Справа № 127/2126/17
Суддя: Гриневич В. С.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Cправа № 127/2126/17
Провадження № 2-а/127/254/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 квітня 2017 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді: Гриневича В.С.,

при секретарі: Трон М.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №127/2126/17 за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці про зобов'язання призначити виплату пенсії за віком, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася до Вінницького міського суду Вінницької області з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці, в якому просила зобов'язати відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 28.07.2016 року (дати першого звернення за призначенням пенсії) у розмірі не меншому за прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з проведенням індексації та компенсації втрати частини доходів.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, яка 04.10.2000 року виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль, маючи трудовий стаж більше 34 років та досягнувши віку 61 рік досягла усіх необхідних умов визначених статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» для призначення їй пенсії за віком. 28.07.2016р. представник позивача, діючи на підставі посвідченої та апостильованої довіреності від ОСОБА_1, звернувся до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці із особистою заявою ОСОБА_1 про призначення пенсії разом з оригіналами усіх необхідних документів для призначення пенсії. Однак, 11.08.2016р. відповідачем листом №130/Ж-2 відмовлено позивачу у призначенні пенсії на тій підставі, що умовою для отримання пенсії є реєстрація на території України та укладення договору про пенсійне забезпечення між Україною та Ізраїлем.

На думку позивача та її представника, дії відповідача щодо незаконної відмови в призначенні виплати пенсії є неправомірними і дискримінаційними та суперечать чинному законодавству, чисельній судовій практиці як національній так і міжнародній, у зв'язку з чим і позивачем подано адміністративний позов для відновлення законних прав позивача на пенсійне забезпечення.

Ухвалою суду від 14.02.2017р. відкрито скорочене провадження у даній справі. (а.с. 99)

Відповідачем у десятиденний строк з дня одержання ухвали суду від 14.02.2017р. та копій документів суду були надані заперечення проти позову, відповідно до яких відповідач просив в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні. Таким чином, на думку відповідача, оскільки позивач постійно проживає та зареєстрована в державі Ізраїль, а договору в області пенсійного забезпечення між країною Ізраїль та Україною не укладено, відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії по віку. Крім того, як зазначає відповідач, ОСОБА_1 не було надано жодного документа із необхідних та передбачених Порядком подання та оформлення документів для призначення пенсії, а також у відповідача не було змоги співставити дані, що наведені в копіях документів із оригіналами таких документів, оскільки заява про призначення пенсії від представника ОСОБА_1 надійшла поштою. (а.с. 103-105)

Ухвалою суду від 01.03.2017р. вказану справу призначено до судового розгляду в судовому засіданні, оскільки за результатами розгляду заперечення відповідача суд дійшов висновку про неможливість ухвалення законного судового рішення без проведення судового засідання (а.с. 107).

Позивач та/або повноважний представник позивача в судове засідання не з'явилися, однак до суду надійшла заява представника позивача ОСОБА_2 від 05.04.2017р., в якій представник позивача зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просив суд розглянути справу без участі представника позивача.

Повноважний представник відповідача в судове засідання також не з'явився, звернувшись до суду із заявою від 11.04.2017р., якою просив провести розгляд справи за відсутністю представника відповідача, зазначивши що заперечує щодо задоволення адміністративного позову з підстав викладених у письмових запереченнях.

Відповідно до частини четвертої статті 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Таким чином, оскільки представник позивача та представник відповідача заявили клопотання про розгляд справи за їх відсутності, суд дійшов висновку про розгляд справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Дослідивши матеріали адміністративної справи та надавши їм юридичну оцінку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянка України, 04 жовтня 2000 року виїхала з України на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в державі Ізраїль (а.с. 13-30).

З позовної заяви слідує, що перед виїздом за кордон ОСОБА_1 мешкала за адресою: АДРЕСА_1.

З копії трудової книжки позивача НОМЕР_2, яка заведена 23 серпня 1977 року, вбачається що в період з 25.07.1977 року по 31.08.2000 року позивач працювала на різних посадах та підприємствах та відповідно за вказаний період у неї наявний трудовий стаж. (а.с. 32-72)

28.07.2016р. представник позивача ОСОБА_3, діючи на підставі посвідченої та апостильованої довіреності від ОСОБА_1, поштовим зв'язком звернулася до Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці із заявою №314 від 26.07.2016р. про призначення пенсії за віком, до якої додала копію довіреності, копію свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3, копію паспорта, копію трудової книжки, копію диплому НОМЕР_4 від 25.06.1977р., оригінал заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, посвідченої нотаріально та апостильованої. (а.с. 75-77)

Однак, листом Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниці №130/Ж-2 від 11.08.2016р. позивачу відмовлено у призначенні пенсії. Зокрема, відмовляючи у призначенні позивачу пенсії за віком, відповідачем зазначено, що виникнення права на пенсію пов'язується з умовою постійного проживання заявника на території України або укладенням Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення - в разі проживання таких осіб в іншій країні, та оскільки позивач постійно проживає та зареєстрована в державі Ізраїль, а договору в області пенсійного забезпечення між країною Ізраїль та Україною не укладено, відсутні правові підстави для призначення ОСОБА_1 пенсії по віку. (а.с. 78-80)

Відмову відповідача у призначенні позивачу пенсії, з посиланням на те, що позивач постійно проживає та зареєстрована в державі Ізраїль, суд вважає протиправною враховуючи наступне.

Частиною третьою статті 2 Протоколу №4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з частиною другою статті 8 КАС України і статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини як джерела права.

Отже, враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України.

Закріплюючи на конституційному рівні право на соціальний захист кожного громадянина, без будь-яких винятків, держава реалізує положення статті 24 Конституції України, відповідно до якої громадяни мають рівні конституційні права і не може бути обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками.

Крім того, Україна гарантує піклування та захист своїм громадянам, які перебувають за її межами (частина третя статті 25 Конституції України).

Згідно з частиною другою статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав.

Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу.

Частиною другою статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Згідно з пунктом другим частини першої статті 49, другим реченням статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (чинними до 07.10.2009р.) виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, Конституційний Суд України в рішенні від 07.10.2009 р. №25-рп/2009 визнав такими, що не відповідають Конституції України (неконституційними), положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії пенсіонерам на час постійного проживання (перебування) за кордоном у разі, якщо Україна не уклала з відповідною державою міжнародний договір.

В пункті 3.3 рішення зазначено, що оспорюваними нормами Закону конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

Варто зазначити, що чинною на даний час залишається норма статті 92 Закону України «Про пенсійне забезпечення» згідно з частиною першою якої громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон, пенсії не призначаються.

Однак, виходячи із конституційних принципів і загальних засад права, до вказаної вище норми, слід застосовувати аналогію права (ч. 7 ст. 9 КАС України), висловлену в Рішенні Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року № 25рп/2009, про що наголошував Пленум Верховного Суду України в Постанові №6 від 24 квітня 2015 року «Про відмову у зверненні до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо конституційності частини першої статті 92 Закону України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення».

Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном.

Відповідно до частини другої статті 11 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці, викладену у листі від 11.08.2016р. №130/Ж-2, щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Що стосується вимоги позивача про зобов'язання відповідача призначити позивачу пенсію за віком з 28.07.2016 року, то така вимога є передчасною та задоволенню не підлягає, враховуючи наступне.

Проаналізувавши відмову Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці щодо призначення позивачу пенсії, викладену у листі від 11.08.2016р. №130/Ж-2, суд приходить до висновку, що така відмова мотивована лише тим, що позивач не зареєстрована та не проживає в Україні, а місцем її проживання та реєстрації є держава Ізраїль.

Вказана відмова є протиправною, про що зазначено вище.

Однак, умови призначення пенсії за віком визначені статтею 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», відповідно до частини першої якої особи мають право на призначення пенсії за віком після

досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Згідно зі статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 року №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи:

1) документ про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний орган і мають відмітку у паспорті) або свідоцтво про загальнообов'язкове державне соціальне страхування;

2) документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року №637.

3) для підтвердження заробітної плати відділом персоніфікованого обліку надаються індивідуальні відомості про застраховану особу за період з 01 липня 2000 року.

4) документи про місце проживання (реєстрації) особи;

5) документи, які засвідчують особливий статус особи.

6) документ уповноваженого органу Російської Федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у пункті 1.3 розділу І цього Порядку).

Однак, відмова Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці щодо призначення позивачу пенсії, викладена у листі від 11.08.2016р. №130/Ж-2, не містить висновків щодо наявності чи відсутності у позивача необхідного стажу роботи для призначення пенсії за віком, не містить висновків щодо повноти поданих документів необхідних для призначення пенсії та визначення її розміру, тощо.

Таким чином, суд вважає передчасними вимоги позивача про зобов'язання відповідача призначити пенсію за віком, однак враховуючи положення статті 11 КАС України, з метою повного захисту прав, свобод та інтересів позивача, суд вважає за необхідне зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади. У справах щодо оскарження рішень суди перевіряють чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем не доведено належними засобами доказування правомірності свого рішення щодо відмови позивачу у призначенні пенсії.

Відповідно до частини першої статті 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з частиною третьою статті 94 КАС України якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Отже, оскільки позовні вимоги задоволено частково, на користь позивача підлягають стягненню 320,00 грн. судових витрат пов'язаних зі сплатою судового збору, за рахунок бюджетних асигнувань Управління пенсійного фонду України у місті Вінниці.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 6-12, 70-72, 86, 94, 159-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Позов задовольнити частково.

Визнати протиправною відмову Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці, викладену в листі від 11 серпня 2016 року №130/Ж-2, щодо призначення ОСОБА_1 пенсії за віком.

Зобов'язати Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці повторно розглянути заяву ОСОБА_1 №314 від 26 липня 2016 року про призначення пенсії за віком.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, 320,00 грн. (триста двадцять) судових витрат пов'язаних зі сплатою судового збору за рахунок бюджетних асигнувань Управління Пенсійного фонду України у місті Вінниці.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: