голоду, недоїдання і виснаження.

У 2015 році в Сирії загинули понад 55 тисяч осіб про що повідомлялось в Сирійському центрі з моніторингу за дотриманням прав людини. Майже 21 тисяча загиблих - цивільні особи, серед них 2574 дітей. У кількості загиблих також враховано понад 16 тисяч ісламістів включно з бойовиками "Фронту аль-Нусра" та "Ісламської держави",

Таким чином, регіон м. Дамаск, у якому проживав позивач, характеризується надзвичайно високим рівнем насильства (включаючи повітряне бомбардування), через що існує високий ризик стати жертвою нападу та поранення.

Європейський суд з прав людини у справі "Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства" (8319/07 та 11449/07) зазначив, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241). Суд зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.

Отже ситуації в Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну. Так, сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.

При цьому, ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в Україні, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто, ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно бути на цей час.

Аналогічна позиція викладена у постанові Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року № 1 "Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні", зі змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 червня 2011 року № 3.

Враховуючи викладене, суд критично оцінює позицію відповідача у висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, стосовно того, що внутрішній конфлікт в країні походження позивача не розглядається в якості основної причини звернення за захистом.

Відповідно до пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України, суди можуть використовувати інформацію про країни походження, розміщену на офіційних сайтах Державної міграційної служби України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, а також на інформаційних носіях, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні, та інших носіях.

При розгляді справ щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового захисту, примусового видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні, необхідно враховувати, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації. Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, не потрібно доказувати.

Отже відповідачем не взято до уваги інформацію по країні походження позивача. Зокрема, того факту, що на теперішній час в Сирії триває громадянська війна, систематично порушуються права людини та основні свободи, відтак беззмістовним є висновок відповідача про те, що позивач не пов'язує свої особисті проблеми з загальними проблемами в аспекті критичного стану в Сирії, оскільки позивач мотивував своє звернення до влади України за захистом побоюваннями повертатися у країну громадянської належності через бойові дії.

Крім того, відповідачем не надано оцінки тому, що позивач побоюється за власне життя, у разі повернення до Сирії, з підстав сповідування християнства, оскільки учасниками військового конфлікту також є озброєні ісламісти, у тому числі радикально налаштовані у відношенні до християн.

Таким чином, формальне ставлення відповідача до перевірки усіх обставин, викладених позивачем, порушило принцип рівності перед законом, що призвело до прийняття противоправного рішення в частині відмови ОСОБА_1 у визнанні особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Порушення хоча б одного з цих критеріїв дає підстави для задоволення позову.

Вирішуючи спір, судом встановлено, що відповідач при прийнятті спірного рішення не діяв обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для справи, чим порушив вимоги ст. 19 Конституції України та ч. 3 ст. 2 КАС України.

На підставі викладено, суд вважає, що порушене відповідачем право позивача підлягає відновленню шляхом скасування рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року №776-15 та зобов'язання повторно розглянути заяву ОСОБА_1 в частині визнання його особою, яка потребує додаткового захисту, що узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України у постанові Пленуму від 25 червня 2009 року № 1.

Так, згідно п. 25 вказаної постанови Пленуму, суд під час вирішення справи щодо оскарження відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не повноважний визнавати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише визнати рішення відповідного органу протиправним, скасувати його та за наявності достатніх підстав зобов'язати відповідача визнати особу біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а у разі їх відсутності - зобов'язати повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ (ч. 1 ст. 2 КАС України).

Згідно з ч. 1 ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

З урахуванням встановлених обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог та необхідність їх часткового задоволення.

Керуючись ст. ст. 2, 6-9, 11, 24, 69, 71, 72, 86, 158-163, 254 КАС України, Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового та тимчасового захисту" від 08.07.2011 року № 3671-VI, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобов'язання вчинити певні дії - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 26 жовтня 2015 року №776-15.

Зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Сирії ОСОБА_1 в частині визнання особою, яка потребує додаткового захисту.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано у строк, встановлений статтею 186 Кодексу адміністративного судочинства України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня отримання її копії. Апеляційна скарга подається до Одеського окружного адміністративного суду, та одночасно її копія до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Повний текст постанови складено та підписано судом 18 квітня 2017 року.

Головуючий суддя О.В. Глуханчук

Суддя В.В. Андрухів

Суддя К.О. Танцюра