Справа № 804/8265/16
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2017-03-23 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД ПОСТАНОВА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 березня 2017 р. Справа № 804/8265/16
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Апарату Верховної Ради України про стягнення одноразової грошової допомоги, грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку та щорічну додаткову оплачувану відпустку, компенсаційних втрат частини доходу, -
24.11.2016 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_2 з позовом до Апарату Верховної Ради України, в якому, з урахуванням уточнень до адміністративного суду, просить суд:
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 9315,35 грн.;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку в сумі 8845,20 грн.;
- стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку в сумі 2948,40 грн.;
- компенсаційні втрати частини доходу у зв'язку з порушення строків виплати одноразової грошової допомоги (за період з 28.11.2014 року по 31.12.2016 року) 5287,06 грн.;
- компенсаційні втрати частини доходу у зв'язку з порушення строків виплати грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку (за період з 28.11.2014 року по 31.12.2016 року) 5020,20 грн.;
- компенсаційні втрати частини доходу у зв'язку з порушення строків виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку (за період з 28.11.2014 року по 31.12.2016 року) 1673,40 грн.
У судове засідання зявилась позивач ОСОБА_2, яка підтримала позовні вимоги у повному обсязі.
Представник відповідача не зявився в судове засідання, але надав суду клопотання про розгляд справи без його участі разом зі своїми письмовими запереченнями проти цього адміністративного позову. Відтак, за поясненнями представника відповідача роботодавцем позивача є народний депутат України, який самостійно здійснює підбір помічників-консультантів, розподіляє обовязки між ними та особисто здійснює розподіл їх місячного фонду заробітної плати в межах загального фонду, а також несе відповідальність за правомірність своїх рішень. Тому трудові відносини, які виникли між народним депутатом України та помічниками-консультантами не залежать від Апарату Верховної Ради України, бо помічники-консультанти не зараховуються до штату Апарату парламенту, не мають посадових обовязків штатного працівника апарату та не виконують завдання керівництва Апарату або Верховної Ради України, а діють за дорученням народного депутата України. ОСОБА_4 Верховної Ради України не є роботодавцем для помічників-консультантів народних депутатів України та не може здійснювати виплати заробітної плати, матеріальної допомоги, компенсації за невикористану відпустку тощо. ОСОБА_5 Верховної Ради України не має права брати на себе фінансові зобовязання щодо помічників-консультантів народних депутатів України, які не передбачені Законами України про Державний бюджет України на відповідний рік. Крім того, виплата компенсації за невикористані відпустки жодним чином не залежить від Апарату Верховної Ради України, а є прерогативою саме народного депутата України, який розпоряджається фондом виділеним на оплату праці своїх помічників-консультантів на власний розсуд і відповідно до чинного законодавства. А нецільове використання бюджетних коштів має наслідком застосування до винних осіб певної міри відповідальності, встановленої законом.
Також в ході судового розгляду справи представник відповідача надав суду письмове клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, з огляду на те, що у період з 05.08.2013 року по 27.11.2014 року позивач працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України VII скликання ОСОБА_3 з поширенням на неї дії Закону України «Про державну службу», а із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги ОСОБА_2 звернулась до Апарату Верховної Ради України 21.10.2014 року, позовну ж заяву подала лише 18.10.2016 року. Тому, на думку відповідача, саме з 21.10.2014 року розпочинається відлік строку звернення до суду із цим адміністративним позовом, тому станом на 24.11.2016 року вона пропустила його, з приводу чого суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 99 КАС України, адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Частиною 3 ст. 99 КАС України встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Згідно зі ст. 100 КАС України, адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.
Водночас, згідно з ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
При цьому Конституційний Суд України надав свої розяснення та тлумачення позначеної правової норми, з урахуванням чого строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин (п. 2.1. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року). Відтак, невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням (п. 2.2. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року). У разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат (Рішення Конституційного Суду України № 8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року). У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати, у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем (Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року).
ОСОБА_4, як вже зазначалось вище, Конституційний Суд України при тлумаченні ст. 233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Тож з огляду на вищевикладене, суд вважає, що позначена норма закону поширюється і на випадки стягнення на користь помічника-консультанта одноразової грошової допомоги при звільненні, а також стягнення грошової компенсації за невикористані щорічну основну та додаткову оплачувані відпустки при звільненні.
Водночас застосування ст. 233 КЗпП України ускладнене конфліктом із ч. 3 ст. 99 КАС України. Але відповідно до ст. 24 Конституції України, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.
Тож у публічних спорах про стягнення заробітної плати, і відповідно, обмеження права на звернення до суду місячним строком, призведе до дискримінації державних службовців за ознакою місця роботи, оскільки працівники інших установ та організацій, на яких не поширюється ч. 3 ст. 99 КАС України, можуть захистити своє право безстроково. Таким чином, під час визначення строку звернення з позовом про стягнення заробітної плати до адміністративного суду слід надавати перевагу ст. 233 КЗпП України. Тому суд вважає, що на спірні правовідносини щодо стягнення з відповідача спірних сум, строки звернення до адміністративного суду, визначені ст. 99 КАС України, не застосовуються. З огляду на це, клопотання представника відповідача про залишення розглядуваної позовної заяви без розгляду не підлягає задоволенню.
З урахуванням заяви представника відповідача про розгляд справи за його відсутності та положень ч. 6 ст. 128 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи у письмовому провадженні.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цього адміністративного позову, з огляду на таке.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 04.07.2013 року по 27.11.2014 року позивач працювала за строковим договором на постійній основі помічником-консультантом народного депутата України ОСОБА_3. 27.11.2014 року Верховна Рада України VII скликання достроково припинила свої повноваження, а позивача було звільнено із займаної посади, у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата України. Ці факти не заперечуються та не спростовуються і сторонами спору.
Відтак, за відомостями з витягу з розпорядження керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 року № 7212 «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України VII скликання», на підставі п. 2 ч. 1 ст. 4.5 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 13.10.1995 року № 379/95-ВР, з 27.11.2014 року, у звязку із закінченням строку трудового договору (за п. 2 ст. 36 КЗпП України), було звільнено ОСОБА_2 із займаної посади помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3, повноваження якого були достроково припинені. Також цим розпорядженням визначені виплати позивачу компенсації за 43 дні невикористаної основної відпустки, проте таких виплат не визначено щодо додаткової відпустки. Хоча позивач зазначає, що вона як одинока матір має право на грошову компенсацію за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку.
Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу не виплати позивачу сум одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, грошової компенсації за невикористані щорічну основну оплачувану відпустку, щорічну додаткову оплачувану відпустку, а разом із цим і компенсаційних втрат частини доходу, у звязку із порушенням строків виплати позначених сум, стягнення яких у судовому порядку вимагає позивач.
Щодо позовної вимоги про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати в сумі 9315,35 грн., то суд зазначає таке.
Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про статус народного депутата України» (у чинній на момент виникнення спірних правовідносин редакції), у разі дострокового припинення повноважень Верховної Ради України відповідно до Конституції України повноваження народних депутатів припиняються з моменту відкриття першого засідання Верховної Ради України нового скликання.
Відповідно до ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», у випадку звільнення помічника-консультанта народного депутата на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата відповідно до частини третьої статті 5 цього Закону помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога у розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Крім цього, аналогічні положення продубльовані в ч. 2 ст. 4.6 Положення про помічника-консультанта народного депутата України, затвердженого Постановою Верховної Ради України 13.10.1995 року № 379/95ВР, яка також визначає, що у разі звільнення помічника-консультанта народного депутата України на підставі дострокового припинення повноважень народного депутата України відповідно до частини третьої статті 5 Закону України «Про статус народного депутата України» помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі його тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.
З урахуванням вищевказаних положень чинного законодавства, 21.10.2014 року ОСОБА_2 звернулась до керівника Апарату Верховної Ради України ОСОБА_6 із заявою про виплату їй одноразової грошової допомоги в розмірі тримісячної заробітної плати (за вх. № 205772 від 03.11.2014 року), копія якої міститься в матеріалах справи. Проте, ані позивач, ані відповідач не зазначили суду результатів розгляду цієї заяви, тому враховуючи, що позивач була звільнена пізніше, а саме з 27.11.2014 року, та звернулась до суду із цим адміністративним позовом, заявивши зокрема вимогу щодо стягнення з Апарату Верховної Ради України на її користь одноразової грошової допомоги в розмірі тримісячної заробітної плати, то суд вважає, що такі виплати не були розраховані та здійснені їй до самого моменту винесення рішення по справі, тому ОСОБА_2 має право на отримання в судовому порядку одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.
При цьому, на противагу твердженням відповідача про те, що ОСОБА_4 Верховної Ради України не є тим субєктом владних повноважень, який міг би виконати не властиві йому повноваження у відносинах з позивачем щодо отримання спірних бюджетних коштів, суд зазначає, що ОСОБА_4 Верховної Ради України зобов'язаний забезпечити нарахування та виплату ОСОБА_2 спірних сум одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати. Адже відповідно до абз. 3 ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України», для кадрового та фінансового обслуговування позивач була прикріплена саме до Апарату Верховної Ради України. Про це свідчить і довідка керівника Управління кадрів Апарату Верховної Ради України від 12.04.2016 року № 20-26/2023 про те, що ОСОБА_2 дійсно у період з 04.07.2013 року по 27.11.2014 року працювала на посаді помічника-консультанта народного депутата України ОСОБА_3
Як вже зазначалось вище, положеннями ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» прямо передбачено, що виплата одноразової грошової допомоги здійснюється за рахунок бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Так, згідно з п. 1 Положення про ОСОБА_4 Верховної Ради України, затвердженого розпорядженням Голови Верховної Ради України від 25.08.2011 року № 769, ОСОБА_4 Верховної Ради України є постійно діючим органом, який здійснює правове, наукове, організаційне, документальне, інформаційне, експертно-аналітичне, фінансове і матеріально-технічне забезпечення діяльності Верховної Ради України, її органів та народних депутатів України.
Одним із основних напрямів діяльності Апарату Верховної Ради України, згідно з пп.1, 2 п. 10 розділу II Положення про ОСОБА_4 Верховної Ради України, є забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату відповідно до видатків, передбачених кошторисом витрат на реалізацію повноважень Верховної Ради України та здійснення в межах наявних коштів матеріально-технічного забезпечення діяльності Верховної Ради України.
Відтак, в матеріалах справи містяться копії кошторисів Управління справами Верховної Ради України на 2014 рік, розподіл видатків Державного бюджету України на 2014 рік, довідки про зміни до річного розпису бюджету на 2014 рік, за якими вбачається, що ОСОБА_4 Верховної Ради України отримує поточні видатки, в тому числі на оплату праці.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що ОСОБА_4 Верховної Ради України є належним відповідачем за позовними вимогами про виплату позивачу спірних сум при звільненні, у зв'язку з достроковим припиненням повноважень народного депутата. При цьому твердження відповідача про не передбачення Законом України «Про Держаний бюджет України на 2014 рік» бюджетних призначень на виплату позивачу спірних сум суд не приймає до уваги, з огляду на дію принципу юридичної визначеності, який означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобовязання, взяті державою.
У свою чергу розмір одноразової грошової допомоги при звільненні помічника-консультанта визначений ч. 6 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» та становить три місячних заробітних плати. Тож зазначений у законі розмір спірних виплат є чітко визначеним та не залежить від наявності чи відсутності бюджетних призначень на забезпечення діяльності Верховної Ради України, а його отримання є правом позивача, яке було протиправно порушене відповідачем.
За таких обставин суд вважає за необхідне задовольнити розглядувану позовну вимогу. При цьому для розрахунку суми одноразової грошової допомоги необхідне обчислення середньої заробітної плати позивача, що здійснюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок).
Відповідно до п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Щодо позовних вимог про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку в сумі 8845,20 грн. та про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку в сумі 2948,40 грн., то суд зазначає наступне.
Згідно зі ст. 83 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про відпустки» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.
Відповідно до ст. 4.4. Положення про помічника-консультанта народного депутата України, помічнику-консультанту народного депутата України, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі, надається щорічна основна оплачувана відпустка тривалістю 30 календарних днів, якщо законодавством не передбачено іншого.
Як зазначила позивач, за час роботи на посаді помічника-консультанта народного депутата України у період з 04.07.2013 року по 27.11.2014 року вона жодного разу не використала належної їй щорічної основної відпустки, та як одинока матір також не використала і належної їй додаткової оплачуваної відпустки.
Факт необхідності виплати ОСОБА_2 грошової компенсації за невикористану щорічну основну відпустку підтверджується матеріалами справи, а саме розпорядженням керівника Апарату Верховної Ради України від 26.11.2014 року № 7212 «Про звільнення помічників-консультантів народних депутатів України VII скликання», за яким відповідач самостійно визначив кількість днів такої 43, та згідно з довідкою Управління справами Верховної Ради України від 13.01.2017 року № 9-1-15/24, ОСОБА_2 не була виплачена компенсація за невикористану основну оплачувану відпустку у 2014 році, у звязку із відсутністю економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_3 Однак, суд не бере до уваги твердження про відсутність економії фонду оплати праці помічників-консультантів народного депутата України ОСОБА_3, бо як вже було визначено вище, забезпечення фінансування діяльності Верховної Ради України та її Апарату, в тому числі і виплата заробітних плат та інших виплат, зокрема по оплаті відпусток помічникам-консультантам, здійснює ОСОБА_4 Верховної Ради України.
Крім того, слід зазначити, що для оплати часу щорічної відпустки необхідне обчислення середньої заробітної плати, що визначено Постановою Кабінету Міністрів України за № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що має значення для розрахунку розміру компенсації за невикористану відпустку, за якою обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Тож суд, враховуючи, що відповідач не виплатив ОСОБА_2 належні їй суми грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку, вважає за необхідне задовольнити відповідну позовну вимогу та розрахувати її відповідно до вищевказаного Порядку.
Отже, в межах розглядуваної позовної вимоги щодо оплати на користь позивача грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку, суд вважає за необхідне частково задовольнити таку, а саме у розмірі компенсації 7596,22 грн., бо позивач самостійно розрахувала та заявила до стягнення помилково 8845,20 грн. такої компенсації.
Водночас, що стосується додаткової оплачуваної відпустки на тій підставі, що позивач є одинокою матірю, то суд вважає, що ОСОБА_2 не довела належним чином свій правовий статус одинокої матері та право на отримання такої відпустки, з огляду на таке.
Відповідно до п. 5 ч. 13 ст. 10, ст. 19 Закону України «Про відпустки», щорічна відпустка за бажанням працівника в зручний для нього час надається, зокрема одинокій матері (батьку), які виховують дитину без батька (матері).
Жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину-інваліда, або яка усиновила дитину, матері інваліда з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або інваліда з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів (стаття 73 Кодексу законів про працю України).
За наявності декількох підстав для надання цієї відпустки її загальна тривалість не може перевищувати 17 календарних днів.
Тож одинокою матір'ю слід вважати жінку, яка виховує дитину без батька (матері), не перебуває в шлюбі й у свідоцтві про народження дитини відсутній запис про батька дитини, або запис про батька зроблено в установленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує й утримує дитину сама (п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 та п. 5 ч. 13 ст. 10 Закону України «Про відпустки» від 15.11.1996 року № 504/96-ВР). Натомість позивач надала суду лише копію свідоцтва про народження своєї дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в якому зазначені його батько та мати, але не надала інших документів. Хоча чинне законодавство і не містить конкретного переліку документів, які слід пред'явити одинокій матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової відпустки, але якщо жінка дійсно є одинокою матір'ю, то вона може надати, окрім свідоцтва про народження дитини, ще будь-який офіційно складений, оформлений і засвідчений в установленому законом порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини: рішення суду про позбавлення батьківських прав; ухвала суду чи постанова слідчого про розшук батька у справі за позовом про стягнення аліментів тощо.
ОСОБА_4 для отримання додаткової відпустки одинока жінка, окрім заяви про надання цієї відпустки, копій свідоцтва про народження дитини та розірвання шлюбу, має надати роботодавцю один із зазначених вище чи будь-який інший документ, що підтверджує відсутність участі батька у вихованні дитини. Проте відповідач жодним чином не підтвердив право позивача на вказану додаткову відпустку на тій підставі, що вона є одинокою матірю, про що не було зазначено і в розпорядженні про звільнення ОСОБА_2, а у адміністративного суду відсутні правові підстави для визнання цих фактів в судовому порядку. Крім того, спір, що виник між сторонами, не є спором про визнання права на додаткову відпустку. З огляду на це, розглядувана позовна вимога в частині виплати грошової компенсації за невикористану щорічну додаткову оплачувану відпустку задоволенню не підлягає.
Щодо позовних вимог про стягнення з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 компенсаційних втрат частини доходу, у зв'язку з порушення строків виплати одноразової грошової допомоги у розмірі тримісячної заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку, додаткову оплачувану відпустку, то суд зазначає таке.
Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.
Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші.
З метою реалізації Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» Кабінетом Міністрів України винесено Постанову від 21.02.2001 року № 159, якою затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - Порядок № 159).
Пунктом 3, 4, 5 Порядку № 159 передбачено, що компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру.
Втім, суд зазначає, що стягнення одноразової грошової допомоги та нарахування грошової компенсації за затримку розрахунку при звільнені, грошової компенсації за невикористані відпустки мають разовий характер, а отже на них не розповсюджується дія Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» та можливість виплати компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати. Адже цей Закон регулює порядок виплати компенсацій за затримку на один і більше календарних місяців виплати доходів, які не мають разового характеру. Тому, з цього приводу суд погоджується з твердженнями відповідача, та вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовної вимоги у цій частині.
Згідно ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
Згідно з ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.
Таким чином, суд приходить до висновку щодо необхідності часткового задоволення цього адміністративного позову, а саме у задоволенні решти позовних вимог необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 10, 12, 60, 86, 160, 161, 163 КАС України, суд, -
Адміністративний позов задовольнити частково.
Стягнути з Апарату Верховної Ради України на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за невикористану щорічну основну оплачувану відпустку у розмірі - 7596,22 грн. (сім тисяч п'ятсот дев'яносто шість гривень 22 копійки).
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова суду першої інстанції набирає законної сили відповідно до вимог ст. 254 КАС України та може бути оскаржена в порядку та строки, передбачені ст. 186 КАС України, до Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду через Дніпропетровський окружний адміністративний суд.

Суддя (підпис) Постанова не набрала законної сили 23 березня 2017 року. Суддя З оригіналом згідно. Суддя ОСОБА_1 ОСОБА_1 ОСОБА_1