Справа № 803/313/17
Суддя: Лозовський Олександр Анатолійович
Дата ухвалення: 2017-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

803/313/17

копія

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2017 року

Справа № 803/313/17

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого – судді Лозовського О.А.,

при секретарі судового засідання Литвиненко І.П.,

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача в судове засідання не прибув, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання не прибув, не повідомив суд про причини неприбуття, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи. За таких обставин, на підставі частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) справу судом розглянуто на підставі наявних у ній доказів та за відсутності представника відповідача.

У письмових запереченнях представник відповідача адміністративний позов не визнав посилаючись на правомірність висновків податкового органу, зроблених при проведенні перевірки.

За таких обставин вважає, що господарські операції позивача з ТзОВ «Авіа Макс» не мали реального товарного характеру, а наявність у підприємства документів, які відповідно до ПК України є необхідними для формування податкового кредиту, не є безумовною підставою для віднесення сум по даних операціях до податкового кредиту, у зв’язку з тим, що відомості які містяться у них, є недостовірними.

Щодо взаємовідносин ДП «Луцький РЗ «Мотор» з ТзОВ Науково-виробниче підприємство «Форсаж Плюс» вказує, що позивачем для перевірки не надано копій сертифікатів виробника, що передбачено умовами договору, також існують невідповідності у первинних документах щодо кількості поставленого товару, під час перевірки не надано товарно-транспортних накладних чи інших документів щодо поставки товару, актів прийому-передачі, у договорах купівлі-продажу, додатковій угоді, специфікації та інших документах не зазначено виробника продукції. Крім того, зазначає, що по взаєморозрахунках ТзОВ Науково-виробниче підприємство «Форсаж Плюс» з контрагентами-постачальниками наявна негативна податкова інформація.

З урахуванням наведеного, вважає що відсутнє підтвердження фактичного придбання позивачем товарів у даного контрагента, а, відтак, і підстави для формування даних податкового обліку.

Також представник відповідача зазначає, що перевіркою ДП «Луцький РЗ «Мотор» з питань господарських відносин з ТзОВ «Технопідшипник» за червень 2015 року згідно Договору від 21.08.2012 року №445 встановлено, що позивачем для перевірки не надано сертифікатів виробника, звірених печаткою товариства (що передбачено умовами даного договору). Крім того, в актах прийому-передачі існують невідповідності щодо дати і номеру договору, наданого для перевірки, дата деяких актів не відповідає даті накладних, в актах не ідентифікована особа, яка їх підписала від підприємства. Також за результатами аналізу по дослідженню ланцюга постачання ТзОВ «Технопідшипник» встановлено, що за період червень 2015 року дане товариство є учасником схеми по формуванню схемного податкового кредиту для підприємств реального сектору економіки.

Відтак, як зазначає представник відповідача, задекларовані ДП «Луцький РЗ «Мотор» операції з придбання у даного контрагента за червень 2015 року не можуть вважатися операціями, що дають право на формування податкового кредиту.

За таких обставин вважає, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення винесені відповідно до вимог чинного законодавства, просить у задоволенні позовних вимог відмовити.

У зв’язку з неприбуттям у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень частини першої статті 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що адміністративний позов підлягає до задоволення з врахуванням наступного.

Судом встановлено, що на підставі наказу Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби від 20.12.2016 №1/40 в період з 28.12.2016 по 19.01.2017 працівниками Луцького відділення Офісу великих платників податків ДФС проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ДП «Луцький РЗ «Мотор» з питань господарських відносин з ТзОВ «Авіа Макс» за період лютий, травень 2015 року, ТзОВ НВП «Форсаж Плюс» за період травень – липень 2015 року та ТзОВ «Технопідшипник» за період червень 2015 року. За результатами даної перевірки складено Акт від 26.01.2017 №10/28-10-56-02/08029701 (а.с. 37- 120, т. 1).

Позивач, не погодившись із висновками, викладеними в акті за наслідками перевірки, 03.02.2017 подав заперечення на нього за №1-58/299/ВК (а.с. 121 – 123 т. 1), за результатами розгляду якого Луцьким відділенням Офісу великих платників податків підприємство повідомлено, що встановлені перевіркою порушення є правомірними, а заперечення ДП «Луцький РЗ «Мотор» по даних порушеннях є необгрунтованими (а.с. 124 т.1).

Пунктом 56.18 статті 56 ПК України передбачено, що з урахуванням строків давності платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов'язання у будь-який момент після отримання такого рішення.

Частиною першою статті 6 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Згідно з нормами пункту 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень, щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 14.1.18 пункту 14.1 статті 14 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) бюджетне відшкодування - відшкодування від'ємного значення податку на додану вартість на підставі підтвердження правомірності сум бюджетного відшкодування податку на додану вартість за результатами перевірки платника, у тому числі автоматичне бюджетне відшкодування у порядку та за критеріями, визначеними у розділі V цього Кодексу.

Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначений статтею 200 ПК України.

Відповідно до пунктів 200.1-200.4 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов'язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 , така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.

При від’ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:

а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -

б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації,

в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

За правилами статті 200 ПК України сума бюджетного відшкодування залежить від показників податкового зобов’язання та податкового кредиту.

Згідно з підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України, серед іншого, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

Пунктом 198.2 статті 198 ПК України передбачено, що Датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пунктом 198.3 статті 198 ПК України встановлено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, право на нарахування податкового кредиту при придбанні товару (послуг) виникає у платника податків, якщо таке придбання здійснюється з метою використання їх в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку, при цьому до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів, а підставою для нарахування податкового кредиту є видана та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних податкова накладна із заповненням всіх обов’язкових реквізитів.

Судом встановлено, що спірні суми податкового кредиту з податку на додану вартість за період лютий, травень - липень 2015 року позивачем були сформовані на підставі фінансово-господарських операцій згідно діючих договорів, укладених з ТзОВ «Авіа Макс» від 17.04.2014 №242, ТзОВ НВП «Форсаж Плюс» від 10.04.2014 №212, від 27.04.2015 №278, ТзОВ «Технопідшипник» від 21.08.2012 №445 та додаткових угод до них (а.с. 129-138, а.с. 163- 168, а.с. 206 – 209, а.с. 245-250 т.1), за умовами яких позивачем були придбані підшипники та інші запасні частини до авіадвигунів та їх агрегатів, а також спеціальні матеріали, перелік товару вказаний в Специфікаціях, які є невід’ємною частиною даних договорів, найменування, кількість, асортимент, ціна постачання товару визначаються згідно з видатковими накладними.

Факт придбання зазначених товарів та правомірності формування сум податкового кредиту по даних операціях позивач підтверджує первинними документами бухгалтерського обліку, які наявні в матеріалах справи: копіями договорів, видатковими накладними, податковими накладними, зареєстрованими в Єдиному державному реєстрі податкових накладних, актами приймання- передачі ТМЦ, факт проведення розрахунків за товар – відповідними платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи (а.с. 129-250 т.1).

Статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено вимоги до первинних документів, які є підставою для бухгалтерського обліку. Такі первинні документи повинні мати обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Первинні документи, що підтверджують господарські операції позивача та ТзОВ «Авіа Макс», ТзОВ НВП «Форсаж Плюс» та ТзОВ «Технопідшипник» відповідають зазначеним вимогам законодавства, оскільки містять усі вищевказані реквізити.

Відповідачем не доведено, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, чи ґрунтуються на інших документах, недійсність яких встановлена судом, а тому зазначені документи є підставою для бухгалтерського обліку.

З урахуванням вищезазначених положень чинного законодавства та обставин справи суд вважає, що позивачем правомірно віднесено до складу податкового кредиту в податкових деклараціях за лютий, травень, червень та липень 2015 року сум податку на додану вартість, що сплачені в ціні товару, придбаного у даних контрагентів.

разом з тим, суд зазначає, що встановлену в ході проведення перевірки дефектність документів таку як невідповідность дати та номеру договору у видаткових накладних та платіжних дорученнях, наданих для перевірки, актах прийому-передачі, а також те, що в актах не ідентифікована особа, яка їх підписала від підприємства не можна розглядати як самостійну підставу для неможливості відображення в податковому обліку даних згідно цієї операції за наявності інших первинних документів, які підтверджують факт її виконання.

Водночас в Акті перевірки відповідачем не зафіксовані порушення підприємством правил ведення бухгалтерського та податкового обліку.

Суд не приймає до уваги висновки відповідача, наведені в Акті перевірки, про відсутність правових підстав для формування податкового кредиту з ПДВ у зв’язку з наявністю негативної податкової інформації відносно постачальників попередніх ланок у ланцюгах постачання, а також, що дані постачальники не знаходяться за юридичною адресою, не подавали звітність до податкового органу, не сплачували податки до бюджету, у них відсутні трудові ресурси, складські приміщення, транспортні засоби, необхідні для здійснення господарської діяльності, у ланцюгах постачання відсутнє придбання, реалізація товару та вбачається проведення транзитних фінансових потоків, спрямованих на здійснення операцій надання податкової вигоди переважно з контрагентами, які не виконують свої податкові зобов’язання, з метою штучного формування валових витрат та податкового кредиту, які не мають реального товарного характеру, з наступних підстав.

Відповідно до пунктів 36.1, 36.5 статті 36 Податкового кодексу України податковим обов'язком визнається обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи. Відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Також, суд вважає, що при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні оцінюватися відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відтак, не є обов'язковою передумовою для визначення податковим органом грошових зобов'язань по господарських операціях, які укладалися за ланцюгом між попередніми посередниками, через ланцюг яких декларувався рух товарів чи послуг, нібито придбаних останнім у такому ланцюгу платником податку. При цьому відносини між учасниками попередніх ланцюгів постачань товарів та послуг не мають безпосереднього впливу на дослідження факту реальності господарської операції, вчиненої між останнім у ланцюгу постачань платником податків та його безпосереднім контрагентом.

Крім цього, платник податку на додану вартість – отримувач послуг на час здійснення господарської операції із придбання товару не має обов'язку та повноважень здійснювати контроль за дотриманням його контрагентом, який зареєстрований у встановленому законом порядку як юридична особа та зареєстрований платником податків, вимог законодавства щодо здійснення господарської діяльності, дотримання вимог податкового законодавства тощо і в подальшому зазнавати певних негативних наслідків за можливу неправомірну діяльність вказаного суб'єкта господарювання. При цьому такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів.

Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

Даний факт узгоджується із практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у справі “БУЛВЕС” АД проти Болгарії” (заява №3991/03) Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 22,01.2009 зазначив, що платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати. Крім того, Європейський Суд з прав людини в рішенні також зазначив, що платник податку не повинен нести наслідків невиконання постачальником його зобов’язань зі сплати податку і в результаті сплачувати ПДВ другий раз, а також сплачувати пеню. На думку Суду, такі вимоги стали надмірним тягарем для платника податку, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та вимогами захисту права власності.

Також згідно з рішенням у справі «Інтерсплав проти України» (заява №803/02) Європейський Суд вказав, що у разі наявності у державних органів інформації про зловживання в системі оподаткування конкретною компанією, вони повинні застосовувати відповідні заходи саме до цього суб’єкта, а не розповсюджувати негативні наслідки на інших осіб при відсутності зловживання з їх боку.

Слід зазначити, що якщо контрагент (постачальник по ланцюгу) не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Крім того, відповідачем суду не представлено судових рішень, щодо визнання договорів, які укладались визначеними суб’єктами господарювання, нікчемними правочинами, а також доказів, які підтверджують наведені відповідачем обставини щодо наявності досудового розслідування відносно службових осіб ТзОВ «Авіа Макс» та наявності зв’язку встановлених у його ході обставин щодо взаємовідносин позивача з даним контрагентом саме до спірних правовідносин, чи інших доказів, які підтверджують початок досудового розслідування таких протиправних дій або вироків судів, що набрали законної сили, за обвинуваченням осіб у вчиненні кримінальних правопорушень.

Крім того, як слідує із Акту перевірки, відповідач вказує на відсутність товарно-транспортних накладних чи інших документів, які підтверджують постачання товару позивачу, та сертифікатів якості, засвідчених печаткою контрагента – постачальника товару, надання яких передбачено умовами договорів, а також про порушення підприємством вимог пункту 44.6 статті 44 ПК України.

В зв’язку з вищевикладеним суд зазначає наступне.

Пунктом 44.6 статті 44 ПК України передбачено, що у разі, якщо до закінчення перевірки або у терміни, визначені в абзаці другому пункту 44.7 цієї статті платник податків не надає посадови особам контролюючого органу, які проводять перевірку, документи (незалежно від причин їх ненадання, кріс випадків виїмки документів або іншого вилучення правоохоронними органами), що підтверджують показники, відображені таким платником податків у податкові звітності, вважається, що такі документи були відсутні у такого платника податків на час складання такої звітності.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем для перевірки були надані копії договорів, видаткових, податкових накладних, платіжних доручень, тобто первинних документів, на підставі яких формуються дані податкового обліку з віднесення сум до складу податкового кредиту відповідно до ПК України, при цьому контролюючим органом в Акті перевірки не висловлено зауважень щодо їх неповноти чи недостовірності.

Водночас товарно-транспортні накладні, сертифікати якості є додатковими документами, які можуть підтверджувати факт поставки товару та виконання умов договору. Проте, ні в Акті перевірки, ні в запереченнях на позов відповідачем не зазначено, що такі документи додатково витребовувались у позивача шляхом надіслання на його адресу письмових запитів. Наведене свідчить, що наданих ДП «Луцький РЗ «Мотор» для перевірки документів було достатньо для прийняття відповідного рішення.

Крім того, зазначені документи були представлені суду представником позивача в ході розгляду даної справи (а.с. 103-105, а.с. 108-111, а.с. 113, а.с.115-116, а.с. 118-119, а.с. 121-122, а.с. 125, а.с. 127-130, а.с. 136-138,а.с. 147-150, а.с. 153 т. 2).

Суд вважає безпідставними посилання відповідача на ту обставину, що в податкових накладних, на підставі яких були сформовані спірні суми податкового кредиту, не зазначено коду товарів згідно УКТ ЗЕД, оскільки відповідна норма Закону України «Про внесення змін до ПК України щодо покращення інвестиційного клімату в Україні вступила в дію з 01.01.2017.

Також суд враховує, що однією з обов'язкових умов для формування податкового кредиту є їх зв'язок з господарською діяльністю платника.

Як слідує із матеріалів справи, ДП «Луцький РЗ «Мотор» є підприємством оборонної промисловості, який здійснює ремонт авіаційних двигунів, та на якому запроваджена чітка система контролю і обліку операцій з постачання авіа запчастин та їх використання у виробництві, із залученням великої кількості фахівців до вказаних процесів, сплати податків та зборів до бюджетів усіх рівнів, а також використання продукції в процесі ремонту авіаційних двигунів.

В матеріалах справи наявні представлені позивачем докази, що підтверджують фактичне надходження товарно-матеріальних цінностей під час господарської діяльності від ТзОВ «Авіа Макс», ТзОВ НВП «Форсаж Плюс» та ТзОВ «Технопідшипник», порядок придбання, обліку, використання та списання авіаційних запчастин та спеціальних товарів, зокрема, Свідоцтво про ідентифікацію виробника (постачальника) продукції для Збройних Сил України від 15.03.2001 №384, Сертифікат схвалення організації з технічного обслуговування та ремонту авіаційних двигунів, Атестат виробництва, картки складського обліку матеріалів, акти приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей завідувачем складу від постачальника, акти звірки платіжних операцій, відомості поповнення постійного запасу інструментів, Схему порядку використання продукції, Порядок використання продукції запасних частин,які придбані за договорами у постачальників, наряди-замовлення на проведення капітального ремонту авіадвигуна, накладні на отримання вантажу, акти приймання-передачі товарно-матеріальних цінностей, сертифікати якості, товарно-транспортні накладні, експрес-накладні, акти на отримання багажу, паспорти на підшипник, журнал обліку ввозу на підприємство ТМЦ іншими організаціями, накладні, карти якості, картки складського обліку матеріалів, наряд-замовлення.(а.с. 64-224 т. 2).

Таким чином, висновки податкового органу про завищення позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість за лютий, травень, червень та липень 2015 року на загальну суму 423996,00 грн. суд вважає безпідставними.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується також з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та «Вуліч проти Швеції» Суд визначив, що адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.

Проаналізувавши чинне законодавство, обставини справи, а також наявні в матеріалах справи та досліджені докази суд вважає, що відповідач як суб’єкт владних повноважень не виконав обов’язку щодо доведення правомірності винесення оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

Згідно із частиною першою статті 94 КАС України (із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо сплати судового збору» від 22.05.2015 № 484-VIII, який набрав чинності 01.09.2015), якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відтак, на користь позивача слід присудити за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в розмірі 7134,46 грн., сплачений згідно платіжного доручення від 03.03.2017 №5595 (а.с. 2), та який був зарахований до спеціального фонду Державного бюджету України.

Керуючись статтями 11, 17, 94, 158, частиною третьою статті 160, статтями 162, 163, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Податкового кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити повністю.

Присудити на користь Державного підприємства "Луцький ремонтних завод "Мотор" за рахунок бюджетних асигнувань Офісу великих платників податків Державної фіскальної служби судовий збір в розмірі 7134 (сім тисяч сто тридцять чотири) гривні 46 копійок.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого статтею 186 КАС України. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Волинський окружний адміністративний суд. Апеляційна скарга на постанову подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови, яка буде складена у повному обсязі 19 квітня 2017 року. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Суддя О.А. Лозовський

Згідно з оригіналом:

Суддя О.А. Лозовський