Справа № 815/5560/16
Суддя: Стас Л.В.
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 квітня 2017 р. Справа № 815/5560/16

Категорія: 8.1 Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К. С.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

доповідача - судді Стас Л.В.

суддів - Турецької І.О., Косцової І.П.

за участю секретаря - Худика С.А.

за участю представника апелянта - Кисельова О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комінтерновської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" до Комінтернівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №20 від 29.09.2016 року про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та зобов'язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" звернувся з позовом до Комінтернівської ОДПІ Головного управління ДФС в Одеській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення Комінтернівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області від 29.09.2016 року № 20 про виключення Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" (67351, Одеська обл., Березівський район, село Донське, вулиця Виноградна, будинок 2,А, ) з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування; зобов'язати Комінтернівську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС в Одеській області поновити реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" (67351, Одеська обл., Березівський район, село Донське, вулиця Виноградна, будинок 2,А, ) суб'єктом спеціального режиму оподаткування з 01.09.2016 року.

В обґрунтування позову зазначив, що для здійснення господарської діяльності, зокрема, для виготовлення власної сільськогосподарської продукції та її подальшої реалізації, позивач використовує орендовані земельні ділянки, що не спростовувалось в рішенні відповідача. Разом з цим, позивач вказує, що податкове законодавство пов'язує виникнення прав та обов'язків платників податків не з фактом укладення договору (оскільки сам собою факт укладення договору не є об'єктом оподаткування), а з фактом здійснення господарської операції. Тобто, податкове законодавство не вимагає державної реєстрації договорів оренди (суборенди) земельних ділянок як обов'язкової ознаки для кваліфікації відповідних ділянок як таких, що знаходяться в користуванні сільського господарського товаровиробника, а тому дефекти оформлення відповідних договорів не можуть впливати на можливість користуватись спеціальним режимом оподаткування.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року - позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано рішення Комінтернівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області від 29.09.2016 року №20 про виключення Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування.

Зобов'язано Комінтернівську об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС в Одеській області поновити реєстрацію Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" (67351, Одеська обл., Березівський район, село Донське, вулиця Виноградна, будинок 2,А, ) як суб'єкта спеціального режиму оподаткування з 01.09.2016 року.

В апеляційній скарзі, Комінтернівська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС в Одеській області , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить постанову суду від 14 грудня 2016 року -скасувати, прийняти нову постанову про відмову в задоволенні позову.

Колегія суддів, заслухавши доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" зареєстроване як юридична особа 17.08.2004 року та здійснює зокрема, такий вид діяльності, як 01.11 - вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур (а.с.10-14,152-153).

Позивач є платником спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість в сфері сільського господарства з 06.09.2004 року.

Як встановлено судом, позивачем впродовж січня-вересня 2016 року подавались до Березівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області та до Комінтернівської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області (Березівське відділення) податкові декларації з податку на додану вартість за спеціальним режимом оподаткування діяльності у сфері сільського господарства (а.с.15-68).

29.09.2016 року Комінтернівською ОДПІ Головного управління ДФС в Одеській області прийнято рішення №20 (за формою № 6-РРС) про виключення сільськогосподарського підприємства - ТОВ "Агрофірма Основа" з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування (а.с.69-72,154-157).

Спірне рішення №20 від 29.09.2016 року про виключення сільськогосподарського підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування базується на тому, що комісією при аналізі реєстраційних даних та господарської діяльності підприємства встановлено наступні ризики: ТОВ "Агрофірма Основа" використовується земельна ділянка загальною площею 2143,5589 га на підставі договорів оренди з власниками земельних часток (паїв), та із загальної площі землі, яка перебуває в користуванні в 2016 році у підприємства - 24,12 відсотків від загальної площі (517,1367), яка перебуває у користуванні пройдено державну реєстрацію, із площі 517,1367 га - 456,41 га, відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, передано іншому суб'єкту господарювання на правах суборенди, таким чином, у користуванні позивача у 2016 році лише 60,72 га, право оренди на які оформлено належним чином (відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта №68591547 від 21.09.2016 року, яка додається до Протоколу №47 від 27.09.2016 року на 88 аркушах).

Посилаючись на це та на положення п.209.6 ст.209 Податкового кодексу України, відповідач зазначає у рішенні, що вбачаються ризики подальшого застосування спеціального режиму оподаткування ПДВ.

Крім того, як зазнається у рішенні № 20 від 29.09.2016 року, сільськогосподарські підприємства, які орендують земельні ділянки для ведення сільськогосподарської діяльності, відповідно до розділу ІІ Закону України "Про оренду землі" мають в обов'язковому порядку укладати договори оренди землі з орендодавцем; відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право оренди землі виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, сільськогосподарська продукція, вироблена (вирощена) на земельних ділянках, право оренди, якими не підтверджено даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, не може вважатися власно виробленою з метою застосування спеціально режиму оподаткування ПДВ.

Також, у вказаному рішенні зазначається, що сільськогосподарське підприємство протягом 12 послідовних звітних періодів надавало податкову звітність; мало сукупну вартість поставок всіх товарів (послуг) 9440893,0 грн., що перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів (послуг); реєстраційна заява платника податку на додану вартість за формою №1-ПДВ та заява про зняття сільськогосподарського підприємства з реєстрації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість за формою №3-РС сільськогосподарським підприємством до контролюючого органу не подана.

Таким чином, причинами зняття з реєстрації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування та/або реєстрації як платника податку на додану вартість на загальних підставах у рішенні визначено те, що за результатами наведеної інформації комісія дійшла висновку, що згідно з п.209.11 ст.209 Податкового кодексу України, якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то контролюючий орган виключає таке підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та може повторно включити його до такого реєстру після закінчення наступних 12 послідовних звітних податкових періодів за наявності підстав, визначених цією статтею.

В оскаржуваному позивачем рішенні міститься посилання на висновки комісії, створеної відповідачем відповідно до наказу № 160 від 01 серпня 2016 року та на протокол №47 від 27.09.2016 року.

В свою чергу, з боку представника відповідача до суду було надано копію протоколу №47 від 27.09.2016 року робочої групи щодо можливих податкових ризиків платників ПДВ- ПП "Хлібопродукт", ТОВ "Агрофірма Основа" (а.с.158-178), у якому по ТОВ "Агрофірма Основа" при аналізі реєстраційних даних та господарської діяльності підприємства встановлені ті ж самі ризики та висновки комісії, які відображені у рішенні відповідача № 20 від 29.09.2016 року. Водночас у резолютивній частині протоколу №47 від 27.09.2016 року зазначається, що ТОВ "Агрофірма Основа" не виконується основна умова п.209.6 ст.209 Податкового кодексу України, а саме: постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах.

Таким чином, як вбачається з викладеного, підставою для прийняття відповідачем спірного рішення слугував протокол №47 від 27.09.2016 року із відповідними реєстраційними даними по підприємству позивача, у висновках якого комісією встановлено перевищення позивачем обсягу 25 відсотків поставок несільськогосподарських товарів відповідно до п. 209.11 ст. 209 та п. 209.12 ст. 209 ПК України.

Підпунктом 14.1.235 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України передбачено, що сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власно виробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.

Згідно пункту 209.1 статті 209 ПК України резидент, який провадить підприємницьку діяльність у сфері сільського і лісового господарства та рибальства та відповідає критеріям, встановленим у пункті 209.6 цієї статті (далі - сільськогосподарське підприємство), може обрати спеціальний режим оподаткування.

Відповідно до п.209.6 ст.209 ПК України, сільськогосподарським вважається підприємство, основною діяльністю якого є постачання вироблених (наданих) ним сільськогосподарських товарів (послуг) на власних або орендованих основних фондах, а також на давальницьких умовах, в якій питома вага вартості сільськогосподарських товарів/послуг становить не менш як 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Умови, за яких сільськогосподарське підприємство втрачає право застосування спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість, встановлені п.209.11 ст.209 ПК України

Пунктом 209.11 статті 209 ПК України визначено, що якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то: а) на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений цією статтею. Таке підприємство зобов'язане визначити податкове зобов'язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку; б) контролюючий орган виключає таке підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та може повторно включити його до такого реєстру після закінчення наступних 12 послідовних звітних податкових періодів за наявності підстав, визначених цією статтею; в) таке підприємство вважається платником зазначеного податку на загальних підставах з першого числа місяця, в якому було допущено таке перевищення.

Пунктом 209.12 статті 209 Податкового кодексу України передбачено, що сільськогосподарське підприємство виключається з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування у разі, коли: а) підприємство подає заяву про зняття його з реєстрації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування та/або про його реєстрацію як платника зазначеного податку на загальних підставах: б) підприємство підлягає реєстрації як платник податку на загальних підставах; в) щодо підприємства прийняте рішення про припинення шляхом ліквідації або реорганізації.

Отже, визначальним для встановлення права особи застосовувати спеціальний режим оподаткування податком на додану вартість є дотримання сільськогосподарським товаровиробником критерію щодо питомої ваги сільськогосподарських товарів, яка має становити не менше 75 відсотків вартості всіх товарів/послуг, поставлених протягом послідовних звітних податкових періодів сукупно.

Порядок реєстрації та анулювання реєстрації платників податку на додану вартість як суб'єктів спеціального режиму оподаткування врегульовано Положенням про реєстрацію платників податку на додану вартість, затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 14.11.2014 року № 1130, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17.11.2014 року за № 1456/26233 (надалі - Положення).

Відповідно до п. 6.21 розділу VI "Реєстрація платників податку на додану вартість як спеціального режиму оподаткування" Положення сільськогосподарське підприємство виключається з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування у разі, коли: а) підприємство подає заяву про зняття його з реєстрації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування та/або про його реєстрацію як платника ПДВ на загальних підставах; б) підприємство підлягає реєстрації як платник ПДВ на загальних підставах; в) щодо підприємства прийняте рішення про припинення шляхом ліквідації або реорганізації.

Згідно п.6.23 Положення, виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування на підставі, визначеній у підпункті "б" пункту6.21 цього розділу, може бути здійснене за самостійним рішенням контролюючого органу у порядку, визначеному пунктом 209.11 статті 209 розділу V Кодексу (пункт 6.11 цього розділу).

Пунктом 6.11 Положення визначено, що якщо суб'єкт спеціального режиму оподаткування поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг, то: на таке підприємство не поширюється спеціальний режим оподаткування, встановлений статтею 209 розділу V Кодексу. Таке підприємство зобов'язане визначити податкове зобов'язання з цього податку за підсумками звітного податкового періоду, в якому було допущено таке перевищення, і сплатити податок до бюджету в загальному порядку; контролюючий орган виключає таке підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та може повторно включити його до такого реєстру після закінчення наступних 12 послідовних звітних податкових періодів за наявності підстав, визначених статтею 209 розділу V Кодексу та цим Положенням; таке підприємство вважається платником ПДВ на загальних підставах з першого числа місяця, в якому було допущено таке перевищення.

Згідно із пунктом 6.13 вказаного Положення у випадку, визначеному пунктом 6.11 цього розділу, не пізніше 20 календарного дня з моменту досягнення перевищення сільськогосподарське підприємство зобов'язане подати до контролюючого органу, в якому воно зареєстроване як суб'єкт спеціального режиму оподаткування, заяву про зняття з реєстрації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість за формою N 3-РС (додаток 9), а також заяву про реєстрацію як платника податку на додану вартість на загальних умовах за формою № 1-ПДВ.

Пунктом 6.14 цього Положення передбачено, що якщо сільськогосподарське підприємство не подає заяви (заяв) у строки, встановлені пунктом 6.13 цього розділу, та контролюючий орган за результатами документальної невиїзної перевірки (на підставі поданих податкових декларацій), планової або позапланової виїзної перевірки встановить факт перевищення, то незалежно від строку, який пройшов із часу досягнення перевищення, контролюючий орган приймає рішення про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування за формою № 6-РРС (додаток 10). На підставі такого рішення контролюючий орган виключає сільськогосподарське підприємство з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, проводить реєстрацію такого підприємства як платника ПДВ на загальних умовах за процедурами перереєстрації.

У цьому випадку дата реєстрації платником ПДВ не змінюється, датою виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування є дата підписання рішення про виключення з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, датою, з якої сільськогосподарське підприємство вважається платником ПДВ на загальних підставах, є перше число місяця, в якому було допущено перевищення.

Відповідно до наданого позивачем витягу з Реєстру платників ПДВ, дата, з якої сільськогосподарське підприємство вважається платником ПДВ на загальних підставах - 01.09.2016 року (а.с.152-153).

Як вбачається оскаржуваного позивачем рішення, останнє прийнято відповідно до п.6.14 Положення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції стосовно того, що у випадку недотримання суб'єктом спеціального режиму оподаткування вимог пункту 209.11 статті 209 ПК України (тобто, якщо платник поставляє протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно несільськогосподарські товари/послуги, питома вага яких перевищує 25 відсотків вартості всіх поставлених товарів/послуг) та за умови неподання ним заяви про зняття з реєстрації як суб'єкта спеціального режиму оподаткування податком на додану вартість за формою № 3-РС, контролюючий орган приймає рішення про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування за формою № 6-РРС виключно за результатами документальної невиїзної перевірки (на підставі поданих податкових декларацій), планової або позапланової виїзної перевірки, оформленої відповідним актом, що встановить факт перевищення.

Однак, суд вірно зазначив, що доказів проведення відповідачем документальної невиїзної перевірки (на підставі поданих податкових декларацій), планової або позапланової виїзної перевірки позивача, за результатами якої було б встановлено факт перевищення 25% поставок несільськогосподарських товарів відповідно до п.209.11, п.209.12 ст.209 ПК України відповідачем суду не надано. Водночас, у своїх запереченнях відповідач не спростовує, що такої перевірки не проводилось останнім, посилаючись на висновки комісії (робочої групи), які відображені у протоколі №47 від 27.09.2016 року робочої групи щодо можливих податкових ризиків платників ПДВ- ПП "Хлібопродукт", ТОВ "Агрофірма Основа", у якому по ТОВ "Агрофірма Основа" при аналізі реєстраційних даних та господарської діяльності підприємства встановлені відповідні ризики. Тобто, в матеріалах справи замість акта чи довідки за результатами відповідної перевірки наявний документ - протокол робочої групи.

Отже, колегія суддів погоджується з думкою суду першої інстанції, що висновки, викладені відповідачем у відповідному протоколі робочої групи не можуть самі по собі, без проведення належної перевірки, породжувати негативні наслідки для ТОВ "Агрофірма Основа", що встановлення відповідачем податкових порушень, здійснюється лише за допомогою проведення камеральної, документальної планової або позапланової перевірок, про що складається відповідний акт (довідка), який в безумовному порядку у передбачені терміни направляється платнику податків.

Проте, відповідач по справі, приймаючи рішення про виключення позивача з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування не здійснив жодної з передбачених Податковим кодексом України та п.6.14 Положення перевірки, що, в свою чергу, свідчить про безпідставність прийняття оскаржуваного рішення та не встановлення належним чином податкових порушень, у тому числі і перевищення 25 відсотків вартості всіх поставлених ТОВ "АГРОФІРМА ОСНОВА" товарів.

Таким чином, суд дійшов вірного висновку, що відповідачем порушено процедуру, яка передбачена для винесення спірного рішення про виключення позивача з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування, оскільки жодних перевірок суб'єкта господарювання на предмет дотримання вимог ст.209 ПК України контролюючий орган не здійснював, що спричинило для платника податків ТОВ "Агрофірма Основа" негативні наслідки у вигляді позбавлення його без достатніх та належних правових підстав права користування спеціальним режимом оподаткування як сільськогосподарського підприємства.

Доводи апеляційної скарги стосовно того, що відділом аудиту Комінтернівської ОДПІ Головного управління ДФС в Одеській області здійснено невиїзну позапланову перевірку ТОВ "Агрофірма Основа" з питань правильності нарахування податку на додану вартість по взаємовідносинам з СФГ "Любава-1" за березень 2016 року, за результатами якої складено акт від 19.09.2016 року № 365/15-17-14-01-24-32993239, яким встановлено завищення суми від'ємного значення, що враховується до складу податкового кредиту наступного звітного періоду на 6412400 грн. за березень 2016 року, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вказаним актом не встановлювалось перевищення позивачем обсягу 25 відсотків поставок несільськогосподарських товарів відповідно до п. 209.11 ст. 209 та п. 209.12 ст. 209 ПК України.

Разом з цим, суд доречно звернув увагу на те, що зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що воно приймалося лише за результатами аналізу даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, та податковий орган фактично виходив з того, що сільськогосподарська продукція, вирощена позивачем на орендованих земельних ділянках на підставі договорів, щодо яких не здійснено державної реєстрації, не може вважатися продукцією власного виробництва.

При цьому, відповідач залишив поза увагою обставину того, що право оренди землі за договорами, укладеними до 1 січня 2013 року не підлягало реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, а тому частина договорів оренди ТОВ "АГРОФІРМА ОСНОВА" зареєстрована відповідними органами УДЗК відповідно до діючого на момент укладення договорів законодавства. Вказане підтверджується, зокрема копіями договорів оренди землі, які надані позивачем та містяться в матеріалах справи (а.с.146-151).

Відповідно до статей 125 та 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформляється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

З аналізу вказаних норм вбачається, що чинним законодавством передбачено обов'язкову реєстрацію речових прав (право власності на земельну ділянку, право постійного користування та право оренди) на земельні ділянки, а не реєстрацію таких договорів.

Крім того, Податковий кодекс України не деталізує вимог до правового титулу, відповідно до якого у особи виникає право користування земельною ділянкою, на якій розташовані сільськогосподарські угіддя, а також до правовстановлюючих документів, якими підтверджуються відповідні права на земельні ділянки.

З аналізу норм податкового законодавства вбачається, що під поняттям "оренди" розуміється "дія з надання основних фондів у користування за плату та на визначений строк, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства", що узгоджується з приписами статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", якою визначено, що господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

З огляду на вищевикладене, податковим законодавством для цілей оподаткування не встановлено обов'язковість формального оформлення договорів оренди. Підставою для оподаткування в даному випадку має значення саме вчинення конкретної господарської операції. Фактичне користування суб'єктом господарювання земельними ділянками, вирощування на них сільськогосподарської продукції, сплата за них орендної плати, є господарською операцією, яка визначена Податковим кодексом України як "оренда" незалежно від додержання формальної процедури реєстрації, яка є пріоритетною в цивільних правовідносинах.

Отже, податкове законодавство пов'язує виникнення прав та обов'язків платників податків не з фактом укладанням договорів (оскільки сам по собі факт укладання договору не є об'єктом оподаткування), а з фактом здійснення господарської операції.

Пунктом 209.11 ст.209 Податкового кодексу України визначено підстави, за яких на платника не поширюється спеціальний режим оподаткування, серед яких відсутня така підстава як порушення порядку державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, на яких вирощується сільськогосподарська продукція товаровиробником.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушення вимог законодавства щодо державної реєстрації договорів оренди земельних ділянок, за наявності встановленого факту реалізації платником фіксованого сільськогосподарського податку вирощених сільськогосподарських товарів на орендованих земельних ділянках в обсязі, не меншому, ніж 75 відсотків вартості всіх товарів, поставлених протягом попередніх 12 послідовних звітних податкових періодів сукупно, не може бути самостійною підставою для висновку, що такі товари не є власною продукцією підприємства у розумінні п.209.6 ст.209 Податкового кодексу України, та, відповідно, підставою для висновку щодо невиконання підприємством вимог спеціального режиму оподаткування.

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Отже, відповідачем не доведено правомірності свого рішення від 29.09.2016 року № 20 про виключення Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування;

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст. 200, п.1 ч.1 ст. 205, ст. 206, ч.5 ст. 254 КАС України, суд-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Комінтерновської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області - залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 14 грудня 2016 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма Основа" до Комінтернівської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС в Одеській області про визнання протиправним та скасування рішення №20 від 29.09.2016 року про виключення сільськогосподарського підприємства з реєстру суб'єктів спеціального режиму оподаткування та зобов'язання вчинити певні дії,-залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з моменту виготовлення її в повному обсязі.

Головуючий :

Судді: