Справа № 816/28/17
Суддя: Старостін В.В.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 р.Справа № 816/28/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Старостіна В.В.

Суддів: Рєзнікової С.С. , Бегунца А.О.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2017р. по справі № 816/28/17

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації

про зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_2, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації, в якому просив розглянути заяву про направлення на альтернативну службу від 27.07.2015 року у відповідності саме до вимог Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», що включає повідомлення заявника про дату явки до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації у письмовому вигляді (направлення повідомлення, оформленого за зразком згідно з додатком 2 до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та скріпленого печаткою) і за наслідками розгляду заяви на засіданні відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації прийняття рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або відмови у направленні на альтернативну службу.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2017 року по справі № 816/28/17 адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації подано апеляційну скаргу, в якій апелянт просить скасувати оскаржувану постанову в частині задоволення позовних вимог та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Позивач подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення та постанову суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Справа розглядається в порядку ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що 27.07.2015 року позивач звернувся до ОСОБА_1 із заявою про направлення на альтернативну службу від 27.07.2015 року у відповідності до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» разом з доданими документами (а.с. 10-17).

26.08.2015 року відповідачем листом № 04-05/5366 повідомлено позивача про продовження терміну розгляду його заяви у зв'язку з додатковим вивченням документів (а.с. 17).

09.09.2015 року листом № 04-05/5615 ОСОБА_2 повідомлено, що ОСОБА_1 розглянуто його заяву та зауважено, що оскільки на початок призову останньому виповниться 27 років, ОСОБА_2 на строкову службу не призиватиметься, відповідно і направленню на альтернативну (невійськову) службу не підлягатиме (а.с. 18).

Позивач 30.10.2015 року, не погодившись з листами ОСОБА_1 № 04-05/5366 від 26.08.2015 року та № 04-05/5615 від 09.09.2015 року, позивач направив скаргу голові Полтавської обласної державної адміністрації (а.с. 19-21).

19.11.2015 року на ім'я Директора ОСОБА_1 позивачем направлено заяву стосовно направлення позивачеві неналежно оформленого повідомлення та перенесення дати та часу розгляду вказаної вище заяви (а.с. 22-23).

20.11.2015 року листом № К-1018/04-3 ОСОБА_1 за результатами розгляду заяви ОСОБА_2 від 19.11.2015 року про направлення на альтернативну службу зазначено, що заява позивача розглянута у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян» та зважаючи на його бажання бути присутнім, позивача запрошено до ОСОБА_1 24.11.2015 року на 10 годину (а.с. 24).

26.11.2015 року листом № К-1018/04-2 ОСОБА_1 за результатами розгляду скарги ОСОБА_2 до Полтавської облдержадміністрації про направлення на альтернативну службу зазначено, що заява позивача розглянута у порядку, визначеному Законом України «Про звернення громадян2 (а.с. 25).

25.12.2015 року позивачем направлено на адресу Міністра соціальної політики України ОСОБА_3 скаргу про визнання відмови у проходженні альтернативної служби протиправною та зобов'язання розглянути заяву по суті, за результатами розгляду якої остання надіслана за належністю Міністерством соціальної політики України до Полтавської обласної державної адміністрації листом № 375/03/73-15 від 30.12.2015 року (а.с. 26-29, зв. бік а.с. 30).

ОСОБА_1 № 02-11/598 від 01.02.2016 року позивача повідомлено про заплановане на 12.02.2016 року проведення засідання комісії у справах альтернативної (невійськової) служби та запрошено Калитку на 11 годину за адресою вказаною в листі (а.с. 31).

Листом № К-87/02 від 16.02.2016 року ОСОБА_1 повідомлено наступне: «Вашу скаргу, направлену до Мінсоцполітики України, розглянуто на засіданні комісії у справах альтернативної (невійськової) служби облдержадміністрації за участі представників обласного військомату, релігійних громад, громадської ради при облдержадміністрації. Розглянувши Ваші заяви, скарги та надані документи комісія рекомендувала ОСОБА_1 повторно направити Вам розяснення: оскільки на початок осіннього призову 01.10.2015 року, Вам виповнилося 27 років, Ви не підлягаєте призову на строкову військову службу (ст. 15 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»), відповідно дія Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та постанови Кабінету Міністрів України № 2066 від 10.11.1999 року «Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» в частині прийняття рішення про направлення чи відмови у направлені на альтернативну службу до ОСОБА_4 застосовуватися не може. У разі незгоди Ви маєте право звернутися до суду.» (а.с. 44).

Позивач не погодився із вказаними діями відповідача та оскаржив їх до суду.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову, з огляду на наступне.

Згідно до ст. 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», військовий обов'язок включає підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов'язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.

У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність. Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров'я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей.

Ніхто не може бути увільнений від своїх обов'язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов'язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов'язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.

Як визначено п. 4 ст. 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», громадяни України мають право на заміну виконання військового обов'язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу».

Таким чином, організаційно-правові засади альтернативної (невійськової) служби, якою відповідно до Конституції України має бути замінене виконання військового обов'язку, якщо його виконання суперечить релігійним переконанням громадянина, визначені Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу» №1975-ХІІ від 12.12.1991 року.

На підставі ст. 2 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», право на альтернативну службу мають громадяни України, якщо виконання військового обов'язку суперечить їхнім релігійним переконанням і ці громадяни належать до діючих згідно з законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю.

Як встановлено ст. 9 того ж Закону України, для вирішення питання про направлення на альтернативну службу громадяни, зазначені у ст. 2 цього Закону, після взяття на військовий облік, але не пізніше ніж за два календарні місяці до початку встановленого законодавством періоду проведення призову на строкову військову службу, особисто подають до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації за місцем проживання мотивовану письмову заяву.

У разі призову на військові збори громадян, які після проходження строкової військової служби набули релігійних переконань і належать до діючих згідно із законодавством України релігійних організацій, віровчення яких не допускає користування зброєю, вони не пізніше семи календарних днів від дня одержання повістки військового комісаріату про призов на військові збори подають особисто до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації заяву про звільнення від призову на ці збори.

Відповідачем не заперечується, що позивачем своєчасно подано заяву, яку ОСОБА_1 отримано 27.07.2015 року, про що свідчить відмітка про її отримання на звороті (а.с. 10-14). Крім того, колегія суддів зазначає, що до вказаної заяви додано копію посвідчення про приписку до призовної дільниці № 1420-05 від 28.04.2005 року з відміткою про прийняття на облік у Кременчуцькому ОМВК 10.02.2005 року (а.с. 14).

Згідно зі ст. 10 відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації зобов'язаний прийняти заяву про направлення на альтернативну службу або про звільнення від призову на військові збори та у письмовій формі повідомити громадянина про дату його явки на засідання відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації.

Відповідні норми кореспондуються з положеннями п. п. 9 та 10 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 2066 від 10.11.1999 року, відповідно до якого про дату явки громадянина до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації, на якому розглядатиметься питання про направлення його на альтернативну службу, відповідний структурний підрозділ місцевої держадміністрації повідомляє письмово та пропонує громадянинові подати до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації у разі потреби додаткове підтвердження істинності релігійних переконань в документальній або іншій формі (зокрема запросити представників релігійної організації тощо). Повідомлення про дату явки до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації оформляється за зразком згідно з додатком 2 та скріплюється печаткою. Воно є підставою для звільнення громадянина відповідно до законодавства від навчання, а також від роботи на цей час із збереженням середньомісячного заробітку.

Так, позивачем неодноразово у своїх заявах та скаргах зауважувалось про недотримання ОСОБА_1 обов'язку належного оформлення повідомлення його про дату та час розгляду питання про направлення його на альтернативну службу.

Таке твердження в ході судового розгляду представником відповідача не спростовано та підтверджено матеріалами справи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» містить імперативну норму, відповідно до якої заява про направлення на альтернативну службу розглядається відповідним структурним підрозділом місцевої державної адміністрації протягом календарного місяця після її надходження в присутності громадянина, а заява про звільнення від призову на військові збори - протягом чотирнадцяти календарних днів.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач звернувся до ОСОБА_1 27.07.2015 року, що останнім не заперечується, однак всупереч наведеній нормі така заява у встановлений діючим законодавством строк розглянута не була, натомість листом № 04-05/5366 від 26.08.2015 року, направлено згідно відтиску поштового відділення на конверті 28.08.2016 року, повідомлення про продовження терміну розгляду без зазначення його строку (а.с. 17).

Обов'язковість додержання відповідачем такої форми повідомлення роз'яснена ч. 1 ст. 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», відповідно до якої зауважено, що для явки за викликом до відповідного структурного підрозділу місцевої державної адміністрації громадянин звільняється від навчання, а також від роботи із збереженням середньомісячного заробітку.

Що стосується посилань відповідача на встановлення при дослідженні поданих позивачем документів факту, що йому повинно виповнитись у наступний призовний період 27 років, а отже останній призову не підлягає, колегія суддів зауважує наступне.

Оцінці позивача підлягають ті обставини, що наявні у заявника станом на дату звернення, а не в майбутньому, на вплив яких може розраховувати сам відповідач.

Крім того, як обґрунтування правомірності спірних результатів розгляду заяв та скарг позивача, ОСОБА_1 вже в ході судового розгляду зауважував на надання йому відомостей Кременчуцького об'єднаного міського військового комісаріату про виключення ОСОБА_2 з військового обліку призовників, як громадянина, який до дня відправлення на строкову військову службу досягнув 25-річного віку згідно Протоколу засідання призовної комісії № 6 від 08.10.2013 року на підставі ст. 18 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» (а.с. 71).

Такі доводи колегією суддів до уваги не беруться, в звязку з тим, що по-перше, дана інформація не була відома ані позивачеві при зверненні до ОСОБА_1, ані самому відповідачеві, оскільки була отримана 09.02.2016 року листом № 5/307 від 01.02.2016 року.

По-друге, станом на дату звернення позивача до відповідача діяла редакція ч. 1 ст. 15 того ж Закону України, що встановлює, що на строкову військову службу призиваються придатні для цього за станом здоров'я громадяни України чоловічої статі, яким до дня відправлення у військові частини виповнилося 18 років, та старші особи, які не досягли 27-річного віку і не мають права на звільнення або відстрочку від призову на строкову військову службу (далі громадяни призовного віку).

Така норма внесена Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» № 116-VIII від 15.01.2015 року, що набрав законної сили 08.02.2015 року та є діючим станом на дату судового розгляду.

Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку про наявність у позивача станом на 27.07.2015 року підстав для звернення із заявою про направлення його на альтернативну (невійськову) службу та протиправність відмов ОСОБА_1, викладених листами № 04-05/5615 від 09.09.2015 року, № К-1018/04-3 від 20.11.2015 року, від 26.11.2015 року та від 16.02.2016 року № К-87/02, як таких, що здійснені не у спосіб, що передбачені законами України та не обґрунтовано, тобто без врахування всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення.

В свою чергу, колегія суддів зауважує, що, хоча позивачем і зазначалось про неналежність форми його повідомлення про дату та час розгляду його заяви, про таку інформацію йому було відомо.

У той же час, відповідно до п. 11 Положення про порядок проходження альтернативної (невійськової) служби громадянин зобов'язаний прибути до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації у строк, зазначений у повідомленні.

Поважними причинами неявки громадянина до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації можуть бути визнані документально підтверджені:

хвороба громадянина;

смерть або тяжка хвороба близького родича - дружини, батьків, дітей, братів, сестер, дідусів, бабусь;

перешкода стихійного характеру або інші обставини, внаслідок яких громадянин не зміг особисто прибути до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації.

При цьому ч. 3 ст. 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову службу)» встановлено, що підставою для відмови громадянину в направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори є:

несвоєчасне подання заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори;

відсутність підтверджень щодо істинності релігійних переконань;

неявка громадянина без поважних причин за викликом до місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу або звільнення від призову на військові збори.

Відмова у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори з інших підстав, ніж передбачені у частині третій цієї статті, забороняється.

Про відмову у направленні на альтернативну службу або звільненні від призову на військові збори відповідний структурний підрозділ місцевої державної адміністрації сповіщає громадянина у письмовій формі.

Враховуючи імперативні вимоги ч. 3 ст. 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», відповідач, у зв'язку із неявкою позивача без поважних причин за викликом до місцевої державної адміністрації для розгляду його заяви про направлення на альтернативну службу, мав повноваження відмови позивача в направленні на альтернативну службу саме з цієї підстави. В той же час, відповідач відмовив виходячи з інших підстав, які не передбачені ч. 3 ст. 11 Закону України «Про альтернативну (невійськову службу)», а саме з підстав, що станом на час майбутнього призову заявнику має виповнитись 27 років.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що відповідач при розгляді заяви ОСОБА_2 від 27.07.2015 року діяв з порушенням меж та підстав наданих йому повноважень викладеними вище нормами діючого законодавства.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає доведеним належними та допустимими доказами той факт, що при прийнятті спірних відмов суб'єкт владних повноважень діяв всупереч встановленому законом порядку, необґрунтовано, упереджено, без зясування необхідних обставин, що мали значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямовано ці рішення, чим порушено законні інтереси позивача.

Стосовно зауважень позивача, викладених у його уточненому адміністративному позові на необхідність зобов'язання відповідача розглянути його заяву у відповідності саме до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», що включає повідомлення заявника про дату явки до відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації у письмовому вигляді (направлення повідомлення, оформленого за зразком згідно з додатком 2 до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження нормативно-правових актів щодо застосування Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» та скріпленого печаткою) і за наслідками розгляду заяви на засіданні відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації прийняття рішення про направлення громадянина на альтернативну службу або відмови у направленні на альтернативну службу, колегія суддів зазначає наступне.

Останнє є встановленням порядку та способу виконання судового рішення, необхідності визначення якого в ході судового розгляду не знайшло свого підтвердження, оскільки підлягає встановленню за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення та в порядку, передбачених абзацом першим ч. 1 ст. 263 Кодексу адміністративного судочинства, за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи державного виконавця у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», після набрання такою постановою законної сили.

Також, вказані вимоги позивача описують порядок дій відповідача під час розгляду його заяви, які визначені в чинному законодавстві та не потребують окремого визначення судом у рішенні, оскільки підстав вважати, що відповідач буде діяти не у спосіб, що визначений законом у суду не має. Крім того, конкретизація вимоги в частині прийняття рішення за наслідками розгляду заяви на засіданні відповідного структурного підрозділу місцевої держадміністрації про направлення громадянина на альтернативну службу або відмови у направленні на альтернативну службу є, по своїй суті, передчасною та направленою на майбутнє, а судове рішення повинно бути наслідком чинного правового регулювання та спрямовано на відновлення порушених прав, свобод та інтересів. Виходячи із змісту законодавства воно не може регулювати суспільні відносини на майбутнє.

З урахуванням вимог п. 2 ч. 2 ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні дії.

Як встановлює ч. 2 ст. 11 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Враховуючи наведену процесуальну норму, колегія суддів також вважає, що для повного захисту прав, свобод та інтересів позивача в рамках даного адміністративного спору та з огляду на встановлені ознаки протиправності відмови відповідача, яка мала місце за наслідками розгляду заяв позивача, з підстав зазначених у такій відмові, а також встановлення в ході судового розгляду відповідності заяви ОСОБА_2 вимогам, визначеним положенням Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», необхідне вийти за межі позовних вимог, та зобов'язати ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації розглянути заяву ОСОБА_2 про направлення на альтернативну службу від 27.07.2015 року у відповідності до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» з урахуванням висновків, викладених вище, що і було зроблено судом першої інстанції при постановленні рішення по справі.

Згідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень, обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, суд першої інстанції належним чином оцінив надані докази і на підставі встановленого обґрунтовано задовольнив адміністративний позов.

Відповідно до ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Колегія суддів вважає, що постанова суду першої інстанції від 20.02.2017 року відповідає вимогам ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновком суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків, щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують та доказів в їх обґрунтування не надано.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації залишити без задоволення.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 20.02.2017р. по справі № 816/28/17 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 18.04.2017 р.