Справа № 813/2232/16
Суддя: Большакова Олена Олегівна
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року Справа № 876/183/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі :

головуючого - судді Большакової О.О.,

суддів Глушка І.В., Коваля Р.Й.,

з участю секретаря судового засідання Федак С.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові адміністративну справу за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Меблевий комбінат «Стрий» до Головного управління ДФС у Львівській області, про визнання протиправними і скасування податкових повідомлень-рішень за апеляційною скаргою Головного управління ДФС у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з додатковою відповідальністю «Меблевий комбінат «Стрий» звернулося до Львівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до ГУ ДФС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №№, , , 6 від 25.03.2016 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року позов задоволено повністю. Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення №№, , , 6 від 25.03.2016 року.

Із таким судовим рішенням не погодилося Головне управління ДФС України у Львівській області та подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить скасувати оскаржувану постанову та постановити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Апелянт зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував норми чинного законодавства при вирішенні питання про оподаткування податком на додану вартість. Так позивач здійснював виробництво та реалізацію готової продукції, а саме меблів, в тому числі фізичним особам. Поставка товарів фізичним особам здійснювалась за усною домовленістю за відсутності письмових договорів. Проте, в представлених до перевірки первинних документах (товарних накладних) на реалізацію готової продукції фізичним особам в графі «Замовлення» зазначаються посилання на договір з відповідними реквізитами. Видаткові накладні, які виписувались на покупців - фізичних осіб, не містять даних щодо ідентифікації даних осіб. Дані первинних документів на реалізацію товарів, а також банківські виписки, які підтверджують надходження коштів на розрахункові рахунки позивача не ідентифікують осіб, що брали участь у здійсненні фінансово-господарських операцій. Також, у розділі «призначення платежу» документів, що підтверджують зарахування коштів, не відображено реквізитів видаткових накладних, а також номенклатури товару, яка б відповідала даним аналітичного обліку по бухгалтерських рахунках, відповідно ідентифікувати реалізований товар згідно накладних з фактом його оплати не видається можливим. У платіжних дорученнях наводяться лише посилання на номери рахунків без зазначення дати виписки.

Згідно аналізу рахунків, журналів ордерів, оборотно-сальдових відомостей, карток по бухгалтерських рахунках 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями», 311 «Поточні рахунки в національній валюті» при реалізації неідентифікованим особам наявні дебетові та кредитові сальдо, що свідчать про наявність заборгованості фізичних осіб по бухгалтерському рахунку 36 «Розрахунки з вітчизняними покупцями», та факт відвантаження товару не ідентифікованому покупцю без наявної оплати, що є підтвердженням відвантаження товару одним покупцям, а надходження оплати від інших неідентифікованих покупців. Отже, мали місце факти відвантаження товару неідентифікованим фізичним особам без його оплати, які відповідно відображені в податковому обліку підприємства. Це є порушенням п. 187.1 ст. 187, п. 188.1 ст. 188 ПК України, не включено до бази оподаткування ПДВ отримані кошти від неідентифікованих фізичних осіб, що призвело до заниження податкових зобов'язань на загальну суму 1241411 грн. Також п.п. 39 п. 1 ст. 14 ПК України визначено, що грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері ЗЕД. Статтею 113 Податкового кодексу України передбачено, що штрафні (фінансові) санкції застосовуються також і за порушення вимог іншого, крім податкового, законодавства, якщо контроль за дотриманням відповідних норм покладено на контролюючі органи. Наведена норма в імперативному порядку зобов'язує контролюючий орган визначити суму грошових зобов'язань за штрафними санкціями платникові податку у разі, якщо таким платником порушено норми законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на відповідний контролюючий орган. За порушення порядку декларування передбачено накладення штрафу відповідно до пункту 2.7 статті 2 Постанови Правління НБУ від 8 лютого 2000 року № 49 «Про затвердження положення про валютний контроль» (із змінами та доповненнями) та пункту 2 статті 16 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (із змінами та доповненнями). Розрахунок штрафної санкції за порушення порядку та строків декларування валютних цінностей наведено в додатку. Виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку. Нацбанк України постановами № 475, № 453, № 270, № 734 встановив, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені в статтях 1 та 2 Закону № 185, повинні здійснюватися у строк, що не перевищує 90 календарних днів. При цьому, норми вищевказаного Закону, щодо здійснення розрахунків за експортними, імпортними операціями у 180-денний строк діяли виключно 18.05.2014 р. та 19.05.2014 р., а з 03.12.2014 р. набрала чинності постанова № 758, якою продовжено скорочені строки розрахунків за експортно-імпортними операціями, тобто 90 календарних днів. Виникнення заборгованості, як підстави для нарахування пені закон пов'язує зі спливом строку, який у спірний період становив 90 днів, для повернення валютної виручки на рахунок резидента, відлік якого в даному випадку починається від дати оформлення вантажно-митної декларації на товар, який експортується за кордон. При нарахуванні пені вихідними даними є розмір заборгованості в іноземній валюті та курс валюти, встановлений НБУ станом на дату виникнення такої заборгованості. Отже, податкове повідомлення-рішення, яким до позивача застосовано санкції за порушення цього законодавства є законними.

У судовому засіданні представник апелянта підтримала апеляційну скаргу та дала пояснення аналогічні викладеним доводам.

Представник позивача заперечив щодо задоволення апеляційної скарги та пояснив, що судове рішення є законним і обґрунтованим. Суд дійшов вірного висновку про неправильність донарахування підприємству податкових зобов'язань в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідачем було проведено планову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2013 року по 31.12.2014 року. За результатами проведеної перевірки складено акт № 36/13-01-14-06/00274878.

Згідно акту перевіркою встановлено порушення ТДВ «Меблевий комбінат «Стрий» п. 187.1 ст. 187, п. 1881 ст. 188 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження ПДВ на загальну суму 677736 грн., завищення ПДВ, що підлягає бюджетному відшкодуванню на суму 563675 грн. Також встановлено порушення ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», вимог п. 46.1 ст. 46, п. 48.7 ст. 48 Податкового кодексу України, а саме неподано за 2013 рік додатку ПН «Розрахунок (звіт) податкових зобов'язань нерезидентів, якими отримано доходи із джерелом їх походження з України» до податкової декларації з податку на прибуток підприємства та не відображено виплату доходу з джерелом походження з України в сумі 6000 євро; порушення пункту 1 статті 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року, а саме невідображення у Деклараціях про валютні цінності, доходи та майно, що належить резиденту України і знаходяться за її межами, які подані станом на 1 січня 2013 року простроченої дебіторської заборгованості.

25 березня 2016 року ГУ ДФС у Львівській області прийнято податкові повідомлення-рішення:

- № , яким зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість на суму 563675 грн. і застосовано штрафну (фінансову) санкцію в сумі 281837,50 грн.,

- № , яким збільшено суму грошового зобов'язання за платежем податок на додану вартість на загальну суму 853282 грн. в тому числі за податковим зобов'язанням в сумі 568855 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями в сумі 284427 грн.,

- № , яким до позивача застосовано штрафні санкції за порушення порядку декларування валютних цінностей в сумі 2720 грн.,

- № , яким нараховано пеню за порушення термінів розрахунків у сфері ЗЕД в сумі 23402,20 грн.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність податкових повідомлень-рішень про донарахування позивачу податку на додану вартість з таких підстав.

Згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України датою виникнення податкових зобов'язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

За операціями з виконання підрядних будівельних робіт суб'єкти підприємницької діяльності можуть застосовувати касовий метод податкового обліку відповідно до підпункту 14.1.266 пункту 14.1 статті 14 цього Кодексу.

Згідно п. 188.1 ст. 188 цього Кодексу база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб'єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов'язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв'язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб'єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).

При цьому база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг не може бути нижче ціни придбання таких товарів/послуг, база оподаткування операцій з постачання самостійно виготовлених товарів/послуг не може бути нижче звичайних цін, а база оподаткування операцій з постачання необоротних активів не може бути нижче балансової (залишкової) вартості за даними бухгалтерського обліку, що склалася станом на початок звітного (податкового) періоду, протягом якого здійснюються такі операції (у разі відсутності обліку необоротних активів - виходячи із звичайної ціни), за винятком:

товарів (послуг), ціни на які підлягають державному регулюванню;

газу, який постачається для потреб населення.

До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв'язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних та інфляційні, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов'язань.

До бази оподаткування включаються вартість товарів/послуг, які постачаються (за виключенням суми компенсації на покриття різниці між фактичними витратами та регульованими цінами (тарифами) у вигляді виробничої дотації з бюджету та/або суми відшкодування орендодавцю - бюджетній установі витрат на утримання наданого в оренду нерухомого майна, на комунальні послуги та на енергоносії), та вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо отримувачем товарів/послуг, поставлених таким платником податку.

У випадках, передбачених статтею 189 цього Кодексу, база оподаткування визначається з урахуванням положень статті 189 цього Кодексу.

Згідно ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно ч. 1 ст. 9 цього ж Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Як вбачається з матеріалів справи, а також акту перевірки позивач укладав з фізичними особами договори купівлі-продажу продукції, яка вироблялася комбінатом.

До перевірки позивачем були надані первинні документи, а саме видаткові накладні та податкові накладні, що свідчать про відвантаження готової продукції, а також та банківські виписки про зарахування коштів на банківський рахунок платника податку.

У цих документах дійсно відсутні дані про ідентифікаційні коди покупців, номер їх паспорту, місце прожавання, тощо.

Цей факт не оспорюється і самим позивачем.

Разом з тим, у підприємства відсутній обов'язок ідентифікувати фізичну особу за місцем її проживання, ідентифікаційним кодом в разі придбання товару.

Так, ідентифікація фізичної особи покупця при купівлі товару не передбачена ЦК і ГК України (захист персональних даних), а також при складанні податкової накладної неплатнику ПДВ. Оплата за товар здійснювалася фізичними особами на користь юридичних осіб в касах банків згідно «Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні», що затверджена Постановою Правління НБУ №174 від 01.06.2011 року.

На підставі виникнення податкових зобов'язань згідно п. 187.1 ст. 187 ПК України по кожній господарській операції підприємством складені податкові накладні з врахуванням події, що сталася раніше: а) дата зарахування коштів на банківських рахунок, чи б) дата відвантаження товарів.

Відповідно, висновок відповідача про те, що позивачем в порушення п. 187.1 ст. 187 п. 188.1 ст. 188 ПК України, не включено до бази оподаткування ПДВ отримані кошти від неідентифікованих фізичних осіб, що призвело до заниження податкових зобов'язань на загальну суму 1241411 грн. ґрунтується лише на його припущенні, оскільки отримані кошти, які сплачені з призначенням платежу в установах банку «за товар згідно рахунку» оподатковані ПДВ за правилом «першої події».

Отже в цій частині суд правильно задовольнив позов.

Разом з тим, апеляційний суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про незаконність нарахування штрафних санкцій в сумі 2720 грн. за порушення позивачем п. 1 ст. 9 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання та валютного контролю».

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютні операції за участю резидентів і нерезидентів підлягають валютному контролю.

Валютному контролю підлягають також зобов'язання щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, які випливають з пункту 1 статті 9 цього Декрету.

Згідно з ч. 1 ст. 9 названого Декрету валютні цінності та інше майно резидентів, яке перебуває за межами України, підлягає обов'язковому декларуванню у Національному банку України. Порядок і терміни декларування встановлюються Національним банком України.

Несвоєчасне подання, приховування або перекручення звітності про валютні операції тягне за собою відповідальність, передбачену статтею 16 цього Декрету (ч. 2 ст. 10 Декрету).

У відповідності до ч. 2 ст. 16 Декрету до резидентів, нерезидентів, винних у порушенні правил валютного регулювання і валютного контролю, застосовуються такі міри відповідальності (фінансові санкції): за несвоєчасне подання, приховування або перекручення звітності про валютні операції - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України; за невиконання резидентами вимог щодо декларування валютних цінностей та іншого майна, передбачених статтею 9 цього Декрету, - штраф у сумі, що встановлюється Національним банком України.

Пунктом 2.7 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Національного банку України від 08.02.2000 року № 49, передбачено, що невиконання резидентами вимог щодо порядку та строків декларування валютних цінностей та іншого майна тягне за собою відповідальність за порушення порядку декларування - накладення штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Порушенням порядку декларування є подання недостовірної інформації або перекручення даних, що відображаються у відповідній декларації, якщо такі дії свідчать про приховування резидентами валютних цінностей та майна, що знаходяться за межами України.

Підпунктом 39 пункту 1 статті 14 Податкового кодексу України визначено, що грошове зобов'язання платника податків - сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов'язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платників податків у зв'язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері ЗЕД.

Водночас ст. 113 Податкового кодексу України передбачено, що штрафні (фінансові) санкції застосовуються також і за порушення вимог іншого, крім податкового, законодавства, якщо контроль за дотриманням відповідних норм покладено на контролюючі органи.

Ця норма в імперативному порядку зобов'язує контролюючий орган визначити суму грошових зобов'язань за штрафними санкціями платнику податку у разі, якщо таким платником порушено норми законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.

Отже відповідач вправі застосувати до підприємства встановлені Національним банком України санкції за порушення законодавства у сфері ЗЕД.

Судом встановлено, що фактичні обставини, з якими відповідач пов'язує порушення позивачем порядку декларування валютних цінностей та невідображення у декларації про валютні цінності інформації, підтверджуються матеріалами справи та позивачем по справі не заперечуються.

Враховуючи вищенаведене, судова колегія погоджується з доводами апелянта, що спірне податкове повідомлення-рішення є таким, що ґрунтується на нормах закону, а тому воно не підлягає скасуванню.

Щодо податкового повідомлення-рішення № від 25 березня 2016 року суд зазначає наступне.

За результами перевірки було встановлено, що кошти за експортовану позивачем продукцію при виконанні контракту з фірмою ТОВ «Азмеблі» по МД № 312 від 25 лютого 2012 року загальною фактурною вартістю 357589,89 грн. з граничним терміном надходження виручки 23 липня 2012 року надійшли частково 28 жовтня 2011 року в сумі 37000 доларів США та 3 квітня 2012 року в сумі 13350 доларів США без порушення термінів розрахунків, а кошти в сумі 12,89 доларів США станом на 31 грудня 2012 року не надійшли.

Також перевіркою розрахунків при здійсненні експортних операцій за договорами продажу позивачем товарів іноземним контрагентам було встановлено порушення граничного встановленого Національним банком України 90-денного строку зарахування валютної виручки на рахунок підприємства.

Факти перевищення цього строку позивачем не оспорюються.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» виручка резидентів у іноземній валюті підлягає зарахуванню на їх валютні рахунки в уповноважених банках у строки виплати заборгованостей, зазначені в контрактах, але не пізніше 180 календарних днів з дати митного оформлення (виписки вивізної вантажної митної декларації) продукції, що експортується, а в разі експорту робіт (послуг), прав інтелектуальної власності - з моменту підписання акта або іншого документа, що засвідчує виконання робіт, надання послуг, експорт прав інтелектуальної власності. Перевищення зазначеного строку потребує висновку центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері економічного розвитку.

У зв'язку з набранням чинності з 17.11.2012 року Закону України від 06.11.2012 року № 5480-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення інструментів впливу на грошово-кредитний ринок» (далі - Закон № 5480) та постанови Правління Національного банку України від 16.11.2012 року № 475 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті» (далі - Постанова № 475), внесено зміни до Закону України від 23.09.1994 року №185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», відповідно до яких Національному банку України надано право запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж ті, що встановлені частиною першою статті 1 та 2 Закону № 185.

Національний банк України своєю Постановою № 475, яка набрала чинності 19.11.2012 року установив, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені статтями 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», повинні здійснюватися у строк, що не перевищує 90 календарних днів.

Постановою Правління Національного банку України від 14.05.2013 року № 163 «Про зміну строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і запровадження обов'язкового продажу надходжень в іноземній валюті», яка зареєстрована в Міністерстві юстиції України 14.05.2013 року за № 718/23250 встановлено, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені статтями 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів (вступила в силу з 20.05.2013 року).

Постановою № 453 від 14.11.2013 року Національний банк України установив, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені статтями 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів. Постанова набрала чинності з 20 листопада 2013 року та діє до 17 травня 2014 року.

Постановою № 270 від 12.05.2014 року Національний банк України установив, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені статтями 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів. Постанова набрала чинності з 20 травня 2014 року та діє до 20 серпня 2014 року.

Постановою № 734 Національний банк України установив, що розрахунки за операціями з експорту та імпорту товарів, передбачені статтями 1 та 2 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті», здійснюються у строк, що не перевищує 90 календарних днів. Постанова набрала чинності з 2 листопада 2014 року до 2 грудня 2014 року.

З 3 грудня 2014 року набрала чинності постанова № 758, якою продовжено скорочені строки розрахунків за експортно-імпортними операціями, тобто 90 днів.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що відповідачем було безпідставно застосовано до спірних правовідносин нормативні акти, які мають нижчу юридичну силу, є безпідставними, адже цим Законом встановлено право Національного банку України запроваджувати на строк до шести місяців інші строки розрахунків, ніж встановлені ч. 1 ст. 1 та ст. 2 Закону № 185.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» № 185/94-ВР від 23.09.1994 року (із змінами і доповненнями) порушення резидентами строків, передбачених статтями 1 і 2 цього Закону, тягне за собою стягнення пені за кожен день прострочення у розмірі 0,3 відсотка від суми неодержаної виручки (вартості недопоставленої продукції) в іноземній валюті, перерахованої у грошову одиницю України за валютним курсом Національного банку України на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаної виручки (вартості недопоставленого товару).

Враховуючи викладене, застосування податковим органом до позивача санкцій є правомірним і в цій частині необхідно відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 159 КАС України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 198, п. 1 та 4 ч. 1 ст. 202 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції скасовує її та приймає нову, якщо визнає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, апеляційну скаргу слід задовольнити та скасувати оскаржувану постанову, прийнявши нову про часткове задоволення позову.

Керуючись ч. 3 ст. 160, ст.ст. 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 254 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Головного управління ДФС у Львівській області задовольнити частково, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2016 року у справі № 813/2232/16 - скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Меблевий комбінат «Стрий» задовольнити частково.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Львівській області №№ , від 25 березня 2016 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя О.О. Большакова

Судді І.В. Глушко

Р.Й. Коваль

Повний текст виготовлено 18 квітня 2017 року.