Справа № 815/6241/16
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6241/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Бутенко А. В.

Колегія суддів Одеського апеляційного адміністративного суду

у складі: судді доповідача - головуючого - Шляхтицького О.І.,

суддів: Запорожана Д.В., Романішина В.Л.,

при секретарі - Ханділян Г.В.,

за участю : представника позивача ОСОБА_1,

перекладача - ОСОБА_2,

представника відповідача Лазарєвої Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення від 05.10.2016 року № 496-16, зобов'язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся з вищевказаним адміністративним позовом.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що прийняте ДМС України рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є необґрунтованим та незаконним, оскільки прийняте без врахування та без дослідження всіх обставин, які мають юридичне значення і стосуються справи.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову було відмовлено.

Не погоджуючись з даною постановою суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з неповним з'ясування обставин, що мають значення для справи, у зв'язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Справа призначалась до розгляду на 05 квітня 2017 року та на 12 квітня 2017 року. Судова повістка позивачу направлялась на адресу, яка зазначена апелянтом: м. Одеса, вул. Толстого, 7. (юридична адреса комунальної установи «Одеський міський центр обліку бездомних громадян» )

Про дату судового засідання були обізнані всі представники сторін, в тому числі і представник апелянта, перекладач, які з'явились до суду.

За таких обставин, суд вважає неявку позивача з неповажних причин, оскільки згідно прецедентної практики Європейського суду з прав людини сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (див. рішення у справі "Олександр Шевченко проти України" (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява N 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява N 50966/99, від 14 жовтня 2003 року), Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03) від 3 квітня 2008 року, Anatoliy Yosypovych BATS against Ukraine Application no. 59927/08 від 24січня 2017 року).

Урахувавши вищенаведене суд вважає за необхідне продовжити розгляд справи.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся до Головного управління ДМС в Одеській області з заявою про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

05 жовтня 2016 року Державна міграційна служба України відмовила йому у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та правомірності рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час проведення співбесіди та під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження, тому рішення відповідача від 05.10.2016 року № 496-16, є законним та обґрунтованим, а у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України, Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

За змістом статті 14 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право шукати притулку від переслідувань в інших країнах.

Згідно статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, жодна людина не може бути піддана катуванням, нелюдському або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

На підставі пункту 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

За правилами частини 6 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У відповідності до пункту 13 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» - особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

В ході судового розгляду встановлено, що 25.06.2014 року позивач потрапив на територію України, офіційно на підставі паспортного документу та одноразової візи типу «С», пункт перетину кордону - міжнародний аеропорт Бориспіль.

20.11.2014 ОСОБА_3 звернувся з приводу набуття міжнародного захисту. На підставі наказу від 09.12.2014 № 230 позивач отримав відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням ОСОБА_3 оскаржив його в судовому порядку. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду 18.02.2015 року адміністративний позов ОСОБА_3 залишено без розгляду. Починаючи з 10.03.2015 року (закінчення строку дії довідки про звернення за захистом в Україні) позивач перебував на території України нелегально.

Позивач стверджував, що в період 2010-2012 років він був членом політичної партії «RPG». Однак в період з 2013 по 2014 рік він був членом політичної партії «UFD».

Причиною звернення позивача з приводу набуття міжнародного захисту в 2014 році стало побоювання зазнати переслідування з боку партії «RPG» через участь та організації мітингу на підтримку політичної партії «UFD».

Причиною повторного звернення Позивачем зазначено, що лідер політичної партії «RPG» ОСОБА_6 є діючим Президентом країни, що унеможливлює повернення особи на Батьківщину.

Як вбачається із особової справи під час анкетування від 01.04.2016 року та додаткової співбесіди від 20.05.2016 року, інші члени родини позивача, а саме: матір, дві сестри, троє братів, донька та син проживають в комуні Матам міста Конакрі та не зазнають жодного роду переслідувань.

Позивач зазначав, що у разі повернення на Батьківщину він може зазнати арешту та смертної кари (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2016 року).

Відповідно до інтерв'ю лідера політичної партії «ТТЛ» ОСОБА_7, яке було опубліковано на сайті «aminata.com», під час президентських виборів 11 жовтня 2015 року відповідно до політичної угоди, діючої з вересня 2015, політична партія «UFD» надавала підтримку політичній партії «RPG», приймала активну участь у передвиборчій кампанії, яка дозволила переобрання президента ОСОБА_6 в першому раунді. Вказане свідчить про відсутність загострення між «UFD» та «RPG» та ставить під сумнів побоювання шукача захисту зазнати переслідувань з боку представників політичної партії «RPG»:

«Aminata.com: Quelle relation existe aujourd'hui entre l'»UFD» et le «RPG»-Arc- en-ciel que vous aviez soutenu lors de la presidentielle du 11 octobre 2015?

Неофіційний переклад: Aminata.com: Які відносини існують сьогодні між «UFD» та «RPG», що ви підтримали під час президентських виборів 11 жовтня 2015 року?

ОСОБА_7: Nos deux partis sont lies par un accord politique depuis septembre 2015. Pour notre part, nous nous sommes efforces de remplir nos obligations. C'est ainsi que nous avons activement participe a la campagne electorale ayant permis la reeelection du President ОСОБА_6 des le premier tour.

ОСОБА_7: Обидві сторони пов'язані політичною угодою з вересня 2015 року. Зі свого боку, ми намагалися виконати свої зобов'язання. Таким чином, ми активно брали участь в кампанії, яка дозволила переобрання президента ОСОБА_6 в першому раунді. »

Також встановлено, що під час співбесід ОСОБА_3 неодноразово плутався у власних поясненнях, що вказує на необґрунтованість та вигаданість загальної легенди переслідування, з урахуванням виявлених відмінностей.

В регіоні постійного проживання позивача та членів його родини (м. Конакрі) відсутні будь-які збройні конфлікти. Близькі члени родини шукача захисту, а саме: матір, дві сестри, три брати, донька та син на момент проведення процедурної частини набуття міжнародного захисту проживали у м. Конакрі, інформація стосовно їхнього переслідування відсутня (арк. 10 протоколу співбесіди від 20.05.2016 року). Ані позивач, ані його близькі родичі не зазнавали свавільних арештів, катування або інших форм жорстокого поводження.

При цьому встановлено, що на сервісі он-лайн бронювання авіаквитків міститься інформація про регулярні авіа перельоти Позивача з України (м. Київ) до Гвінеї (м. Конакрі), приймаючи до уваги той факт, що строк дії паспортного документу шукача захисту - 22.12.2018 року, не вбачається жодних перешкод для його повернення на Батьківщину.

У відповідності до пункту 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25.06.2009 року № 1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів пов'язаних щодо перебування іноземця та особи без громадянства в Україні» зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Директива Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 29.04.2004 № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватись з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

Під час проведення процедурної частини набуття міжнародного захисту позивач повідомив, що мав намір потрапити в країни Західної Європи у пошуках кращих умов життя, наміру здійснювати звернення з приводу набуття міжнародного захисту у першій країні потрапляння (РФ) не мав, надавши перевагу потраплянню до країн Європи.

Згідно пункту 62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Виходячи зі змісту статті 10 Закону спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, передбачені у статті 6 Закону.

Таким чином, при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач належним чином вивчив наведені ним обставини, дослідив інформацію по країні походження, проте з огляду на імперативні приписи, сформульовані у статті 6 Закону, суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено наявність умов, за яких такий статус не надається.

Водночас, ситуація у країні походження не відноситься до конвенційних ознак, тобто не є такою, що надає безумовних підстав для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Під час розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби встановив, що ані позивач особисто, ані члени його сім'ї за жодною із конвенційних ознак в країні походження не переслідувались, побоювання переслідування достовірними доказами не підтверджуються.

Отже, під час перебування на Батьківщині, або перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності, позивач не зазнавав і не зазнає жодних переслідувань за ознаками расової належності, віросповідання, національності, громадянства чи підданства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява позивача є очевидно необґрунтованою та вважає правомірним рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки під час проведення співбесіди та під час судового розгляду справи позивачем не було доведено наявності передбачених законом підстав (обставин), які б свідчили про наявність реальної загрози життю та здоров'ю позивача у разі його повернення до країни походження, тому рішення відповідача від 05.10.2016 року № 496-16, є законним та обґрунтованим, а у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст.71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст.72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у ст.2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Інші доводи апеляційної скарги ґрунтуються на суб'єктивній оцінці фактичних обставин справи та доказів, а також на невірному тлумаченні норм матеріального права. Зазначені доводи не містять посилань на конкретні обставини чи факти або на нові докази, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції.

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_3 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ч. 1 ст. 195, 196, п. 1 ч. 1 ст. 198, ст. 200, п. 1 ч. 1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 15 лютого 2017 року у справі № 815/6241/16 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення судового рішення у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Дата складення у повному обсязі і підписання рішення суду - 18 квітня 2017 року.

Головуючий: О.І. Шляхтицький

Суддя: Д.В. Запорожан

Суддя: В.Л. Романішин