Справа № 807/94/17
Суддя: Гаврилко С.Є.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

18 квітня 2017 рокум. Ужгород№ 807/94/17

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Гаврилка С.Є.

з участю секретаря судового засідання Кубічек Н.І.

за участі сторін:

позивача: ОСОБА_1 не зявився;

представника позивача: ОСОБА_2;

представника відповідача: ОСОБА_3;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Закарпатського окружного адміністративного суду адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій протиправним та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 18 квітня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Постанову у повному обсязі було складено 24 квітня 2017 року.

23 січня 2017 року, ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовною заявою до Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (далі по тексту відповідач), якою просив суд: "1. Адміністративний позов до Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України про визнання дій щодо відмови в наданні мені відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею три річного віку протиправними та зобовязання надати таку відпустку - задовольнити; 2. Визнати протиправними дії Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо відмови в наданні мені відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею три річного віку; 3. Зобовязати Чопський прикордонний загін Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України надати мені відпустку по догляду за дитиною з 03.01.2017 року до досягнення нею три річного віку; 4. Стягнути з відповідача на мою користь судові витрати".

Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач проходить службу за контрактом в Чопському прикордонному загоні Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України. 16 травня 2015 року позивач одружився з громадянкою ОСОБА_4. Від шлюбу 15 липня 2016 року народилася дитина ОСОБА_5. В грудні 2016 року позивач подав до керівництва Чопського прикордонного загону рапорт про надання йому відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку. До рапорту було додано належним чином завірені копії документів. Тільки після четвертого звернення до відповідача, позивачем було отримано 21 січня 2017 року письмову інформацію, з якої вбачається, що позивачу відмолено в наданні такої відпустки. Позивач вважає, що така відмова відповідача у наданні відпустки позивачу є протиправною, оскільки грубо порушує права і законні інтереси останнього, а саме вважає, що останнім при відмові в наданні відпустки було порушено норми Конституції України щодо відпусток, Кодексу законів про працю України, Закону України "Про Державну прикордонну службу України", вимоги статей 10-1, 11 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а також норми статей 18, 20 Закону України "Про відпустки".

Під час судового розгляду даної справи представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з мотивів наведених у позовній заяві та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача під час судового розгляду заперечив проти заявлених позовних вимог у повному обсязі з мотивів наведених у письмових запереченнях. Зокрема, пояснив, що порядок проходження військової служби військовослужбовцями врегульовано спеціальними нормативно-правовими актами, які покладають на громадян, котрі перебувають на такій службі, в тому числі на позивача, додаткові обовязки і відповідальність. Згідно із вимогами статті 10-1 пункту 19 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті (тобто в т.ч. в особливий період), інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у звязку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою військово-лікарської комісії), припиняється. Таким чином, з настанням особливого періоду, законом було визначено та обмежено види відпусток, які можуть надаватись військовослужбовцям в особливий період. Тим самим, відповідач вважає, що законодавець чітко зазначив, що в особливий період та/або під час дії воєнного стану військовослужбовці чоловіки права на отримання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, не мають. Враховуючи наведене, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення , об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що відповідно до контракту про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, що укладений 13 березня 2013 року між позивачем та начальником Чопського прикордонного загону полковником ОСОБА_6 (а.с. 65), ОСОБА_1 є військовослужбовцем та проходить військову службу в Державній прикордонній службі України на посаді інспектора прикордонної служби 3 категорії у званні сержанта. Вказаний контракт укладений на пять років та набрав чинності відповідно до наказу № 50-к від 29 червня 2013 року (а.с. 65 (на звороті)).

16 травня 2015 року, позивач та громадянка України ОСОБА_4 уклали шлюб, про що виконавчим комітетом Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області видано Свідоцтво про шлюб серії І-ФМ за № 126075 та складено відповідний актовий запис за № 07 (а.с. 21).

15 липня 2016 року від шлюбу в позивача та його дружини народилась донька ОСОБА_5, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І-ФМ за № 351180 виданого виконавчим комітетом Середнянської селищної ради Ужгородського району Закарпатської області та здійснено відповідний актовий запис за № 50 (а.с. 20).

23 грудня 2016 року Позивач з письмовим рапортом звернувся до начальника Чопського прикордонного загону щодо надання йому соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (а.с. 66).

У відповідь на вищевказаний рапорт, 10 січня 2017 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України скеровано на адресу Відділу прикордонної служби "Ужгород" військовослужбовцю ОСОБА_1 листа за № 30/141, згідно якого, позивача повідомлено, що у звязку з відсутністю адреси фактичного проживання відповідь на його рапорт була скерована до Відділу прикордонної служби "Ужгород". Відповідач також повідомив позивача, що у звязку з напруженою суспільно-політичною обстановкою, Указом Президента України від 17 березня 2014 року за № 303/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України за № 1126-VII від 17 березня 2014 року, Указом Президента України від 06 травня 2014 року за № 454/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України за № 1240-VII від 06 травня 2014 року, Указом Президента України від 21 червня 2014 року за № 607/2014 "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України за № 1595-VII від 22 липня 2014 року та Указом президента України від 14 січня 2015 року за № 15/2015 "Про часткову мобілізацію", в Україні з 17 березня 2014 року було проголошено та проведено часткову мобілізацію, яка діє та проводиться і по теперішній день. Також зазначено, що у відповідності до статті 10-1 пункту 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що надання військовослужбовцям у періодах, передбачених пунктами 17 (в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію) і 18 (в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин) цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у звязку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягненню нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більше як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у звязку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється. На підставі вище викладеного позивачу було відмовлено у наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку, оскільки відсутні підстави для надання такої (а.с.а.с. 10, 11).

Представником позивача 11 січня 2017 року та 17 січня 2017 року подавалися до Тимчасово виконуючого обовязки начальника Чопського прикордонного загону ОСОБА_7 заяви про надання належним чином завіреної копії відповіді на рапорт його довірителя ОСОБА_1 щодо надання останньому відпустки по догляду за дитиною до досягненню нею трьох річного віку (а.с. 18).

23 січня 2017 року Чопським прикордонним загоном Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України було скеровано на адресу представника позивача листа за № 30/с-3, яким надано аналогічну відповідь, яка 10 січня 2017 року за № 30/141 була направлена позивачеві (а.с.а.с. 47, 48).

Під час судового розгляду на запитання головуючого представник відповідача вказав, що у позивачеві було відмовлено у наданні відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з підстави, що встановлена статтею 10-1 пунктом 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" статті, а саме оскільки такі відпустки, про яку вказував позивач, надаються виключено військовослужбовцям, які є жінками.

Піч час судового розгляду сторони погодились про існування у спірний період особливого періоду, поняття якого наведено у статті 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію". Представник відповідача при цьому посилався на судову практику Вищого адміністративного суду України, зокрема, на постанову, що ухвалена 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14.

Відповідно до частини 19 статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв'язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв'язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.

Отже, відмова позивачу в наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення ними трирічного віку мотивована тим, що надання чоловікам таких відпусток в особливий період припиняється.

Даючи правову оцінку обставинам справи, суд зважає на таке.

Статтею 40 Закону України "Про військовий обов'язок та військову службу" встановлено, що гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України та членів їхніх сімей" та іншими законами.

Відповідно до змісту статей 1 та 1-1 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальним захистом військовослужбовців є діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Законодавство про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей базується на Конституції України і складається з цього Закону та інших нормативно-правових актів.

Стаття 24 Конституції України передбачає, що громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень, зокрема, за ознакою статі. Рівність прав жінки і чоловіка забезпечується: наданням жінкам рівних з чоловіками можливостей у громадсько-політичній і культурній діяльності, у здобутті освіти і професійній підготовці, у праці та винагороді за неї; спеціальними заходами щодо охорони праці і здоров'я жінок, встановленням пенсійних пільг; створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством; правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Відповідно до статті 51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї; батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття; сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 1-2 її частини 1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

Статтею 10-1 пунктом 8 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв'язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України "Про відпустки". Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.

Статтею 11 частиною 5 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено, що військовослужбовці-жінки користуються всіма пільгами, передбаченими законодавством з питань соціального захисту жінок, охорони материнства і дитинства. Ці пільги поширюються на батьків з числа військовослужбовців, які виховують дітей без матері (у разі її смерті, позбавлення батьківських прав, на час перебування у лікувальному закладі охорони здоров'я та в інших випадках відсутності материнського піклування про дітей).

Як зазначено в Аналітичній довідці Вищого адміністративного суду України від 1 лютого 2009 року "Про вивчення та узагальнення практики розгляду адміністративними судами спорів з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби", за загальним правилом під час вирішення справ досліджуваної категорії пріоритетними є норми спеціальних законів.

Так, державні гарантії права на відпустки, умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров'я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи встановлено та визначено Законом України "Про відпустки»".

Згідно статтею 1 Закону України "Про відпустки" державні гарантії та відносини, повязані з відпусткою, регулюються Конституцією України, цим Законом, Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про відпустки»" однією із соціальних відпусток є відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Згідно із частиною 3 статті 18 Закону України "Про відпустки" відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку може бути використана повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною, або особою, яка усиновила чи взяла під опіку дитину, та одним із прийомних батьків.

Аналізуючи співвідношення положень статті 18 Закону України "Про відпустки" та статті 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", суд приходить до висновку про те, що пріоритетному застосуванню, зокрема у даному спорі, підлягають норми Закону України "Про відпустки" як такі, що прийнято пізніше та які є спеціальними для визначення права батька-військовослужбовця на соціальну відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку в силу відсилочної норми статті 10-1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Зазначене узгоджується із статтею 179 частиною 7 КЗпП України, згідно якої відпустки для догляду за дитиною, передбачені частинами третьою, четвертою та шостою цієї статті, можуть бути використані повністю або частинами також батьком дитини, бабою, дідом чи іншими родичами, які фактично доглядають за дитиною.

На те, що відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку є пільгою, прямо вказує норма Конституції України, якою встановлено, що рівність прав жінки і чоловіка забезпечується створенням умов, які дають жінкам можливість поєднувати працю з материнством, правовим захистом, матеріальною і моральною підтримкою материнства і дитинства, включаючи надання оплачуваних відпусток та інших пільг вагітним жінкам і матерям.

Водночас, як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 17 березня 2004 № 7-рп/2004 (справа про соціальний захист військовослужбовців та працівників правоохоронних органів), Конституція України виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які перебувають на службі у Збройних Силах України.

Крім того, відповідно до статті 20 частини 4 Закону України "Про відпустки", особам, зазначеним у частині третій статті 18 цього Закону (крім осіб, які усиновили чи взяли дитину під опіку у встановленому законодавством порядку, прийомних батьків), відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку надається на підставі довідки з місця роботи (навчання, служби) матері дитини про те, що вона вийшла на роботу до закінчення терміну цієї відпустки і виплату допомоги по догляду за дитиною їй припинено (із зазначенням дати).

Судом встановлено, що 21 грудня 2016 року начальником відділу освіти, молоді та спорту Ужгородської районної державної адміністрації видано наказ за № 723-к "Про достроковий вихід на роботу ОСОБА_8Я.". Відповідно до цього наказу, ОСОБА_8 вчителю англійської мови Середнянської ОСОБА_9 ступенів, перервано відпустку для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, з 03 січня 2016 року, у звязку з достроковим виходом на роботу, підставою зазначено заяву ОСОБА_8 та подання дирекції школи (а.с. 22).

Отже, як свідчать матеріали справи дружина позивача - ОСОБА_8 до закінчення терміну відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку вийшла на роботу.

Беручі до уваги наведені вище приписи законодавства, а також враховуючи, що дружина позивача - мати його дитини вийшла на роботу до закінчення терміну відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання зазначеної відпустки.

З урахуванням викладеного, а також зважаючи на те, що положення статті 18 Закону України "Про відпустки" в частині визначення права батька дитини на отримання соціальної відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не містять будь-яких обмежень реалізації цього права в залежності від наявності факту материнського виховання, суд вказує, що відмова відповідача щодо надання позивачу відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку з мотивів, що зазначені відповідачем, є протиправною, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими підлягають задоволенню.

Крім того, суд зауважує, що проаналізувавши норму статті 10-1 частини 19 11 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а саме її побудову, виклад, розставлення розділових знаків (синтаксис та пунктуація), то можна зробити висновок (із врахуванням розставлених розділових знаків), що військовослужбовцям-чоловікам у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, можуть бути надані інші види відпусток, зокрема, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Лише відпустка у звязку з вагітністю та пологами стосується виключно військовослужбовців-жінок у силу їх фізіології.

Стосовно вимоги позивача щодо зобовязання Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України надати позивачу відпустку по догляду за дитиною з 03 січня 2017 року до досягнення нею три річного віку суд зазначає наступне.

Відповідно до Рекомендацій Комітету ОСОБА_10 Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_10 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність, закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - ключовим завданням якого є здійснення правосуддя.

Таким чином, повноваження Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо надання відпусток по догляду за дитиною є дискреційними повноваженнями такого органу державної влади, тобто відносяться до його виключної компетенції, а тому адміністративний суд не може перебирати на себе його функцій. Отже позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 94 частин 1 та 3 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є субєктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань субєкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа. Якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином із врахування часткового задоволення адміністративного позову позивачеві необхідно присудити понесені документально підтверджені судові витрати, у вигляді сплати судового збору у розмірі 320 грн..

Керуючись статтями 94, 160-163 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України щодо відмови ОСОБА_1 в наданні відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею три річного віку з підстав, що така у відповідності до статті 10-1 пункту 19 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" надається виключно військовослужбовцям-жінкам.

Присудити на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 320 (трьохсот двадцяти) грн. за рахунок бюджетних асигнувань Чопського прикордонного загону Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

У задоволенні адміністративного позову у частині решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Апеляційна скарга подається через Закарпатський окружний адміністративний суд з одночасним надсиланням її копії до суду апеляційної інстанції. У випадках, встановлених статтею 167 частиною 4 цього Кодексу десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення пятиденного строку з моменту отримання субєктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

СуддяОСОБА_11