Справа № 826/18098/16
Суддя: Черпак Ю.К.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

18 квітня 2017 року м. Київ К/800/12332/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Черпак Ю.К., розглянувши матеріали касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії,

встановив:

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року, відмовлено в задоволенні позову громадянина Судану ОСОБА_1 про визнання неправомірним та скасування рішення від 07.10.2016 р. №516-16 та зобов'язання повторно розглянути заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Судами встановлено, що громадянин Судану ОСОБА_1 звернувся до головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.04.2015 р., в якій зазначив про те, що змушений був покинути країну свого походження з огляду на його належність до африканського племені "Мазаліт" та вбивства членів його сім'ї у 2003 році.

За результатами розгляду вказаної заяви та вивченням матеріалів особової справи заявника головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок від 20.05.2015 р. щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийнято наказ від 20.05.2015 р. №309 "Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Судану ОСОБА_1".

В подальшому, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено висновок від 20.08.2015 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якого Державна міграційна служба України листом від 02.09.2015 р. №1-12/4347-15 направила справу на доопрацювання.

Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, від 21.03.2016 р., з урахуванням якого Державною міграційною службою України прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.10.2016 р. №516-16.

Судові рішення мотивовані тим, що позивачем не було надано доказів, які б свідчили про його переслідування на батьківщині або наявність будь-яких підстав щодо побоювань за своє життя, а тому відповідачем прийнято обґрунтоване, правомірне, в межах компетенції та у спосіб, що передбачений законодавством, що регулює спірні правовідносини, рішення від 07.10.2016 р. №516-16 про відмову ОСОБА_1 у наданні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а саме: за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. Крім того, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що покладена в основу його заяви історія містить велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких свідчень. Так, під час співбесіди, оформленої протоколом від 24.11.2015 р., позивачем у відповідь на запитання "Чому Ви не спробували залишитись проживати у Хартумі?" (місто у країні походження) зазначено "Тому що там в мене немає родичів, а без них я жити не хочу", "Чи є у Вас родичі на Україні?" - "Ні", "Вам комфортно жити на Україні без родичів?" - "Так", "Чому Ви стверджуєте, що Вам у Хартумі без родичів жити не комфортно, а на території України без родичів жити досить комфортно?" - "Я не знаю", "Чому Ви вирішили прямувати саме до України" - "Бо це центр Європи". За даними анкети особи, яка потребує додаткового захисту, від 27.04.2015 р., вбачається, що 09.12.2009 р. позивач перетнув державний кордон України, у той час як в реєстраційному листку від 27.04.2015 р. містяться відомості про те, що державний кордон України позивач перетнув саме 10.11.2015 р., а на співбесіді, яка відбулася 13.05.2015 р., позивач взагалі повідомив про перетин державного кордону України 11.09.2009 р. Також суперечливими є й твердження позивача про проходження ним військової служби у якості студента та отримання звання "сержанта", однак доказів цього останнім надано не було. Отже, позивач належним чином не зміг пояснити причини прибуття його на територію України та не навів жодних аргументів, які б свідчили про наявність обставин щодо застосування до нього у країні походження фізичного та психологічного насилля. При цьому, наведені позивачем факти вбивства його родичів не підтверджуються належними доказами, а є лише припущенням позивача. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту належності його до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій, оскільки під час співбесіди на запитання "Що таке етнічна група Мезоліт", "Що Ви знаєте про Мезоліт", "Розкажіть про традиції Мезоліту" не надав чітких та обґрунтованих відомостей про існування даної етнічної групи та документально не підтвердив свою приналежність до даної етнічної групи.

В касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зазначає, що ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті об'єктивного рішення.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 213 КАС України касаційна скарга має містити обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає порушення норм матеріального чи процесуального права та як вони вплинули на правильність вирішення справи.

Відповідно до положень пункту 5 частини п'ятої статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Виходячи зі змісту касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень, касаційна скарга є необґрунтованою, а викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки заявник не навів підстав, які б дозволили вважати, що суди неправильно застосували норми матеріального або процесуального права.

Керуючись статтями 211, 213, пунктом 5 частини п'ятої статті 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

ухвалив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 лютого 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 03 квітня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, про визнання неправомірним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ю.К. Черпак