Справа № 628/2021/16-а
Суддя: Присяжнюк О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 р. Справа № 628/2021/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Присяжнюк О.В.

Суддів: Бартош Н.С. , Курило Л.В.

за участю секретаря судового засідання - Дудки О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області на постанову Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2017р. по справі № 628/2021/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області

про визнання дій неправомірними, зобов'язання перерахувати та виплачувати пенсію шляхом її підвищення,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила: визнати протиправною відмову відповідача у проведенні їй перерахунку пенсії з підвищенням на 150%, з 16 лютого 2016 року, як дитині - жертві нацистських переслідувань, яка народилася в місці примусового тримання матері; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок та виплачувати їй пенсію шляхом її підвищення на 150%, як дитині - жертві нацистських переслідувань, яка народилася в місці примусового тримання матері, з 16 лютого 2016 року, з подальшим перерахуванням, виходячи з мінімального розміру пенсії.

Постановою Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2017 р. позовні вимоги задоволено.

Не погодившись із постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2017 р. та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме: вимог Конституції України, Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», Кодексу адміністративного судочинства України та на не відповідність висновків суду обставинам справи.

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивачка повторно не зявилася, надала суду заяву про відкладення судового засідання через зайнятість її адвоката в іншій справі, доказів поважності неявки у судове засідання суду не надана, у звязку з чим суд визнає неповажною неявку позивача в судове засідання.

В судове засідання суду апеляційної інстанції відповідач свого представника не направив, про дату, час і місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином, надав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши доповідь обставин справи, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судовим розглядом встановлено, що позивачка народилася 13 березня 1944 року у місті Нордгорн Графства Бентгейм Німеччина під час перебування її матері на примусових роботах в Німеччині у період з 05.06.1942 року по 05.05.1945 року, що встановлено рішенням Дворічанського районного суду Харківської області від 16 лютого 2016 року, яке набрало законної сили 27.02.2016 року (а.с.8-9).

Згідно посвідчення № 002255 від 17.06.2001 р. позивачка має право на пільги, встановлені статтею 6-1 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань», та відповідно до посвідчення № 503620 є ветераном війни учасником війни (а.с. 4, 52).

Відповідно до довідки МСЕК від 29.08.2013 року, ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи безстроково (а.с.10).

Позивачка звернулася до Куп`янського об`єднаного управління Пенсійного фонду України в Харківській області з заявою про перерахунок пенсії, оскільки вважає, що вона як особа прирівняна до учасників бойових дій, має право на отримання підвищення пенсії у розмірі 150% мінімальної пенсії за віком.

Відповідачем відмовлено у такому перерахунку пенсії.

Позивачка зазначену відмову вважає необґрунтованою, у зв'язку із чим звернулася до суду із цим позовом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка має право на перерахунку пенсії з підвищенням на 150% з 16 лютого 2016 року.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 2 статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» визначено, що пенсії або щомісячне довічне грошове утримання чи державна соціальна допомога, що виплачується замість пенсії, підвищуються: інвалідам I групи - на 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, інвалідам II групи - на 40 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, інвалідам III групи - на 30 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.

Судовим розглядом встановлено, що з 29.08.2013 р. ОСОБА_1 визнано інвалідом ІІ групи, у звязку з чим відповідно до статті 6-2 Закону України «Про жертви нацистських переслідувань» вона отримує надбавку до пенсії в розмірі 40 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатності.

Відповідно до Загальної декларації прав людини 1948 року, кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Міжнародний пакт про економічні, соціальні і культурні права 1966 року встановлює загальний обов'язок держав забезпечити здійснення прав, що передбачені цим пактом, у максимальних межах наявних ресурсів (пункт 1 статті 2).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі „Ейрі проти Ірландії також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі Кйартан Асмундсон проти Ісландіївід 12 жовтня 2004 року.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року № 20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги положення діючого законодавства, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для здійснення позивачці перерахунку пенсії, оскільки вона є учасником війни та отримує пенсію відповідно до вимог чинного законодавства.

Згідно положень ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Відповідно до ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки постанова Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2017 р. не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права, колегія суддів вважає необхідним скасувати цю постанову суду, з прийнятям нової постанови про відмову в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1

Керуючись ст. ст. 41, 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Куп'янського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Харківської області задовольнити.

Постанову Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 06.02.2017р. по справі № 628/2021/16-а скасувати.

Прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст постанови виготовлений 18.04.2017 р.