Справа № 826/16975/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Головуючий у 1-й інстанції: Балась Т.П. Суддя-доповідач: Епель О.В.
У Х В А Л А
Київський апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Епель О.В.,
суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,
за участю секретаря Лісник Т.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, військової частини польова пошта № НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,
ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі відповідач-1), військової частини польова пошта № НОМЕР_1 Військово-Морських Сил Збройних Сил України (далі відповідач-2) про:
- визнання протиправною бездіяльності відповідача в особі тво командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ВМС ЗСУ щодо невиконання п. «а» ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»;
- зобов`язання відповідача в особі тво командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 ВМС ЗСУ розірвати контракт з позивачем.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року в задоволенні адміністративного позову було відмовлено.
Не погоджуючись з таким судовим рішенням позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення адміністративного позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, зазначене рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а постанова суду без змін з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.03.2014 р. виконуючим обов`язки Президента України було видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, яким оголошено часткову мобілізацію та пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18.03.2014 р.).
Згідно з п. 3 вказаного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб з дня набрання чинності цим Указом.
06.05.2014 р. Указом виконуючого обов`язки Президента України № 454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб з дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07.05.2014 р.).
Указом Президента України від 21.07.2014 р. № 607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22.07.2014 р. (набрав чинності 24.07.2014 р.), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб з дня набрання чинності цим Указом.
Указом Президента України від 14.01.2015 р. № 15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб з дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 р. набрав чинності 20.01.2015 р.).
12.08.2015 р. позивачем з Міністерством оборони України в особі командира військової частини польова пошта №2492 Військово-Морських Сил Збройних Сил України було укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України.
Пунктом 2 зазначеного Контракту визначено, що Міністерство оборони України зобов`язується відповідно до законодавства забезпечити належні умови для проходження військової служби громадянином України ОСОБА_1 , зокрема: належне матеріальне забезпечення під час проходження військової служби; виплату підйомної допомоги на нього та кожного члена його сім`ї, який переїжджає разом із ним на нове місце проходження військової служби; виплату грошового забезпечення з урахуванням надбавок за вислугу років, знання та використання іноземної мови, відповідну кваліфікацію, спортивні і почесні звання та інших надбавок, доплат, винагород, премій; жиле приміщення йому та членам його сім`ї або виплату грошової компенсації за піднайом (найом) ним житлового приміщення; інші соціальні виплати йому та членам його сім`ї, визначені законами та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з п. 3 контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Відповідно до п. 4 Контракту сторони зобов`язуються не пізніш як за три місяця до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракт чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбачених нормативно-правовими актами.
Пунктом 7 Контракту визначено, що в разі порушень умов, визначених контрактом, сторони несуть відповідальність згідно із законом.
24.05.2016 р. позивач звернувся до командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 з рапортом про звільнення його зі Збройних Сил України, в якому зазначив, що відповідачем не виконується пункт 2 Контракту, у зв`язку з чим, керуючись пунктом 7 Контракту та статтею 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», він просить розірвати Контракт та здійснити виплату грошового забезпечення, надбавок, винагород, премій тощо з 12.08.2016 року.
02.06.2016 р. командиром військової частини польова пошта НОМЕР_2 позивачу було надано відповідь №1354/2, в якій повідомлено про відсутність правових підстав для звільнення його з військової служби з причин, зазначених ним у рапорті.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача-1 щодо не розірвання з ним контракту, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Судова колегія встановила, що відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на моменту звернення позивача з рапортом про розірвання Контракту, стан особливого періоду не припинився, а під час його дії законодавством не передбачено можливості розірвання контракту з військовослужбовцем з підстав невиконання його умов командуванням, як про таке просив позивач.
Дослідивши матеріали справи у їх сукупності колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 р. № 2232-XII (далі Закон № 2232-ХІІ), «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 р. № 3543-XII (далі Закон № 3543-XII), Інструкцією про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженою наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 р. № 170 (далі Інструкція № 170), Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України,затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 р. № 1153/2008 у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин (далі Положення № 1153/2008).
Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
У ст. 2 Закону № 2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону № 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Частиною 1 статті 19 Закону № 2232-ХІІ передбачено, що військовослужбовці, які проходять кадрову або строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, громадяни призовного віку, які мають вищу, професійно-технічну, повну або базову загальну середню освіту і не проходили строкової військової служби, військовозобов`язані, а також жінки, які не перебувають на військовому обліку, укладають контракт про проходження військової служби за контрактом з додержанням умов, передбачених статтею 20 цього Закону.
Відповідно до ч. 2 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні: для осіб рядового складу - 3 роки; для осіб сержантського і старшинського складу - від 3 до 5 років; для курсантів вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів - час навчання у вищому військовому навчальному закладі або військовому навчальному підрозділі вищого навчального закладу; для осіб офіцерського складу: для громадян, яким первинне військове звання присвоєно після проходження повного курсу військової підготовки за програмою підготовки офіцерів запасу або в порядку атестування осіб до присвоєння первинних військових звань офіцерського складу запасу, - від 2 до 5 років; для інших громадян - від 1 до 5 років.
Згідно з п. 2.12 Інсрукції № 170 контракт про проходження служби припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби з підстав, визначених пунктом 35 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Відповідно до п. 35 Положення № 1153/2008 контракт припиняється (розривається), а військовослужбовець звільняється з військової служби (крім випадку, передбаченого пунктом 195 цього Положення): 1) за рішенням командування військової частини за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «г», «е», «є», «ж», «и», «і», «ї», «й» та «л» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»; 2) за рішенням військовослужбовця за наявності підстав, передбачених пунктами «а», «б», «в», «д», «з» та «к» частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
У п. «з» ч. 6 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із систематичним невиконанням умов контракту командуванням (за бажанням військовослужбовця).
Частиною 3 статті 23 Закону № 2232-ХІІ у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) для громадян, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану та призначаються на посади, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.
Відповідно до п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною 8 статті 26 цього Закону.
Частиною 1 статті 1 Закону № 3543-XII визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 11 Закону № 3543-XII передбачено, що рішення про демобілізацію з внесенням його на затвердження Верховною Радою України приймає Президент України
Згідно з п. 2 ч. 9 ст. 23 Закону № 2232-ХІІ у редакції, що була чинною на час спірних правовідносин, в разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.
Відповідно до п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону № 2232-ХІІ під час дії особливого періоду з військової служби звільняються військовослужбовці з моменту оголошення мобілізації до часу, визначеного пунктами 2 або 3 цієї частини: а) жінки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; б) за станом здоров`я - на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про непридатність до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу; в) у зв`язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку; г) у зв`язку з обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, яким призначено покарання у виді позбавлення волі, обмеження волі або позбавлення військового звання; ґ) через такі сімейні обставини або інші поважні причини: виховання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, дитини або кількох дітей віком до 18 років, які з нею (з ним) проживають, без батька (матері); утримання матір`ю (батьком) - військовослужбовцем, яка (який) не перебуває у шлюбі, повнолітньої дитини віком до 23 років, якщо вона (він) є інвалідом I чи II групи; необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка), що підтверджується відповідним медичним висновком медико-соціальної експертної комісії для осіб віком понад 18 років чи лікарсько-консультативної комісії для осіб до 18 років; наявність у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років; д) у зв`язку з проведенням організаційних заходів у порядку, визначеному Генеральним штабом Збройних Сил України, за умови завершення виконання визначених завдань; е) через службову невідповідність осіб рядового, сержантського і старшинського (крім прапорщиків, старших прапорщиків, мічманів, старших мічманів) складу у разі невиконання службових обов`язків; є) призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки, визначені рішенням Президента України; ж) які вислужили строк військової служби за контрактом, укладеним на умовах, передбачених абзацом другим частини третьої статті 23 цього Закону; з) які досягли граничного віку перебування військовозобов`язаних у запасі, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду.
Системний аналіз викладених правових норм надає підстави стверджувати, що особливий період настає з моменту оголошення мобілізації і охоплює час мобілізації, який закінчується з виданням Президентом України відповідного Указу про демобілізацію та здійснення дій, заходів, спрямованих на повернення життєдіяльності країни до режиму роботи і функціонування в умовах мирного часу.
При цьому, законодавством чітко визначено виключний перелік підстав для звільнення військовослужбовців зі служби під час дії особливого періоду. Звільнення з інших підстав, зокрема у зв`язку з невиконанням командуванням умов контракту, не допускається.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що Президентом України неодноразово видавались Укази про часткову мобілізацію, останній з яких від 14.01.2015 р. № 15, затверджений Законом України від 15.01.2015 р. № 113-VIII, і станом на момент звернення позивача з рапортом від 24.05.2016 р. Президентом України рішення про демобілізацію в порядку ст. 11 Закону № 3543-XII не приймалося і тривав особливий період.
Отже, як було правильно встановлено судом першої інстанції, на момент звернення позивача із зазначеним рапортом про звільнення через невиконанням командуванням умов контракту у командира військової частини не було достатніх та необхідних правових підстав для задоволення його вимог і розірвання з ним контракту про проходження військової служби, а тому заявлені позовні вимоги задоволенню не підлягають.
Доводи апелянта про те, що військова частина не забезпечила йому належних умов для проходження військової служби, колегія суддів до уваги не приймає з підстав, зазначених вище.
Посилання апелянта на те, що відповідь командира військової частини про відмову в розірванні контракту не відповідає вимогам законодавства, є необґрунтованими, оскільки така відповідь не є предметом оскарження у межах даної адміністративної справи, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлені позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльності відповідача, а не його дій, рішення й тощо, а у відповідності до вимог ч. 4 ст. 195 КАС України, суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги, що не були заявлені в суді першої інстанції.
Твердження апелянта про те, що на момент його звернення з рапортом про розірвання контракту особливий період не діяв, є безпідставними і не відповідають дійсним обставинам цієї справи, що було встановлено вище.
Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вони не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким було повно встановлено обставини справи, правильно застосовано норми матеріального і процесуального права та ухвалено рішення, згідно з вимогами ст. 159 КАС України.
Згідно зі ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року без змін.
Керуючись ст. ст. 41, 159, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 лютого 2017 року без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, у відповідності до ч. 3 ст.160 КАС України, виготовлено 19 квітня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.