Справа № 348/2370/16-а
Суддя: Грещук Р.П.
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 348/2370/16-а

20 квітня 2017 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківскої області

в складі: головуючого-судді - Грещука Р.П.,

секретаря - Клекот Л.М.,

з участю позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - Жукової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Надвірна справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності державного службовця,-

ВСТАНОВИВ:

15.12.2016 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності державного службовця.

В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги в повному об'ємі з підстав зазначених в позові.

Просить суд постановити рішення, яким визнати неправомірними дії Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області щодо відмови їй в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до 3акону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції від 01.01.2006 року.

Зобов'язати Надвірнянське ОУПФ України Івано-Франківської області призначити їй пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції від 01.01.2006 року, у розмірі 81% середньомісячного заробітку державного службовця із січня 2012 року по грудень 2016 року з урахуванням усіх виплат, з яких сплачені страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від суми заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, в тому, числі суми матеріальної допомоги на оздоровлення і соціально-побутові потреби, виплати за вислугу років (за наявності), заохочувальні та інші компенсаційні виплати, в тому числі в натуральній формі, а також індексацію заробітної плати, з урахуванням фактично отриманих сум та виплачувати призначену пенсію в подальшому згідно вказаного розміру.

Представник відповідача в судовому засіданнні позовні вимоги не визнала та подала заперечення в якому ОУПФ України Івано-Франківської області вказує, що позовні вимоги ОСОБА_1 є безпідставними виходячи з наступного.

Позивач перебуває на обліку в Надвірнянському ОУПФ України Івано-Франківської області, їй призначено пенсію по інвалідності з 29.03.2006 року відповідно З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Загальний стаж роботи становить 19 років 10 місяці 02 днів, в тому числі стаж держслужбовця обчислений по 30.11.2016 року становить 11 років 04 місяці 24 дні.

З 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначалося відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України». «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Пункт 5 Прикінцевих положень З-ну України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-VП передбачає, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне утримання призначаються відповідно до Законів України «Про державну службу», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів». «Про статус народного депутата України», «Про Кабінет Міністрів України», «Про судову експертизу», «Про Національний банк України», «Про службу в органах місцевого самоврядування», «Про дипломатичну службу», Податкового та Митного кодексів України, Положення про помічника-консультанта народного депутата України.

Тому з 01.06.2015 року пенсії народним депутатам, міністрам, суддям, прокурорам, митникам, податківцям та іншим державним службовцям, в тому числі, і працівникам органів Пенсійного фонду України, будуть призначатися відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування». Пенсії, призначені до 01.06.2015 року, продовжуватимуть виплачувати у раніше встановленому розмірі.

Просить звернути увагу суду на те, що З-н України « Про державну службу» № 3723-XII, від 16.12.1993 року втратив чинність на підставі Закону №889 VIII від 10.12.2015 року, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених в пунктах 10 і 12 розділу XI Закону № 889- VШ від 10.12.2015 року. З 01.05.2016 року вступив в дію З-н України « Про державну службу» №889 VIII від 10.12.2015 року.

Ст.37 З-ну України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723-ХІІ

передбачено, що на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого статтею 26 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за наявності страхового стажу необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абзацом першим, частини першої ст.28 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менше як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше, як 20 років стажу роботи на посадах віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

Пенсія державним службовцям призначається в розмірі суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне страхування, а до 01.01.2011 року - страхові внеси на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, а особам, які на час звернення за призначення пенсії не є державними службовцями, у розмірі 60% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 01.01.2011 року,- страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування.

Статтею 26 З-ну України « Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено умови призначення пенсії за віком.

Особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

До досягнення віку, встановленого абзацом першим цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 року народження і старші після досягнення ними такого віку:55 років- які народилися до 30.09.1956 року включно; 55 років 6 місяців, які народилися з 01.10.1956 року по 31.03.1957 року; 56 років - які народилися з 01.04.1957 року по 30.09.1957 року; 56 років 6 місяців, які народилися з 01.10.1957 року по 31.03.1958 року; 57 років - які народилися з 01.04.1958 року по 30.09.1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 01.10.1958 року по 01.03.1959 року; 58 років - які народилися з 01.04.1959 року по 30.09.1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 01.10.1959 року по 31.03.1960 року; 59 років -які народилися з 01.04.1960 року по 30.09.1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 01.10.1960 року по 31.03.1961 року; 60 років - які народилися з 01.04.1961 року по 31.12.1961 року.

Пунктом 10 і 12 розділу XI З-ну № 889- VIII від 10.12.2015 року визначено, що державні службовці, які на день набраная чинності ним Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 З-ну України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України, 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» (Відомості Верховної Ради України. 1993 р., № 52, ст. 490 із наступними змінами) у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Окрім того, відповідно до ч.1 ст. 37 З-ну України «Про державну службу» передбачено, що пенсія державним службовимм призначається в розмірі 60% суми їх заробітної плати, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування. Тобто, з врахуванням виплат за невикористану відпустку, матеріальної допомоги на оздоровлення і соціально-побутові потреби та індексації заробітної плати, заохочувальних та компенсаційних виплат .

Враховуючи наведене, просить суд відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області.

Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст. 71 КАС України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та зясувавши фактичні обставини справи, прийшов до висновку про можливість задоволення позову ОСОБА_1 з наступних підстав.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

В судовому засіданні встановлено, що позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживає за адресою: АДРЕСА_1. У 2006 році їй було встановлено II групу інвалідності (загальне захворювання), та відповідно до ст. ст. 30-34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» призначено пенсію по інвалідності. На час встановлення інвалідності позивач перебувала на державній службі, що підтверджується записами в її трудовій книжці, копія якої долучена до матеріалів справи. Стаж роботи позивача на державній службі становить 11 років 04 місяці 24 дні.

З'ясовано також, що з квітня 2016 року позивача було призначено на посаду головного спеціаліста Надвірнянського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області (Наказ №4-ОС від 01.04.2016 року). 15.12.2016 року ОСОБА_1 припинила службу на посаді головного спеціаліста Надвірнянського відділу з питань призначення, перерахунку та виплати пенсій Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області.

Як вбачається з пояснень ОСОБА_1 та письмових матеріалів справи, 02.12..2016 року вона звернулася до Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області щодо призначення їй пенсії по інвалідності на підставі Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року.

Однак відповідачем їй була надана відповідь № 363/4-15 року від 09.12.2016 року, копія якої долучена до матеріалів справи, в якій Надвірнянське ОУПФ Івано-Франківської області відмовило в призначені ОСОБА_1 пенсії, згідно Закону України «Про державну службу».

В процесі розгляду справи суд встановив наступне:

З 01.04.2015 року набув чинності З-н України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 №213-» від 02.03.2015 року № 213-VIII, відповідно до якого у період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року особи, на посадах, які дають право на призначення пенсії/щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «Про державну службу», «Про судоустрій і статус суддів», «Про прокуратуру» пенсії, призначені відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» не виплачуються.

Відповідно до ч.2 ст.22 Конституції України, приприйнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Ст. 2 КАС України також передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Змістом ч. 1 ст. 11 КАС України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості.

Ч. 1 ст.71 КАС України закріплює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Згідно ч. 2 ст. 162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень і про скасування рішення, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Оскільки відповідач по справі в силу норм ст.3 КАС України є суб'єктом владних повноважень, то застосуванню при розв'язанні спору підлягають норми ч.2 ст.71 КАС України, де зазначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

За загальним правилом установленим ч.І ст. 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ч.І ст.64 Конституції України, конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмеженні, крім випадків передбачених Конституцією України.

Відповідно до п.1 ч.І ст. 8 З-ну України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані інвалідами в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб -члени їхніх сімей, зазначені у статті 36 цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом.

Частиною 2 ст. 30 З-ну України «Про загальнообов'язкове пенсійне страхування» пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування і після припинення роботи.

Пенсійне забезпечення державних службовців, які мали право на призначення пенсію 2006 році визначалося Законом України «Про державну службу» від 16.12.1993 року №3723. Згідно ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції від 01.01.2006 року, право на одержання пенсії державних службовців мають право особи, які досягли встановленого законодавством пенсійного віку, за наявності страхового стажу для чоловіків - не менше 25 років, для жінок - не менше 20 років, у тому числі стажу державної служби - не менше 10 років, та які на час досягнення пенсійного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менше 20 років стажу на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців - незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку. Пенсія державним службовцям призначається в розмірі 80% суми їх заробітної плати, на які нараховуються страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, без обмеження граничного розміру пенсії, а особам, які на час звернення за призначенням пенсії не є державними службовцями - у розмірі 80% заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі.

Разом із цим, ч. 6 ст. 37 вищезазначеного Закону передбачає, що державним службовцям, які у період перебування на державній службі визнані інвалідами І та II груп, незалежно від причини інвалідності, пенсія по інвалідності призначається в розмірах, передбачених частинами другою і п'ятою цієї статті, після припинення ними державної служби за наявності стажу державної служби не менше 10 років та страхового стажу, встановленого для призначення пенсії по інвалідності відповідно до З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

У випадку, якщо зазначені особи повертаються на державну службу, виплата пенсії по інвалідності припиняється на період до звільнення з роботи або досягнення ними граничного віку перебування на державній службі. У цьому разі, а також у разі продовження перебування зазначених осіб на державній службі без оформлення пенсій по інвалідності на умовах, передбачених частиною шостою цієї статті, вони мають право на одержання пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Відповідачем не заперечується факт встановлення позивачу II групи інвалідності та призначення їй пенсії по інвалідності на підставі ст. 30 Закону України «Про Загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», яка й передбачає призначення пенсії по інвалідності в разі настання інвалідності, що спричинила повну або часткову втрату працездатності внаслідок загального захворювання (в тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства) за наявності страхового стажу, визначеного ст. 32 цього ж Закону України. Пенсія по інвалідності призначається незалежно від того, коли настала інвалідність: у період роботи, до влаштування на роботу чи після припинення роботи.

Крім цього, далі Законом України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначено розміри пенсії по інвалідності залежно від групи встановленої інвалідності: інвалідам І групи - 100% пенсії за віком; інвалідам II групи - 90% пенсії за віком.

Як вбачається з пояснень позивача та письмових матеріалів справи, ОСОБА_1 пенсія по інвалідності була нарахована за формулою 90 % (II група інвалідності) від пенсії за віком, що відповідає ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, оскільки вона продовжувала перебувати на державній службі на посаді головного спеціаліста відділу призначення пенсій Надвірнянського ОУПФ України Івано-Франківської області.

15.12.2016 року позивач була звільнена із займаної посади на підставі п. З ч. 1 ст. 83 Закону України «Про державну службу» - за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (ч. 2 статті 86 Закону - за домовленістю сторін).

Відповідно до ч. 3 «Порядку обчислення стажу державної служби», документом для визначення стажу державної служби є трудова книжка та інші документи, які відповідно чинного законодавства підтверджують стаж роботи. Виходячи із записів трудової книжки, стаж роботи позивача на державній службі становить повних 11 років 4 місяці та 24 дні. Тобто, на момент набрання чинності Постанови КМУ «Про деякі питання оплати праці державних службовців в 2016 році» №292, стаж роботи на державній службі становив більше 10 років.

Як встановлено в судовому засіданні відповідач неправомірно відмовив в призначенні ОСОБА_1 пенсії по інвалідності згідно із України «Про державну службу» від 16.12.1993 року, оскільки не врахував п. 10 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу » № 889-VII від 10.12.2015 року, в якому вказано, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених статтею 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менше як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Таким чином, правовідносини, які виникли на даний час між позивачем та відповідачем регулює Закон України «Про державну службу» в редакції від 16.12.1993 року.

Отже, відповідач повинен перерахувати призначену ОСОБА_1 в 2006 році пенсію по інвалідності (II групи) відповідно до ч. 6 ст. 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року з урахуванням норми, яка діяла на момент встановлення їй ІІ групи інвалідності, тобто за редакцією вказаного Закону від 01.01.2006 року, оскільки факт встановлення інвалідності відбувся у 2006 році, під час дії Закону у цій редакції.

Згідно вимог п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів стосовно пенсійного забезпечення» №213, який набув чинності з 01.04.2015 року передбачено, що у разі неприйняття до 01.06.2015 року закону про призначення всіх пенсій, в тому числі спеціальних, на загальних підставах з 01.06.2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначаються відповідно до З-ну України «Про державну службу» та інших законів.

Частина 5 розділу III З-ну України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів стосовно пенсійного забезпечення» №213 з 01.06.2015 року скасовано норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії призначалися, зокрема, згідно із З-ном України «Про державну службу».

Разом із цим, 30.12.2015 року положення З-ну України «Про державну службу» викладені у новій редакції, де було встановлено право осіб на перерахунок пенсії.

За кожний повний рік роботи понад 10 років на державній службі пенсія збільшується на один відсоток заробітку, але не більше 90 відсотків заробітної плати, без обмеження граничного розміру пенсії. Так як стаж роботи позивача на державні службі становить повних 11 років, при розрахунку пенсії по інвалідності розмір повинен складати 81 відсоток від суми заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі і з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове-рержавне соціальне страхування.

А тому, відповідно, позивач звернулася до відповідача з метою перерахунку призначеної їй у 2006 році пенсії по інвалідності, а відповідач повинен застосовувати приписи статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 в редакції від 01.01.2006 року (в редакції, що була чинна на момент встановлення позивачу інвалідності), яка передбачає призначення пенсії по інвалідності як для особи, яка припинила державну службу в розмірі 81% від суми заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі і з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення», передбачено, що до заробітку для обчислення пенсії включаються всі види оплати праці (виплат, доходу), на які нараховуються страхові внески та відповідно до ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що до заробітної плати (доходу) для обчислення пенсії враховуються суми виплат (доходу), отримуваних страхованою особою після набрання чинності цим Законом, з яких згідно із цим Законом були фактично обчислені та сплачені страхові внески до Пенсійного фонду України в межах встановленої законодавством максимальної величини заробітної плати (доходу), з якої сплачуються страхові внески.

Разом із цим, в Законі України «Про оплату праці», зокрема в ст. 2 йдеться про те, що до структури заробітної плати включається основний заробіток, додаткова заробітна плата та нші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Відповідно до ст. 33 ч.2 З-ну України «Про державну службу», заробітна плата державного службовця складається з посадових окладів, премій, доплати за ранги, надбавку за вислугу років на державної службі та інших надбавок. Зокрема, в абзаці 6 даної статті визначено, що державним службовцям можуть встановлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важкої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші доплати і надбавки, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань.

Статтею 35 З-ну України «Про державну службу» передбачено, що державним службовцям виплачується допомога для оздоровлення при наданні щорічної відпустки.

Згідно абзацу 7 ст. 33 З-ну України «Про державну службу» умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Умови оплати праці державних службовців визначені Постановою Кабінету Міністрів України №268 від 09.03.2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, суддів та інших органів». Зазначеною Постановою надано право керівникам органів, зазначених у пункті 1 цієї Постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці: надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати шрацівника у межах затвердженого фонду оплати праці.

Крім цього, на виконання вимог статті 66 З-ну України «Про пенсійне забезпечення», постановою Кабінету Міністрів України № 697 від 18.05.1998 року затверджено Перелік видів оплати праці та інших виплат, на які не нараховується збір на обов'язкове державне пенсійне страхування та які не враховуються при обчисленні середньомісячної заробітної плати для призначення пенсії. Матеріальна допомога, яка носить систематичний характер та виплачується з фонду оплати праці всім або більшості працівників, не включена в зазначений Перелік, а тому має враховуватися при обчисленні середньомісячної заробітної плати для призначення пенсій. Аналогічно у зазначений вище Перелік не включена індексація заробітної плати.

Враховуючи вищезазначене, відповідач порушив вимоги статті 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення», ст. 41 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 2 Закону України «Про оплату праці», постанову Кабінету Міністрів України №697 від 18.05.1998 року «Про затвердження переліку видів виплат, що здійснюються за рахунок коштів роботодавців, на які нараховуються єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

За правилами ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Згідно зі ст. 22 Конституції України закріплені нею права і свободи не є вичерпними. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законодавчих актів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Стаття 46 Конституції України визначає основоположні права громадян на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення: створенням мережі державних, і комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Крім того, відповідно до ст. ст. 22 та 64 Конституції України, право на пенсійне забезпечення відповідних категорій громадян, встановлене законами України є таким, що не підлягає звуженню та обмеженню. Тому звуження та обмеження змісту й обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів відповідно до ст. 22 Конституції України не допускається.

Також слід зазначити, що відповідно ч. 1 ст. 9 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком; пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов'язаного з роботою, інвалідності з дитинства); пенсія у зв'язку з втратою годувальника.

Згідно із ст. 10 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв'язку із втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.

При цьому, ч. 3 ст. 45 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

При переведенні з одного виду пенсії на інший, за бажанням особи, може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в ч.1 ст. 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії. Якщо особа після призначення пенсії по інвалідності продовжувала працювати та набула не менш як 24 місяці страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії незалежно від перерв у роботі, при переведенні вперше з пенсії по інвалідності на пенсію за віком застосовується середня заробітна плата (дохід), визначена ч.2 ст. 40 цього Закону для призначення пенсії.

В зв'язку з наведеним, суд вважає, що право позивача на пенсійне забезпечення порушене і захист порушеного права можливий шляхом визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови ОСОБА_1 в призначенні пенсії по інвалідності та зобов'язання його призначити їй пенсію по інвалідності, відповідно до З-ну України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції від 01.01.20016 року в розмірі 81% з урахуванням всіх виплат з яких сплачені страхові внески та виплачувати в подальшому.

Відповідно до ч.1 ст.99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Ч.2 ст. 99 КАС України передбачає, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи викладне, положення ч.2 ст.99 КАС України, суд вважає, що позивач ОСОБА_1 не пропустила строк для звернення до адміністративного суду за захистом своїх прав, свобод та інтересів, тому даний адміністративний позов підлягає розгляду по суті, а порушене право з врахуванням положень ч. 3 ст. 45 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» підлягає захисту з 16.12.2016 року - з часу подання заяви про призначення пенсії.

А тому, суд, оцінюючи в сукупності здобуті докази по справі прийшов до висновку про можливість задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 8,9,22,55,58,64,92,124 Конституції України, ст.ст. 9,10, 45,47 З-ну України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», ст. 66 Закону України «Про пенсійне забезпечення», З-ну України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції від 01.01.20016 року, ст.2 З-ну України «Про оплату праці», ст.ст.11,71,94,158-163 КАС України,суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання неправомірними дій Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови у призначенні пенсії по інвалідності державного службовця - задоволити.

Визнати неправомірними дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області щодо відмови ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, в призначенні пенсії по інвалідності відповідно до 3акону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції від 01.01.2006 року.

Зобов'язати Надвірнянське об'єднане управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області призначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, пенсію по інвалідності з 16.12.2016 року, відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року в редакції від 01.01.2006 року, у розмірі 81% середньомісячного заробітку державного службовця із січня 2012 року по грудень 2016 року з урахуванням усіх виплат, з яких сплачені страхові внески на загальнообов'язкове державне соціальне страхування від суми заробітної плати працюючого державного службовця відповідної посади та рангу за останнім місцем роботи на державній службі, в тому, числі суми матеріальної допомоги на оздоровлення і соціально-побутові потреби, виплати за вислугу років (за наявності), заохочувальних та інших компенсаційних виплат, в тому числі в натуральній формі, а також індексації заробітної плати, з урахуванням фактично отриманих сум та виплачувати призначену пенсію в подальшому згідно вказаного розміру.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Львівського апеляційного адміністративного суду в порядку, визначеному ст.186 КАС України через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області.

Суддя Грещук Р.П.

Повний текст постанови виготовлено 24.04.2017 року