Справа № 826/19797/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Публічного акціонерного товариства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія”

до

Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 23 лютого 2017 року задоволено клопотання позивача про прискорення розгляду справи.

В судовому засіданні 13 березня 2017 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив; на підставі частини четвертої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України суд ухвалив здійснити розгляд справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

За результатами перевірки розрахунку чистого прибутку за 2015 рік в акті перевірки встановлено, що платник порушує терміни сплати самостійно визначеного грошового зобов’язання з податку на прибуток протягом строків, визначених пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України, а саме: самостійно визначене грошове зобов’язання з податку на прибуток у розмірі 189 530 100,00 грн. з граничним терміном сплати 29 лютого 2016 року; фактично сплачено: 12 серпня 2016 року 2 000 000,00 грн. із затримкою 165 календарних днів; 02 вересня 2016 року 5 000 000,00 грн. із затримкою 186 календарних днів; 06 вересня 2016 року 5 000 000,00 грн. із затримкою 190 календарних днів; 12 вересня 2016 року 5 000 000,00 грн. із затримкою 196 календарних днів; 19 вересня 2016 року 5 000 000,00 грн. із затримкою 203 календарних дні; 26 вересня 2016 року 5 000 000,00 грн. із затримкою 210 календарних днів.

Позивач вважає протиправними оскаржуване податкове повідомлення-рішення, виходячи з того, що порядку розрахунку та сплати частини чистого прибутку не можуть бути застосовані положення Податкового кодексу України, оскільки частина чистого прибутку не є податковим платежем у розумінні Податкового кодексу України; розрахунок частини чистого прибутку не прирівнюється до податкових декларацій, на його підставі не здійснюється нарахування або сплата податкового зобов’язання та, відповідно, не можуть застосовуватись штрафні санкції за несвоєчасну сплату.

Окружний адміністративний суд міста Києва, вирішуючи спір по суті позовних вимог, виходить з наступних міркувань.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 15 листопада 2016 року №1913 “Про утворення Публічного акціонерного товариства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” утворено ПАТ “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” шляхом перетворення Державного підприємства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія”.

Таким чином, позивач є правонаступником Державного підприємства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія”, для якого в силу вимог статті 108 Цивільного кодексу України переходять усі права та обов’язки попередньої юридичної особи.

Суд встановив, що Державне підприємство “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” подало до ДПІ у Солом’янському районі розрахунок частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до державного бюджету державними унітарними підприємствами та їх об’єднаннями за 2015 рік як державним підприємством, плановий розрахунковий обсяг чистого прибутку якого перевищує 50 млн. грн. (далі по тексту - розрахунок частини чистого прибутку).

В рядку 01 розрахунку частини чистого прибутку зазначено показники чистого прибутку (дохід) у розмірі 631 767 000,00 грн., в рядку 09 – показники частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті, у розмірі – 189 530 100,00 грн.

Відповідно до абзацу першого частини п’ятої статті 11 Закону України “Про управління об’єктами державної власності” (в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного рішення) господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, за підсумками календарного року зобов’язана спрямувати частину чистого прибутку на виплату дивідендів згідно з порядком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Згідно з абзацами четвертим-шостим частини п’ятої статті 11 Закону України “Про управління об’єктами державної власності” господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, до 01 травня року, що настає за звітним, приймають рішення про відрахування не менше 30 відсотків чистого прибутку на виплату дивідендів.

Господарські товариства, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, сплачують до Державного бюджету України дивіденди у строк не пізніше 01 липня року, що настає за звітним, нараховані пропорційно розміру державної частки (акцій) у їх статутних капіталах.

Господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутних капіталах господарських товариств, частка держави в яких становить 100 відсотків, сплачують дивіденди безпосередньо до Державного бюджету України у строк не пізніше 1 липня року, що настає за звітним, у розмірі базових нормативів відрахування частки прибутку, що спрямовується на виплату дивідендів, але не менше 30 відсотків, пропорційно розміру державної частки (акцій) у статутних капіталах господарських товариств, акціонером яких є держава і володіє в них контрольним пакетом акцій.

Абзац сьомий частини п’ятої статті 11 Закону України “Про управління об’єктами державної власності” встановлює, що на суму дивідендів на державну частку, несвоєчасно сплачених господарським товариством, у статутному капіталі якого є корпоративні права держави, та господарським товариством, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких знаходяться у статутному капіталі господарського товариства, частка держави якого становить 100 відсотків, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері управління об’єктами державної власності, нараховується пеня, яка сплачується до загального фонду Державного бюджету України з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу, починаючи з наступного дня після настання строку платежу і по день сплати включно.

Таким чином, у разі несвоєчасного спрямування частини чистого прибутку господарська організація, у статутному капіталі якої є корпоративні права держави, притягається до відповідальності у вигляді пені з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України від суми недоплати, розрахованої за кожний день прострочення платежу.

Досліджуючи питання правомірності застосування до Державного підприємства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” штрафу за порушення сплати суми грошового зобов’язання з податку на прибуток, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов’язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених цим Кодексом, такий платник податків притягується до відповідальності у вигляді штрафу у таких розмірах:

при затримці до 30 календарних днів включно, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов’язання, - у розмірі 10 відсотків погашеної суми податкового боргу;

при затримці більше 30 календарних днів, наступних за останнім днем строку сплати суми грошового зобов’язання, - у розмірі 20 відсотків погашеної суми податкового боргу.

Зміст наведеної правової норми вказує, що відповідальність у вигляді штрафу настає у разі якщо платник податків не сплачує узгоджену суму грошового зобов’язання та/або авансових внесків з податку на прибуток підприємств протягом строків, визначених Податковим кодексом України, а розмір штрафу визначається у відношенні до суми погашеного податкового боргу.

У свою чергу за визначеннями підпунктів 14.1.39, 14.1.175 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України грошове зобов’язання платника податків – це сума коштів, яку платник податків повинен сплатити до відповідного бюджету як податкове зобов’язання та/або штрафну (фінансову) санкцію, що справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також санкції за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності; податковий борг - сума узгодженого грошового зобов’язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов’язання.

Перелік загальнодержавних та місцевих податків і зборів визначено у статтях 9 і 10 Податкового кодексу України.

Разом з тим, суд звертає увагу, що частина чистого прибутку не є податковим зобов’язанням та/або штрафною (фінансовою) санкцією, що справляється з платника податків у зв’язку з порушенням ним вимог податкового законодавства та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, та не є санкцією за порушення законодавства у сфері зовнішньоекономічної діяльності, відповідно, не може бути податковим боргом; Податковий кодекс України не визначає строків сплати частини чистого прибутку.

Таким чином, у межах спору відсутні такі обов’язкові елементи як сума грошового зобов’язання та встановлений Податковим кодексом України строк його сплати, що виключає можливість застосування до платника податків штрафу за несвоєчасну сплату частини чистого прибутку на підставі пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України.

Позиція про те, що платіж частини чистого прибутку (доходу) не є податковим платежем в розумінні Податкового кодексу України, висловлено також у листі Державної фіскальної служби України від 06 квітня 2016 року №7645/6/99-99-19-02-01-15.

Суд також не погоджується із висновками акта перевірки про порушення Державним підприємством “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” термінів сплати самостійно визначеного грошового зобов’язання з податку на прибуток протягом строків, визначених пунктом 57.1 статті 57 Податкового кодексу України.

Згідно з абзацом першим пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України платник податків зобов’язаний самостійно сплатити суму податкового зобов’язання, зазначену у поданій ним податковій декларації, протягом 10 календарних днів, що настають за останнім днем відповідного граничного строку, передбаченого цим Кодексом для подання податкової декларації, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Однак, як встановлено вище частина чистого прибутку не є податком чи збором та не може вважатися податком на прибуток підприємств.

Крім того, самостійно визначене грошове зобов’язання відображається платником податків у відповідній податковій декларації - є документ, що подається платником податків контролюючому органу у строки, встановлені законом, на підставі якого здійснюється нарахування та/або сплата податкового зобов’язання, чи документ, що свідчить про суми доходу, нарахованого (виплаченого) на користь платників податків - фізичних осіб, суми утриманого та/або сплаченого податку (пункт 46.1 статті 46 Податкового кодексу України).

Утім, розрахунок частини чистого прибутку не податковою декларацією у розумінні пункту 46.1 статті 46 Податкового кодексу України.

З урахуванням того, що частина чистого прибутку не є податковим платежем, а розрахунок чистого прибутку не є податковою декларацією, суд вважає, що застосування норм пункту 57.1 статті 57 Податкового кодексу України при сплаті частини чистого прибутку є помилковим.

Доводи відповідача про необхідність сплати частини чистого прибутку у строк, встановлений для сплати податку на прибуток підприємств та посилання на пункт 2 Порядку відрахування до державного бюджету частини чистого прибутку (доходу) державними унітарними підприємствами та їх об’єднаннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2011 року №138, суд не приймає до уваги як підтвердження правомірності застосування штрафу, тому що визначення строку сплати частини чистого прибутку ідентично сплаті податку на прибуток не є підставою для застосування відповідальності за несвоєчасну сплату податку на прибуток у зв’язку із різною правовою природою вказаних платежів.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що застосування до Державного підприємства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” штрафу за порушення сплати суми грошового зобов’язання з податку на прибуток на підставі пункту 126.1 статті 126 Податкового кодексу України за затримку сплати частини чистого прибутку суперечить нормам Податкового кодексу України, а тому є протиправним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачем не доведено правомірність та обґрунтованість оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог, встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ПАТ “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” підлягає задоволенню.

Згідно з частиною першою статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Публічного акціонерного товариства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” задовольнити повністю.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь Публічного акціонерного товариства “Об’єднана гірничо-хімічна компанія” понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 81 000,00 грн. (вісімдесят одна тисяча гривень нуль копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової інспекції у Солом’янському районі Головного управління ДФС у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко