Справа № 815/6555/16
Суддя: Завальнюк І. В.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6555/16
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Завальнюка І.В., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить суд скасувати рішення ГУ ДМС України в Одеській області від 11.10.2016 р. про скасування дозволу на імміграцію в Україну; зобов'язати ГУ ДМС України в Одеській області здійснити позивачці обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 у зв'язку із досягненням нею 25-річного віку.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що у зв'язку з досягненням нею 25-річного віку вона звернулася до Малиновського районного відділу у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області з клопотанням щодо обміну посвідки на постійне проживання. Проте 11.11.2016 позивач отримала лист від 11.10.2016 № 5/3-291484 , згідно якого 11.10.2016 рішенням ГУ ДМС України в Одеській області № 291484 її дозвіл на імміграцію в Україну скасовано. На думку позивача, зазначене рішення є неправомірним, таким, що порушує її права та підлягає скасуванню. Позивач проживає в Україні з 2005 року і за весь час жодного разу не порушувала законодавства України; має двох дітей, які за територіальною ознакою є громадянами України. Оскаржуване рішення прийнято з формальних підстав, без урахування інтересів як позивача, так і її дітей, яких на виконання цього рішення належить залишити. Спірне рішення прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без з'ясування обставин, які унеможливлюють скасування наданого раніше дозволу на імміграцію позивача в Україну, без урахування принципу пропорційності, тобто при прийнятті рішення мало місце відсутність досягнення розумного балансу між публічними інтересами, на забезпечення яких спрямоване рішення та дії, та інтересами позивача, без урахування права особи на участь у процесі прийняття рішення, чим порушено Положення про провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і подання про його скасування та виконання рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002. Зважаючи на протиправний характер оскаржуваного рішення, відсутність на момент його видання будь-яких правових та фактичних підстав для цього, позивач звернулася за судовим захистом із даним адміністративним позовом.

Позивач до суду не з'явилася, про час та місце судового розгляду справи повідомлена належним чином. Згідно наданої представником позивача до суду заяви, остання просила здійснювати розгляд справи без її участі.

До суду з'явився представник відповідача, який позовні вимоги не визнав у повному обсязі, в задоволенні позову просив відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях. Згідно письмових заперечень, 12.04.2016 до ГУ ДМС в Одеській області надійшла заява ОСОБА_1 щодо обміну посвідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 25-річного віку. Однак в ході перевірки було виявлено, що 15.05.2007 ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області позивача була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1 терміном дії «безстроково» за наявності розбіжностей у матеріалах її справи: згідно наданого в 2005 р. свідоцтва про народження та паспортного документу позивача народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, а згідно паспортного документу, наданого в 2016 р. - дата народження позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 Отже дозвіл на імміграцію був отриманий позивачем в порушення вимог Закону України «Про імміграцію» № 2491-ІІІ, що обумовлювало прийняття оскаржуваного рішення. Зважаючи на правомірність скасування дозволу на імміграцію позивача, відповідач просив відмовити у задоволенні позову.

Згідно з ч.6 ст.128 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для його задоволення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., уродженка м. Фу Тхо, В'єтнам, прибула в Україну в 2002 р. з метою проживання. Батьки позивачки: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3., згідно Закону України «Про імміграцію» в 2005 р. отримали дозвіл на постійне проживання в Україні та звернулися до ВПР та МР УМВС України в Одеській області щодо документування їхньої неповнолітньої доньки ОСОБА_1 та надання дозволу на її постійне проживання. Також 23.05.2005 позивачка звернулася до ВГІРФО УМВС України в Одеській області з клопотанням про залишення в Україні на постійне проживання як неповнолітня дитина іммігранта.

За результатами розгляду матеріалів клопотання гр. В'єтнаму ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3., інспектором ВГІРФО УМВС України в Одеській області, майором міліції, Дацюк Л.А. складений висновок від 25.05.2005 про залишення на постійне мешкання в України, на підставі якого ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну та документована тимчасовою посвідкою на проживання в Україні серії НОМЕР_2, терміном дії «безстроково». Також 15.05.2007 ВГІРФО ГУ МВС України в Одеській області позивач документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1, терміном дії «безстроково».

В квітні 2016 року позивач звернулася до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою щодо обміну довідки на постійне проживання в Україні у зв'язку з досягненням 25-річного віку.

За результатами перевірки вищезазначеної заяви ГУ ДМС України в Одеській області 11.10.2016 прийнято рішення № 291484 про скасування дозволу на імміграцію в України громадянці СРВ ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н.,згідно п.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію».

Оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами доказів, а також достатність та взаємний зв'язок у їх сукупності, суд вважає зазначене рішення необґрунтованим та підлягаючим скасуванню з огляду на наступне.

Підставою для видання оскаржуваного рішення слугував висновок щодо скасування дозволу на імміграцію в України громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 від 11.10.2016, складений головним спеціалістом відділу з питань тимчасового та постійного проживання іноземців та осіб без громадянства управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області Швець Т.П.

Зі змісту зазначеного висновку вбачається, що 12.04.2016 до Головного управління ДМС України в Одеській області надійшла заява щодо обміну посвідки на постійне проживання Україні у зв'язку з досягненням 25-тирічного віку громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, що стало підставою для проведення перевірки матеріалів справи про надання заявниці дозволу на імміграцію в Україну (справа № 291484).

Відповідно до справи: громадянка Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., уродженка В'єтнаму, 23.05.2005 звернулась до ВГІРФО УМВС України в Одеській області з клопотанням про залишення в Україні на постійне проживання як неповнолітня дитина іммігрантів (батьки громадяни СРВ мають посвідки на постійне проживання в Україні). Разом із клопотанням були надані: копія паспортного документа громадянина СРВ з перекладом на українську мову серії НОМЕР_3 виданого 07.04.2005 терміном дії до 07.04.2010; свідоцтво про народження заявниці; копія посвідки на постійне проживання в Україні матері заявниці ОСОБА_3 серії НОМЕР_4 видана 02.03.2004 ВГІРФО УМВС України в Одеській області терміном дії «безстроково»; копія посвідки на постійне проживання в Україні батька заявниці ОСОБА_4 серії НОМЕР_5 видана 28.07.2003 ВГІРФС УМВС України в Одеській області, терміном дії «безстроково»; заява батьків на імміграцію доньки в Україну та на реєстрацію за адресою: АДРЕСА_1, посвідчена нотаріально; довідка посольства СРВ в Україні від 02.04.2005 щодо залишення заявниці в Україні на постійне проживання разом із батьками.

25 травня 2005 року на підставі пункту 6 частини 2 статті 4 Закону України «Про імміграцію» (особа, що є неповнолітньою дитиною іммігрантів) громадянка СРВ ОСОБА_1 отримала дозвіл на імміграцію в Україну та ВГІРФО УМВС України Одеської області була документована тимчасовою посвідкою на проживання в Україні серії НОМЕР_2 терміном дії «безстроково».

15 травня 2007 року ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області громадянка СРВ ОСОБА_1 була документована посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_1, терміном дії «безстроково».

Відповідно до матеріалів справи наявні розбіжності у даті народження заявниці: згідно наданого в 2005 році свідоцтва про народження та паспортного документу ОСОБА_1 народилась « ІНФОРМАЦІЯ_1», а згідно паспортного документу наданого заявницею в 2016 році датою народження зазначена: « ІНФОРМАЦІЯ_1».

У висновку також зазначено, що в результаті перевірки особових справ про документування посвідками на постійне проживання батьків заявниці ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було встановлено, що посвідками на постійне проживання вони були документовані в порушення чинного законодавства. Не теперішній час згідно наказу ДМС України від 21.07.2016 за № 193 посвідки на постійне проживання на території України видані на ім'я громадян СРВ ОСОБА_3 (серії НОМЕР_4 від 02.03.2004) та ОСОБА_4 (серії НОМЕР_6 від 28.07.2003) визнані недійсними.

На підставі викладеного спеціаліст відділу вважав за доцільне дозвіл на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 скасувати згідно пункту 6 статті 12 Закону України «Про імміграцію»; посвідку на ПМП в Україні серії НОМЕР_7 визнати недійсною та вилучити для знищення в установленому законом порядку; в паспортному документі штамп «Дозволено постійне проживання в Україні» - анулювати.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства можуть у встановленому порядку іммігрувати в Україну на постійне проживання або прибути для працевлаштування на визначений термін, а також тимчасово перебувати на її території. Порядок видачі дозволу на імміграцію, а також посвідки на постійне проживання та вирішення інших питань, пов'язаних з імміграцією іноземців та осіб без громадянства, визначається Законом України про імміграцію.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначає Закон України «Про імміграцію».

Згідно ст.2 означеного Закону питання імміграції регулюються Конституцією України, Законом України «Про імміграцію» та іншими нормативно-правовими актами, що не повинні їм суперечити.

Якщо міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші правила, ніж ті, що містяться у цьому Законі, то застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про імміграцію» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері імміграції: 1) організовує роботу з прийняття заяв разом із визначеними цим Законом документами щодо надання дозволу на імміграцію від осіб, які перебувають в Україні на законних підставах; 2) організовує роботу з перевірки правильності оформлення документів щодо надання дозволу на імміграцію, виконання умов для надання такого дозволу, відсутності підстав для відмови у його наданні; 3) організовує роботу з прийняття рішень про надання дозволу на імміграцію, про відмову у наданні дозволу на імміграцію, про скасування дозволу на імміграцію та видання копій цих рішень особам, яких вони стосуються; 4) організовує роботу з видання та вилучення у випадках, передбачених цим Законом, посвідок на постійне проживання; 5) забезпечує ведення обліку осіб, які подали заяви про надання дозволу на імміграцію, та осіб, яким надано такий дозвіл.

Згідно з абз. 6 ст. 1 Закону України «Про імміграцію» посвідка на постійне проживання - це документ, що підтверджує право іноземця чи особи без громадянства на постійне проживання в Україні.

Механізм оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання (далі - посвідки) іноземцям та особам без громадянства, які іммігрували в Україну на постійне проживання або прибули в Україну на тимчасове проживання передбачений Порядком оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (далі - Порядок № 251).

Відповідно до п.9 Порядку №251 строк дії посвідки на постійне проживання не обмежується. Посвідка на постійне проживання підлягає обміну в разі досягнення особою 25- і 45-річного віку.

Пунктом 15 Порядку № 251 передбачено, що для обміну посвідки подаються: заява, зразок якої встановлюється МВС; паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; посвідка, що підлягає обміну; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері).

Пунктом 16 Порядку № 251 передбачено, що для обміну посвідки на постійне проживання в разі досягнення іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку подаються документи, зазначені у підпунктах 1-4 і 6 пункту 15 цього Порядку.

Відповідно до пункту 2 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 березня 2012 року № 251 (зі змінами) наказом МВС України затверджено Тимчасовий порядок розгляду заяв для оформлення посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання № 681 від 15.07.2013 (далі - Порядок № 681).

У розділі IV Порядку № 681 визначено порядок розгляду заяв про обмін посвідок на постійне та тимчасове проживання, а саме пунктом п. 4.1 передбачено, що обмін посвідки здійснюється в разі наявності підстав, визначених пунктами 14 та 16 Порядку оформлення, виготовлення і видачі посвідки на постійне проживання та посвідки на тимчасове проживання.

Пунктом 4.2 Порядку № 681 встановлено, що разом із заявою про обмін посвідки (додаток 13) іноземцями та особами без громадянства до територіальних органів чи підрозділів ДМС за місцем проживання подаються: паспортний документ іноземця або документ, що посвідчує особу без громадянства (після пред'явлення повертається), та його копія; посвідка, що підлягає обміну, а в разі її пошкодження чи втрати - довідка про звернення із заявою про втрату посвідки (довідка органів внутрішніх справ з цього питання) у довільній формі; квитанція про сплату державного мита або документ, який підтверджує наявність пільг щодо його сплати; документи, що підтверджують обставини, на підставі яких посвідка підлягає обміну (документи, видані компетентними органами іноземних держав, підлягають легалізації в установленому порядку, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України); дві фотокартки іноземця та особи без громадянства розміром 3,5 х 4,5 сантиметра (на матовому папері) (допускається подання фотографій в головних уборах, що не приховують овалу обличчя особи, громадянами, релігійні переконання яких не дозволяють з'являтися перед сторонніми особами без головних уборів, за умови, якщо в їхніх паспортних документах вони зображені в головних уборах).

Згідно з п. 4.3 Порядку № 681 у разі обміну посвідки на постійне проживання при досягненні іноземцем та особою без громадянства 25- і 45-річного віку документи, зазначені в підпункті 4 пункту 4.2 цього розділу, не подаються. Даний перелік необхідних документів як додаток до заяви є вичерпним.

У висновку від 11.10.2016 вказано, що дозвіл на імміграцію в Україну громадянці СРВ ОСОБА_1 було надано в порушення чинного законодавства через наявність розбіжностей в даті народження у документах заявниці.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначено Законом України «Про імміграцію», відповідно до ст. 1 якого, дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з ст.12 Закону України «Про імміграцію» дозвіл на імміграцію може бути скасовано, якщо: 1) з'ясується, що його надано на підставі свідомо неправдивих відомостей, підроблених документів чи документів, що втратили чинність; 2) іммігранта засуджено в Україні до позбавлення волі на строк більше одного року і вирок суду набрав законної сили; 3) дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; 4) це є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; 5) іммігрант порушив законодавство про правовий статус іноземців та осіб без громадянства; 6) в інших випадках, передбачених законами України.

Відповідно до пунктів 21-24 Порядку провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про його скасування та виконання прийнятих рішень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1983 від 26.12.2002 (далі - Порядок № 1983), дозвіл на імміграцію скасовується органом, який його видав.

Для започаткування процедури розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію відповідне подання надсилається до органу, який приймав рішення про надання такого дозволу. Департамент, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання.

На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення. Про прийняте рішення письмово повідомляються протягом тижня ініціатори процедури скасування дозволу на імміграцію та іммігранти. Рішення про скасування дозволу на імміграцію надсилається протягом тижня органом, що його прийняв, до територіального підрозділу за місцем проживання для вилучення посвідки на постійне проживання в іммігранта та вжиття заходів відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію».

З аналізу положень Порядку № 1983 випливає, що процедура розгляду питання про скасування дозволу на імміграцію є досить складною та, серед іншого, має часові обмеження (подання ініціатора скасування дозволу на імміграцію розглядається у місячний строк), передбачає також надсилання запитів для отримання додаткової інформації ініціатору подання, іншим органів виконавчої влади, відповідним юридичним і фізичним особам, а також запрошення для надання пояснень самих іммігрантів, стосовно яких розглядається таке питання.

Втім, відповідачем порушено свій обов'язок щодо всебічності та повноти отримання необхідної інформації з різних, передбачених законодавством джерел (від ініціатора подання, органів виконавчої влади, відповідних юридичних і фізичних осіб), необхідної для вирішення питання щодо скасування відповідного дозволу на імміграцію.

Крім того, при винесенні оскаржуваного рішення, відповідачем також проігноровано обов'язок щодо запрошення для надання пояснень позивача стосовно якої і розглядалося відповідне питання скасування дозволу на імміграцію.

Зазначаючи в якості правової підстави абз.6 ч.1 ст.12 Закону України «Про імміграцію» - «в інших випадках, передбачених законами України», ГУ ДМС України в Одеській області не зазначає конкретний випадок та яким законом України суб'єкт владних повноважень керувався, приймаючи оскаржуване рішення.

Крім того, суд критично оцінює посилання відповідача на скасування дозволів на імміграцію в Україну батькам позивача - гр. СРВ ОСОБА_5 та гр. СРВ ОСОБА_4, оскільки це не є законною підставою для скасування дозволу на імміграцію позивачу та вилучення безстрокової посвідки на постійне проживання в Україні з метою її знищення в розумінні положень статті 12 Закону України «Про імміграцію».

В той же час, судом встановлено, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09.11.2016 по справі № 815/4498/16 за адміністративним позовом ОСОБА_3 до Державної міграційної служби України про часткове визнання протиправним та скасування наказу позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Вказана постанова набрала законної сили 15.02.2017.

Зазначеним судовим рішенням визнано протиправним та скасовано п.24 Наказу від 21.07.2016 року №193 «Про скасування деяких рішень про видачу посвідок на постійне проживання», яким, зокрема, на підставі висновку ГУ ДМС в Одеській області від 07.06.2016 щодо ОСОБА_3 скасовано повністю рішення відділу ГПІС УМВС України в Одеській області від 18.02.2002 про документування посвідкою на постійне місце проживання громадянки Соціалістичної Республіки Вєтнам ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, яка є матір'ю ОСОБА_1.

Так, судом встановлено, що для отримання посвідки на постійне проживання ОСОБА_3 надано усі необхідні документи, будь-яких зауважень у міграційної служби як під час оформлення посвідки ОСОБА_3 від 18.02.2002 року серії НОМЕР_8 так і під час подальшого оформлення (обміну) посвідки на постійне проживання від 20.03.2008 серії НОМЕР_9 не виникло.

Крім того, ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області при наданні ОСОБА_3 посвідки на проживання в Україні проводив процедуру перевірки законності залишення на постійне проживання на території України та керувався п.4 Розділу V "Прикінцеві положення Закону України "Про імміграцію", підстав для відмови у наданні дозволу на імміграцію не виявив та надав посвідку на проживання в Україні.

В той же час, судом не встановлено, що з дати надання ОСОБА_3 дозволу на постійне проживання в Україні та видання посвідки виникли нові обставини, передбачені ст. 12 Закону України "Про імміграцію", які б тягли за собою скасування дозволу на імміграцію.

Вирішуючи спір, суд також враховує, що подані позивачем документи разом з заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну були достовірними, не підробленими та чинними. Відмінність дати народження « ІНФОРМАЦІЯ_1» та « ІНФОРМАЦІЯ_1» наявна в паспорті № НОМЕР_10, виданому посольством Республіки В'єтнам в Україні 01.04.2010, на різних сторінках цього документу, зокрема: на другій та сьомій сторінках паспорту. Зазначену невідповідність суд оцінює як технічну помилку, допущену органом, що видав документ. При цьому сторінка 7 названа як «Observeations» (відмітки) та містить посилання «дивитись сторінку 2», тобто цією відміткою орган, який видав документ, здійснив виправлення помилки в даті народження, зазначеній на сторінці 2: з « ІНФОРМАЦІЯ_1» на належну дату - « ІНФОРМАЦІЯ_1», яка відповідає наданим раніше (в 2005 році) документам, зокрема свідоцтву про народження.

Відповідачем не надано суду жодних доказів існування інших підстав для скасування наданого позивачці дозволу на імміграцію, які передбачені ст. 12 Закону України «Про імміграцію», а саме: вироку суду, яким іммігранта засуджено до позбавлення волі; будь-яких доказів того, що дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; доказів того, що скасування дозволу на імміграцію є необхідним для охорони здоров'я, захисту прав і законних інтересів громадян України; доказу, який би підтверджував порушення позивачем законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства.

Крім того, суд враховує, що станом на 2005 рік - час прийняття рішення про надання позивачці дозволу на імміграцію в Україну, уповноважений державний орган перевіряв надані позивачем документи та будь-яких порушень законодавства не встановив, у тому числі, не було встановлено і подання недостовірних даних, у зв'язку із чим позивачці було надано дозвіл на імміграцію в Україну та 25.05.2005 документовано посвідкою на постійне проживання серія НОМЕР_2 терміном дії - «безстроково».

Також у подальшому при заміні позивачу посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_2 на нову посвідку на постійне місце проживання в Україні серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 ВГІРФО ГУМВС України в Одеській області вдруге проводив вказану перевірку та підстав для відмови не знайшов, видав нову посвідку.

Крім того, відповідачем при прийнятті спірного рішення не враховано факт існування у позивача обставин, які унеможливлюють скасування наданого десять років потому дозволу на імміграцію в Україну.

Так, оскаржуване рішення винесено відповідачем в порушення положень Закону України «Про охорону дитинства» та ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, на порушення зазначених приписів законодавства, відповідачем не вивчались обставини наявності у позивача родини, зокрема дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_5. та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_6., які народились і проживають в Україні.

Відповідно до положень 4, 2, 3 ст. 13 Закону України «Про імміграцію» особа, стосовно якої прийнято рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії цього рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає видворенню в порядку, передбаченому законодавством України.

Відповідачем не враховано, що позивач є законним представником своїх неповнолітніх дітей, а відповідно до ч.8 ст. 26 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» примусове повернення не застосовується до іноземців та осіб без громадянства, які не досягли 18-річного віку та до іноземців та осіб без громадянства, на яких поширюється дія Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Аналогічна норма також закріплена в п. 1.9 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23 квітня 2012 року №353/271/150.

Відповідно до ст.ст. 9, 26 Конституції України іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов'язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, міжнародними договорами, ратифікованими Україною встановлено, що дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (Конвенція про права дитини, затверджена ООН від 20 листопада 1989, Конвенція (Конвенцію ратифіковано постановою ВР № 789-ХІІ від 27.02.91 (ст.9 ); дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним, такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини (Конвенція про контакт з дітьми (ЕТ8 N 192) (укр/рос) № ЕТ8Ш92, 15.05.2003, Конвенція, Рада Європи (Конвенцію ратифіковано з заявою Законом № 166-У від 20.09.2006 (ст. 4 ).

Статтею 11, 12, 14 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Отже нормами національного законодавства та міжнародного законодавства передбачено, що батьки мають мешкати разом з дітьми. Розлучення батька/матері з дитиною може мати місце лише в інтересах дитини.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», якою встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно судової практики: «для матері/батька і дитини головним елементом сімейного життя є можливість постійного спільного проживання» (постанова по справі «МакМайкл проти Сполученого Королевства» (МсМісйаеІ V. Хіпігесі Кіпріот) від 24.02.1995 р., Зегіез А, № 307, р. 55, § 86).

Крім того, згідно положень статей 9, 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання, а при здійсненні своїх прав кожна людина зазнавати лише таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання та поваги прав і свобод інших людей, а також забезпечення справедливих вимог моралі, суспільного порядку і загального добробуту.

Таким чином, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем, мав місце факт неправомірного втручання органу державної влади, зокрема відповідача в сімейне життя позивача та факт порушення відповідачем законного права дітей позивача на проживання разом з батьками. При цьому, при прийнятті оскаржуваного рішення, відповідачем не зазначено, яким нормами чинного законодавства України передбачена можливість скасування дозволу на імміграцію іноземцю, який отримав цей дозвіл у встановленому законом порядку, за відсутності зловживань з його боку.

Більш того, фактичною підставою для скасування дозволу на імміграцію слугувала технічна помилка в паспортному документі позивача, яка була виправлена посольством В'єтнаму у м. Києві, про що відповідачу було достовірно відомо, адже відповідні копії паспорту № НОМЕР_10 наявні в справі № 15 ОСОБА_1. Отже прийняття оскаржуваного рішення обумовлено нігілістичним проявом співробітників суб'єкта владних повноважень та зневажливим ставленням до правових принципів.

При прийнятті оскаржуваного рішення відповідач діяв без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), та без дотримання принципу верховенства права.

Постанову про зобов'язання відповідача вчинити певні суд приймає у справах, де відповідач допустив неправомірну бездіяльність за умови обов'язку вчинити певну дію. В цьому випадку суд повинен зазначити, яку саме дію повинен вчинити відповідач, але не може втручатися в його компетенцію.

З урахуванням викладеного, за результатами з'ясування обставини у справі та їх правової оцінки суд дійшов висновку про обґрунтованість адміністративного позову та наявність підстав для зобов'язання відповідача здійснити позивачці обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 у зв'язку із досягненням нею 25-річного віку.

Також беручи до уваги сплачений позивачем судовий збір в розмірі 1102,42 грн. (квитанція № ПН4428 від 30.11.2016), позивачу у відповідності до ч.1 ст.94, ч.1 ст.98 КАС України належить присудити за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень - Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, з огляду на характер спірних правовідносин, судові витрати в зазначеному розмірі.

Керуючись ст.ст. 128, 158-163 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Адміністративний позов громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 11.10.2016 про скасування громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, дозволу на імміграцію в Україну.

Зобов'язати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області здійснити громадянці Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, обмін посвідки на постійне проживання серії НОМЕР_1 від 15.05.2007 у зв'язку із досягненням нею 25-річного віку.

Стягнути з бюджетних асигнувань Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області () на користь громадянки Соціалістичної Республіки В'єтнам ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 року народження, суму сплаченого судового збору в розмірі 1102,42 гривень (одна тисяча сто дві грн. 42 коп.).

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання копії постанови.

Суддя І.В. Завальнюк