Справа № 308/10004/16-а
Суддя: Дергачова Н. В.
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в особі головуючого судді Дергачової Н.В., при секретарі судового засідання Меркуловій Ю.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ужгороді адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 сільської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3, про визнання протиправним і скасування рішення 8 сесії 7 скликання ОСОБА_2 сільської ради б/н від 15 червня 2016 року, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до відповідача ОСОБА_2 сільської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3, про визнання протиправним і скасування рішення 8 сесії 7 скликання ОСОБА_2 сільської ради б/н від 15 червня 2016 року.

В обґрунтування позову позивач зазначив наступне.

Рішенням ОСОБА_2 сільської ради Ужгородського району № Б/Н о від 15 червня 2016 року, до юрисдикції якої, як органу місцевого самоврядування, входить с. Глибоке Ужгородського району Закарпатської області, надано дозвіл гр. ОСОБА_3 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, наміченої у власність, орієнтовною площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства в із земель запасу сільської ради (біля АЗС) в с. Глибоке, на території в ОСОБА_2 сільської ради.

При прийнятті рішення сільська рада керувалася ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування».

Позивач вважає зазначене рішення незаконним оскільки воно було прийняте ОСОБА_2 сільрадою в супереч вимог п. 17 ст. 46 «Сесія ради» ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», а саме без участі у роботі сесії заявника, депутата сільради, претендента на спірну земельну ділянку, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 В.Ю., та без виклику і участі на сесії заявника і претендента на цю спірну земельну ділянку, яку просив надати йому в обмін на аналогічну отриману ним у с. Руські Комарівці Ужгородського р-ну, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_1 Ю.В.

Сільською радою не були враховані рішення зборів жителів с. Глибоке щодо земельної ділянки.

З врахуванням того факту, що 31 березня 2016 року заяви ОСОБА_3, ОСОБА_1, ОСОБА_4, та ОСОБА_5, так і не були розглянуті із-за конфліктної ситуації стосовно земельної ділянки та її подальшого статусу та було прийнято рішення нікому не надавати цю земельну ділянку і залишити її в землях запасу, а питання щодо спірної земельної ділянки вирішити на черговій сесії, голова сільради та депутати сільради відповідно до вимог ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» до 15 червня 2016 року мали передати це питання до відповідної земельної комісії виконкому сільради, яка мала дослідити та зясувати позиції Короля, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_5 з приводу виділення їм спірної земельної ділянки та її мети використання, зясувати це питання із мешканцями села Глибоке, зібрати відповідну документацію - викопіровку ділянки, додаткові заяви вказаних осіб із зазначенням мети використання ділянки, однак вимог зазначеної норми вказаного Закону України не виконали.

При вирішенні спірного питання щодо подальшого статусу спірної земельної ділянки голова ради та депутати сільради мали керуватися, однак проігнорували, не виконали, а діяли в супереч вимог та з порушенням таких матеріальних норм ст. ст. 2, 3, 4, 5, 6, 8, 26, 46 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

З урахуванням викладеного позивач просить суд рішення Рускокомарівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області б/н від 15 червня 2016 року, яким надано дозвіл гр.. ОСОБА_3 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, наміченої у власність, орієнтованою площею 0,25 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільської ради (біля АЗС) в с. Глибоке, на території ОСОБА_2 сільської ради, визнати протиправним та скасувати.

Позивач та її представник ОСОБА_6 позов підтримали у повному обсязі та просили його

задовольнити. У судові дебати ані позивач, ані її новий представник ОСОБА_7 не прибули, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи були судом повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_2 сільської ради позов не визнала просила суд відмовити у його задоволенні, подала заяву про завершення розгляду спарви за її відсутності.

Третя особа та її представник позов не визнали з підстав зазначених у письмових запереченнях, просили суд відмовити у задоволенні позову, завершити розгляд справи за їх відсутності.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Щодо підсудності цієї категорії справ місцевому загальному суду як адміністративному суду суд зазначає наступне.

Як зазначено у п. 12 Постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про окремі питання юрисдикції адміністративних судів» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Пленуму Вищого адміністративного суду України від 14 лютого 2014 року № 2, від 15 травня 2014 року № 6, від 22 травня 2015 року № 6, з аналізу норм статті 26 Закону N 280/97-ВР, статті 6 Закону України від 9 квітня 1999 року N 586-XIV "Про місцеві державні адміністрації", частини першої статті 116 Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року N 2768-III випливає, що управління та розпорядження державним і комунальним майном є організаційно-правовою діяльністю суб'єктів владних повноважень - органів державної влади та органів місцевого самоврядування, які здійснюють її шляхом прийняття актів з дотриманням встановленої процедури.

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року N 435-IV, статті 148 Господарського кодексу України від 16 січня 2003 року N 436-IV власниками землі є держава, ОСОБА_8 Крим та територіальні громади. Конституційний Суд України в Рішенні від 1 квітня 2010 року N 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів "а", "б", "в", "г" статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в тому числі щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень.

Земельні спори фізичних чи юридичних осіб з органом місцевого самоврядування як суб'єктом владних повноважень, пов'язані з оскарженням його рішень, дій чи бездіяльності, належать до публічно-правових спорів, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Відповідно до статті 69 Закону України від 16 жовтня 1996 року N 422/96-ВР "Про Конституційний Суд України" рішення і висновки Конституційного Суду України рівною мірою є обов'язковими до виконання.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 11.10.2016 року у справі 21-1625а/806/3787/13-а до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Аналогічна правова позиція також була висловлена колегією суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України у постанові від 19 січня 2016 року (справа N 21-3690а15) у справах цієї категорії.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що справа цієї категорії підсудна місцевому загальному суду як адміністративному суду.

Що ж стосується суті спору, судом встановлено наступне.

21.03.2016 року третя особа ОСОБА_3 звернувся до голови ОСОБА_2 сільської ради із проханням надати земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,25 га в селі Глибоке (біля заправки).

Із аналогічною заявою від 24.03.2016 року щодо цієї самої земельної ділянки до голови ОСОБА_2 сільської ради також зверталася і позивач ОСОБА_1.

Схожа заява про надання цієї ж земельної ділянки на заміну раніше виданої у с. Руські Комарівці на

земельну ділянку у с. Глибоке 30.03.2016 року також була подана ОСОБА_5.

Як вбачається з матеріалів справи, які були досліджені судом у оригіналі в ході розгляду справи, рішенням 8 сесії 7 скликання ОСОБА_2 сільської ради від 15 червня 2016 року б/н «Про надання дозволу на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» було надано дозвіл гр. ОСОБА_3 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, наміченої у власність, орієнтовною площею 0,25 га. для ведення особистого селянського господарства із земель запасу сільської ради (біля АЗС) в селі Глибоке, на території ОСОБА_2 сільської ради. Визначено, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки слід оформити у відповідності до вимог чинного законодавства та подати на затвердження. Приступити до використання земельної ділянки після реєстрації права власності на земельну ділянку.

За заявою від 24.06.2016 року № 77/02-09 депутати ОСОБА_1 та ОСОБА_4 звернулися до голови Руськомарівської сільської ради із проханням розібратися по заявах про надання цієї земельної ділянки в с. Глибоке біля АЗС, так як незгідні з прийняттям рішення про передачу землі ОСОБА_3

За заявою від жителів с. Глибоке від 01.07.2016 року № 79/02-09 жителі, список яких не зазначений, було від руки дописане посилання на ці списки у копії наданій суду, проте це посилання взагалі відсутнє у дослідженому судом оригіналі, йдеться про наполегливе прохання жителів залишити цю земельну ділянку як площадку для дітей.

Суду надана копія заяви від жителів с. Глибоке на імя голови Руськомарівської сільської ради яка не відповідає оригіналу, у дослідженому судом оригіналі наявні лише 109 підписів, за якою громадяни вимагали відмінити рішення с/ради про виділення земельної ділянки біля бензозаправки в приватну власність земельну ділянку не виділяти нікому.

Слід зазначити, що ця заява містить лише прізвище, імя та по батькові цих громадян, проте не містить місця їх проживання, дати народження, що унеможливлює їх повну ідентифікацію та віднесення саме до мешканців с. Глибоке, як це зазначено у заяві.

Суду також наданий протокол зборів жителів села Глибоке від 05.07.2016 року, на яких були присутні 60 чоловік та які розглядали питання про рішення сесії про надання земельної ділянки жителю с. Глибоке ОСОБА_3, заяв ОСОБА_4, ОСОБА_1, ОСОБА_5 та на яких було прийнято пропозицію відмінити рішення сесії про виділення земельної ділянки ОСОБА_3 та перевести її в статус спортмайданчика і винести дане питання на сесію сільської ради.

В ході розгляду зазначеної справи судом також було зясовано, що позивачеві ОСОБА_1 за рішенням девятої сесії пятого скликання ОСОБА_2 сільської ради від 19.12.2007 року «Про надання дозволу на складання проекту відводу земельних ділянок» було надано дозвіл на складання проекту відводу земельної ділянки площею 0,18 га в межах села Глибоке в контурі 594-595 для ведення особистого селянського господарства.

Судом також було встановлено, що позивач - ОСОБА_1 раніше також зверталася до ОСОБА_2 сільської ради із заявою про виділення їй у власність саме цієї спірної земельної ділянки для комерційних цілей.

Крім того, відповідно до абз. 3, 4 п. 5.28, 5.32 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України від 19 червня 1996 р. № 173 станції технічного обслуговування і ремонту автомобілів, автозаправочні станції (АЗС) слід розміщувати в промислових і комунально-складських зонах, на магістральних вулицях і дорогах за межами житлового району.

Відстані від наземних і наземно-підземних гаражів, відкритих стоянок, призначених для постійного і тимчасового зберігання легкових автомобілів, і станцій технічного обслуговування з урахуванням проїздів до них, до житлових і громадських будівель, а також до ділянок шкіл, дитячих ясел-садків, лікувальних закладів стаціонарного типу і закладів відпочинку слід приймати не менше наведених у додатку N 10.

Відстань від автозаправочних станцій з підземними резервуарами для зберігання рідкого палива до меж ділянок дитячих дошкільних закладів, загальноосвітніх шкіл, шкіл-інтернатів, лікувально-профілактичних закладів, до стін житлових та інших громадських будівель і споруд, дитячих ігрових майданчиків і місць відпочинку населення слід приймати за розрахунком забруднення атмосферного повітря шкідливими викидами АЗС, але не менше 50 м.

Як зазначив сам позивач спір щодо земельної ділянки, яка знаходиться біля АЗС виник саме через не виділення її під дитячий ігровий майданчик, що з урахуванням вищезазначених санітарних правил взагалі є неприпустимим.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що спір у цій справі фактично виник саме між депутатами Рускокомарівської сільської ради ОСОБА_1, ОСОБА_5 та ОСОБА_3 щодо виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в селі Глибоке (біля заправки).

Згідно з частиною першою статті 124 Земельного кодексу України (далі - ЗК) передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частиною першою статті 122 ЗК передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону (частина перша статті 116 ЗК).

За правилами частини першої статті 123 ЗК надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється, зокрема, органами місцевого самоврядування на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у випадках, передбачених законом, або на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки. При цьому розроблення такої документації здійснюється на підставі дозволу, наданого органом місцевого самоврядування, відповідно до повноважень, передбачених статтею 122 цього Кодексу.

Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки (частина друга статті 123 ЗК).

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні (частина третя статті 123 ЗК).

Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 цього Кодексу.

Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування (частина шоста статті 123 ЗК).

Рішенням про надання земельної ділянки у користування за проектом землеустрою щодо її відведення здійснюються: затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; вилучення земельних ділянок у землекористувачів із затвердженням умов вилучення земельних ділянок (у разі необхідності); надання земельної ділянки особі у користування з визначенням умов її використання і затвердженням умов надання, у тому числі (у разі необхідності) вимог щодо відшкодування втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (частина десята статті 123 ЗК).

Підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (частина тринадцята статті 123 ЗК).

Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду (частина чотирнадцята статті 123 ЗК).

Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що ними встановлені підстави, порядок, строки передачі земельної ділянки у користування (оренду) громадян та органи, уповноважені розглядати ці питання. Вони передбачають, зокрема, що для передачі земельної ділянки у користування (оренду) зацікавлена особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких визначені в статті 123 ЗК органи приймають одне з відповідних рішень. Отримання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не означає позитивного рішення про надання її у користування (оренду).

Спірна земельна ділянка відноситься до власності ОСОБА_2 територіальної громади, тобто відноситься до обєктів комунальної власності, що знаходиться у віданні першого відповідача. Зазначений факт не заперечувався сторонами, тому відповідно до ч. 3 ст. 72 КАС України може не доказуватись.

Тому, приймаючи рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення такої земельної ділянки у порядку безоплатних норм приватизації тертій особі Король ОСОБА_2 сільська рада діяла у межах визначеної законом компетенції.

Необхідно особливо звернути увагу, що вказана компетенція відноситься до так званих дискреційних повноважень, які полягають у здійсненні адміністративного розсуду, коли уповноважений орган не потребує узгоджувати свої рішення з будь-яким іншим субєктом. Це означає, що при зверненні одночасно декількох осіб із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо однієї і тієї ж земельної ділянки, саме уповноважений орган визначає якому із заявників надати перевагу у наданні рішення щодо надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою.

Не можна взяти до уваги твердження позивача, що питання про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо спірної ділянки (у звязку із бажанням декількома особами отримати такий дозвіл одночасно) мало бути передано на попереднє вивчення «до відповідної земельної комісії виконкому сільради» й це нібито випливає зі ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». На підтвердження цього позивач посилається на пп. 5 п. «б» ч. 1 ст. 33 закону. Однак за змістом цієї норми до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження з вирішення земельних спорів у порядку, встановленому законом.

У контексті цього необхідно звернути увагу, що вказане повноваження відноситься до делегованих, однак позивачем не доведено, що таке було делеговано на момент виникнення спірних відносин (доказів уповноваження як то рішення у матеріалах справи відсутнє).

Крім цього, порядок вирішення земельних спорів визначається Главою 25 ЗКУ.

Так, відповідно до ст. 158 ЗКУ земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, вирішує земельні спори щодо меж земельних ділянок за межами населених пунктів, розташування обмежень у використанні земель та земельних сервітутів. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом.

Тобто зі змісту ст. 158 ЗКУ випливає, що земельні спори виникають між власниками землі та землекористувачами. Позивач зазначає, що спір виник у зв'язку з тим, що нею, депутатами ОСОБА_4 та ретьою ососбою депутатом ОСОБА_3 було подано клопотання про виділення однієї і тієї ж земельної ділянки. Водночас жодна із зазначених осіб не є власниками цієї земельної ділянки, їх землекористувачами, або власниками суміжних земельних ділянок, тому земельний спір фактично між ними відсутній.

Ст. 158 ЗКУ встановлюється коло земельних спорів, які вирішуються органами місцевого самоврядування, а спір з приводу надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою до таких не відноситься.

Крім цього, як було зазначено вище на підставі норм ЗКУ компетентним органом на прийняття рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою є сільська рада, а не структурні органи виконавчого комітету ради. Тому відповідачем не було порушено порядку прийняття спірного рішення, а виконавчий комітет немає повноважень щодо вирішення питання про те, хто має переваги у задоволенні клопотання про виділення земельної ділянки (адже це відноситься до дискреційних повноважень сільської ради як органу місцевого самоврядування).

Відповідачем при прийнятті спірного рішення враховану ту обставину, що позивач вже раніше отримав дозвіл на виготовлення проекту землеустрою на виділення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у межах села Глибоке Ужгородського району Закарпатської області.

Вищенаведене свідчить, що відповідач при прийнятті спірного рішення виходив з того, що позивач на відміну від третьої особи вже у минулому виявив бажання отримати земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства у межах с.Глибоке та їй було надано право розробляти відповідний проект землеустрою на ділянку у розмірі 0,18 га, а відтак прийняв рішення обґрунтовано та неупереджено, добросовісно та розсудливо, з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав та свобод позивача, тобто пропорційно.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Позивачем подано у якості доказів протиправності рішення про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою заяви ОСОБА_1 від 24.06.2016 р., заяви жителів с. Глибоке від 01.07.2016 р.. від 02.07.2016 р.. протокол зборів жителів с. Глибоке від 05.07.2016 р.

Дані докази не існували на момент прийняття спірного рішення так як були складенні після прийняття спірного рішення від 15.06.2016 р., а відтак на момент прийняття рішення відповідач не міг враховувати їх зміст.

Поряд з цим скасувати своє спірне рішення, як просять окремі жителі у своїх зверненнях, відповідач також не міг у зв'язку з тим, що воно є ненормативним актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання (бо третя особа приступила до його виконання, уклавши договір з відповідною організацією на виготовлення відповідного проекту). За органами місцевого врядування законодавець закріпив право на зміну та скасування власних рішень. Таке право випливає із конституційного повноваження органів місцевого самоврядування самостійно вирішувати питання місцевого значення шляхом прийняття рішень, що є обовязковими до виконання на відповідній території, оскільки вони є суб'єктами правотворчості, яка передбачає право формування приписів. їх зміну чи скасування.

У той же час у статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

Цей принцип знайшов своє відображення у статті 74 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно з якою органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами.

Таким чином, органи місцевого самоврядування не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення.

Ненормативні правові акти місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вони вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, а тому не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

Така правова позиція зайнята у Рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16.04.2009 р. у справі №1-9/2009 та у постанові Верховного суду України від 04.062013 р. у справі № 21-64а 13.

Стаття 8 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачає, що загальні збори громадян за місцем проживання є формою їх безпосередньої участі у вирішенні питань місцевого значення. Рішення загальних зборів громадян враховуються органами місцевого самоврядування в їх діяльності.

Однак відповідно до ч. 3 ст. 8 цього закону порядок проведення загальних зборів громадян за місцем проживання визначається законом та статутом територіальної громади. Однак на сьогодні в законодавстві України нормативно-правового акту на рівні закону щодо проведення загальних зборів громадян не прийнято. Поряд з цим відповідно ст. 146 Конституції України питання організації місцевого самоврядування визначається законом.

У протоколі зборів жителів села Глибоке від 05.07.2016 р. відсутнє посилання на правові норми, які регламентують порядок проведення таких зборів, а позивачем не доведено, що воно прийняте у відповідності до порядку, встановленому законом.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимим доказами, що її право порушене, оскільки вона взагалі не має права на повторне безоплатне отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, позивачем також не доведено наявність порушень із боку відповідача щодо прийняття оскаржуваного рішення та наявність можливості і підстав для передачі цієї земельної ділянки під дитячий майданчик або спортивний майданчик у безпосередній наближеності до АЗС, відтак у задоволенні позову слід відмовити.

Витрати із сплати судового збору у розмірі 551,20 грн. у відповідності до ст. 94, 98 КАС України слід покласти на позивача.

Відповідно до п. 1 ч. 1, ч. 2 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. У випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми;

в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Проте, оскільки відповідне клопотання до суду від позивача не надходило, питання щодо повернення помилково зайве сплаченого судового збору у розмірі 28,80 грн. судом не вирішується.

Керуючись ст.ст. 11, 70, 71, 86, 94, 98, 106-163,185-186 КАС України, ст. 122, 123, 124, 158 ЗК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити повністю у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 сільської ради, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - ОСОБА_3, про визнання протиправним і скасування рішення 8 сесії 7 скликання ОСОБА_2 сільської ради б/н від 15 червня 2016 року.

Судові витрати у відповідності до ст. 94, 98 КАС України покласти на позивача.

Апеляційна скарга подається до адміністративного суду апеляційної інстанції через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_9