Справа № 41/61/-А
Суддя: Кравцов О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 квітня 2017 року м. Київ К/800/45776/14

Вищий адміністративний суд України у складі колегії суддів:

головуючого Кравцова О.В.,

суддів Калашнікової О.В.,

Єрьоміна А.В.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» на постанову Господарського суду міста Києва від 7 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2014 року у справі за позовом Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту, Фонд державного майна України, Національне агентство з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів, про часткове визнання незаконним пункту постанови,-

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2005 року ДП «НСК «Олімпійський» (далі - Підприємство) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Кабінету Міністрів України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Міністерство України у справах сім'ї, молоді та спорту, Фонд державного майна України, Національне агентство з питань підготовки та проведення в Україні фінальної частини чемпіонату Європи 2012 року з футболу та реалізації інфраструктурних проектів, про визнання незаконним абзацу 3 пункту 17 постанови Кабінету Міністрів України від 4 жовтня 1995 року № 786 «Про Методику розрахунку і порядок використання плати за оренду державного майна» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - постанова № 786).

Постановою Господарського суду міста Києва від 7 листопада 2013 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2014 року, в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Підприємство звернулось до Вищого адміністративного суду України із касаційною скаргою, в якій просило їх скасувати, а позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Підприємство належить до державного сектора економіки, що діє на основі державної власності, частка держави у статутному капіталі становить 100%.

Майно Підприємства є державною власністю і належить йому на праві повного господарського відання.

4 жовтня 1995 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 786, абзацом 3 пункту 17 якої, в редакції постанов Кабінету Міністрів України від 18 травня 1998 року № 699, від 19 січня 2000 року № 75, встановлено, що у разі коли орендодавцем майна є Фонд державного майна, його регіональне відділення чи представництво, орендна плата спрямовується за нерухоме майно державних підприємств, організацій - 70 відсотків орендної плати до державного бюджету, 30 відсотків державному підприємству, організації, на балансі яких перебуває це майно.

Відмовивши в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відсоткова пропорційність розміру орендної плати, що отримується орендодавцем - Фондом державного майна та спрямовується на рахунок балансоутримувача - позивача, визначена Кабінетом Міністрів України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів погоджується з таким висновком судів.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частинами першою та третьою статті 136 Господарського кодексу України передбачено, що право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Право господарського відання з юридичного погляду є правовою формою реалізації права державної власності спеціально створеними суб'єктами різних організаційно-правових форм, які у встановленому порядку набувають статусу юридичної особи. Дані юридичні особи отримують певну сукупність прав та обов'язків, які дають їм змогу здійснювати функції власника. При цьому власником їх майна залишається держава.

Згідно з частиною другою статті 19 Закону України від 10 квітня 1992 року № 2269-XII «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) методика розрахунку пропорції розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем та порядок використання орендної плати визначаються, зокрема, Кабінетом Міністрів України - для об'єктів, що перебувають у державній власності.

Статтею 322 Цивільного кодексу України визначено, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами статті 394 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, законодавством предбачено право державного підприємства, на балансі якого перебуває орендоване майно, на отримання частини орендної плати для здійснення господарської діяльності, визначення розміру якої належить до виключної компетенції Кабінету Міністрів України.

З огляду на викладене, оскільки відсоткова пропорційність розміру орендної плати, що отримується орендодавцем - Фондом державного майна та спрямовується на рахунок балансоутримувача - позивача, визначена Кабінетом Міністрів України на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, то в даному випадку, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що відсутні жодні правові підстави для визнання незаконним абзацу 3 пункту 17 постанови № 786.

При цьому, апеляційний суд обґрунтовано звернув увагу на те, що доводи Підприємства обмежуються виключно його незгодою з відсотковим розподілом вказаної орендної плати та не ґрунтуються на жодних правових нормах. При цьому, вирішення питання щодо розподілу коштів між орендодавцем і балансоутримувачем державного майна належить до дискреційних повноважень Кабінету Міністрів України, вільна реалізація яких належить до його компетенції та, виходячи з приписів статей 2 та 17 КАС України, не може вирішуватися судом.

Таким чином, колегія суддів, керуючись частиною першою статті 224 КАС України, приходить до висновку, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин; в них повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки судів щодо встановлених обставин і правові наслідки є правильними, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Керуючись статтями 220-1, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Національний спортивний комплекс «Олімпійський» залишити без задоволення, а постанову Господарського суду міста Києва від 7 листопада 2013 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 5 серпня 2014 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі, та може бути переглянута Верховним Судом України з підстав, у строки та в порядку, встановленими статтями 237, 238, 239-1 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді