Справа № 815/5027/15
Суддя: Стрелець Т.Г.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2017 р. м. Київ К/800/9511/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

головуючого судді: суддів: Стрелець Т.Г. Горбатюка С.А. Мороз Л.Л.

розглянувши в письмовому провадженні касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1

на постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року

у справі №815/5027/15

за позовом Військової частини НОМЕР_1

до ОСОБА_1

про відшкодування збитків,

В С Т А Н О В И Л А:
В серпні 2015 року Військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на свою користь збитків на суму 11182,03 грн.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позов Військової частини № НОМЕР_1 до ОСОБА_1 по відшкодування збитків в розмірі 11182,03 грн. залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням апеляційного суду, Військова частина НОМЕР_1 звернулася до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просить постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року скасувати, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року в справі №815/5027/15 залишити в силі.

ОСОБА_1 направив на адресу Вищого адміністративного суду України письмові заперечення на касаційну скаргу, в яких просив залишити касаційну скаргу без задоволення, постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року без змін.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження, встановленого пунктом 1 частини 1 статті 222 Кодексу адміністративного судочинства України.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши і обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і наданої ними правової оцінки обставин у справі, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно частини 2 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах касаційної скарги.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що відповідно до плану контрольно-ревізійної роботи Контрольно-ревізійного департаменту Міністерства оборони України на ІІ півріччя 2010 року та на підставі посвідчення від 01 листопада 2010 року № 234/3/2/384, виданого начальником Територіального Південного контрольно-ревізійного управління, інспектором-ревізором відділу контролю за ресурсним забезпеченням Територіального Південного контрольно-ревізійного управління у періоді з 01 листопада 2010 року по 26 листопада 2010 року проведено планову документальну ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності ВЧ за номенклатурою речової та продовольчої служби за період з 01 березня 2008 року по 31 жовтня 2010 року.

В ході проведення ревізії фінансово-господарської діяльності здійснено перерахунки по довідках наданим звільненим в запас або відставку без права носіння військової форми одягу, в результаті чого встановлено факти понаднормової виплати (видачі майна в рахунок боргу) на загальну суму 6424,99 грн., внаслідок понаднормової видачі речового майна солдатської номенклатури збитки нанесені державі склали 4422 грн., та понаднормової видачі спортивного майна збитки держави склали 335,04 грн.

У зв`язку із виявленою нестачею були написані рапорти про призначення та проведення службових розслідувань, в ході яких було встановлено, що позивач, будучи військовою посадовою особою - начальником речової служби ВЧ, в порушення вимог ст.ст.11, 16 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, п.п.3.2.40-3.2.42 Положення про військове (корабельне) господарство ЗС України, затвердженого наказом Міністерства оборони України № 300 від 16 липня 1997 року, ст.ст.105-110 Керівництва з обліку озброєння, техніки майна та інших матеріальних засобів у Збройних Силах, (частина 2) введеного в дію наказом Міністра оборони № 260 від 1979 року, ст.164 Положення про арсенали, бази та склади авіації Збройних Сил, введеного в дію наказом Головнокомандувача ВПС від 29 жовтня 1984 р. № 232, в період з червня 2001 року по листопад 2010 року недбало ставився до виконання своїх службових обов`язків, облік наявності матеріальних засобів, які закріплені за речовою службою, належним чином не вів, не дотримувався правил приймання, зберігання, видавання та здавання матеріальних засобів, допускав випадки псування військового майна, приймаючи та видаючи матеріальні засоби, цю дію не оформлював встановленим порядком та встановленими документами, в результаті чого в зазначений проміжок часу у ВЧ утворилась нестача військового майна на загальну суму 11182,03 грн., чим державі в особі ВЧ була спричинена шкода.

За результатами проведених службових розслідувань командиром ВЧ виданий наказ №716 від 29 грудня 2010 року щодо відшкодування заподіяної державні шкоди матеріально відповідальною особою (позивачем), в якому запропоновано останньому в добровільному порядку відшкодувати заподіяну шкоду шляхом внесенням суми нестачі в касу частини.

Не відшкодування позивачем станом на серпень 2015 року вказаних збитків стало підставою для звернення з позовом до суду.

Суди, розглядаючи даний спір, виходили з того, що він є адміністративним.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України вважає такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій передчасними з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно з частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Таким чином, законодавець чітко визначив, що суттю адміністративного судочинства є судовий контроль за діяльністю органів влади та місцевого самоврядування в сфері дотримання прав та свобод громадян та юридичних осіб за допомогою процесуального закону з певними особливостями, зокрема, обов`язку доказування правомірності своєї діяльності органами влади чи самоврядування. Тобто, однією з визначальних особливостей Кодексу адміністративного судочинства України є те, що позивачем в адміністративній справі може бути фізична чи юридична особа, чиї права, свободи чи інтереси вони вважають порушеними, а відповідачем орган влади, орган місцевого самоврядування, їхні посадові чи службові особи.

Відповідно до частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами лише за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень: 1) про тимчасову заборону (зупинення) окремих видів або всієї діяльності об`єднання громадян; 2) про примусовий розпуск (ліквідацію) об`єднання громадян; 3) про примусове видворення іноземця чи особи без громадянства з України; 4) про обмеження щодо реалізації права на мирні зібрання (збори, мітинги, походи, демонстрації тощо); 5) в інших випадках, встановлених законом.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України доходить висновку, що правовий аналіз пунктів 1 4 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України свідчить, що всі наведені підстави, коли громадяни, іноземці чи особи без громадянства, їх об`єднання, юридичні особи, які не є суб`єктами владних повноважень, можуть бути відповідачами за адміністративним позовом суб`єкта владних повноважень лише у випадках превентивного (попереднього) судового контролю за рішеннями, діями органів влади, які при реалізації своїх владних управлінських повноважень можуть порушити права чи свободи фізичних чи юридичних осіб.

Однак і в цих випадках, водночас із перевіркою дій чи бездіяльності згаданих осіб, обставин, що стали підставою для втручання суб`єктів владних повноважень, суд має перевірити на відповідність чинному законодавству рішення, дії чи бездіяльність самих суб`єктів владних повноважень.

Логічний спосіб тлумачення частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України дозволяє колегії суддів дійти висновку, що і пункт 5 частини четвертої статті 50 цього Кодексу, який є частиною норми процесуального права, існує як послідовне продовження випадків «превентивного» судового контролю і має розумітися та застосовуватися судами саме в такому значенні, а не як норма, що давала би право для розширеного тлумачення права суб`єкта владних повноважень на адміністративний позов. Такий безпідставний підхід до розуміння змісту пункту 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України по суті призводить до відмови органів влади від виконання своїх функціональних обов`язків та можливої дискреційної поведінки.

За пунктом 5 частини четвертої статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України суб`єкт владних повноважень може звертатися до суду з адміністративним позовом до громадян України, іноземців чи осіб без громадянства, їх об`єднань, юридичних осіб, які не є суб`єктами владних повноважень, для превентивного судового контролю своєї ж діяльності і у випадках, визначених законом.

Водночас, за змістом статті 177 Цивільного кодексу України гроші є об`єктами цивільних прав.

Отже, оскільки військовою частиною НОМЕР_1 позов заявлений щодо стягнення з військовослужбовця суми шкоди у вигляді грошових коштів, то, на думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України, такий позов не підпадає під дію пункту 5 частини 4 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України.

За таких обставин колегія суддів Вищого адміністративного суду України дійшла висновку, що позовні вимоги військової частини НОМЕР_1 про стягнення з ОСОБА_1 завданих збитків у вигляді грошових коштів підлягають розгляду в порядку цивільного, а не адміністративного судочинства.

Згідно норм частини 1 статті 228 Кодексу адміністративного судочинства України, суд касаційної інстанції скасовує судові рішення в касаційному порядку і залишає позовну заяву без розгляду або закриває провадження у справі з підстав, встановлених статтями 155 і 157 цього Кодексу.

За правилами пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи викладене, судова колегія Вищого адміністративного суду України вважає, що прийняті у справі рішення підлягають скасуванню із закриттям провадження в адміністративній справі.

Керуючись пунктом 1 частини 1 статті 157, статтями 220, 222, 223, частиною 1 статті 228, статтями 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Касаційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - задовольнити частково.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 10 листопада 2015 року і постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 16 березня 2016 року у справі №815/5027/15 скасувати.

Провадження у справі №826/546/14 за позовом Військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про відшкодування збитків закрити.

Роз`яснити позивачеві право на звернення до суду в порядку цивільного судочинства.

Ухвала набирає законної сили через п`ять днів після направлення її копії сторонам і може переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та у порядку, передбачені статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді