Справа № 227/4395/16-а
Суддя: Хоменко Д. Е.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

19.04.2017 227/4395/16-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року м. Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

Головуючого судді Хоменко Д.Є.

за участю

секретаря Малашко С.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в заді суду, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради, про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Громадянин ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради (далі відповідач), про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 1993 року є інвалідом 3-ї групи ІВВВ, як ліквідатор аварії на ЧАЕС, захворювання повязане з роботами по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. Протягом 2014-2015 років неодноразово звертався до органів влади, щодо отримання талонів для пільгового проїзду всіма видами транспорту, але відповідачем йому було відмовлено. У позивача мається донька ОСОБА_3, 14.05.2005р.н., яка відноситься до дітей, які належать до потерпілих від Чорнобильської катастрофи, має пільги на безоплатний проїзд у межах України на всіх видах транспорту до місця лікування, оздоровлення і назад. Відповідач у 2014 році надав путівку ОСОБА_3 до санаторію «Поляна» з лікуванням, а позивачу як ІВВВ-ІІІ групи, ліквідатору ЧАЕС І категорії без лікування, як супроводжуючий дитину, позивач надав необхідні документи відповідачу для отримання зазначеної путівки з лікуванням, але його прохання було проігноровано. На момент листопада 2014 року ОСОБА_3 їхала з позивачем по маршруту Дніпро-Львів, Львів-Свалява, Свалява-Львів, Львів-Дніпро, вартість квитків склала 343,71грн., але відповідач відмовив у виплаті компенсації за квитки відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Також відповідачем не було відшкодовано вартість квитків за 2014 рік по маршруту Дніпро-Львів, Львів-Свалява, Свалява-Львів, Львів-Дніпро в розмірі 247,45 грн., а також вартість квитків за 2015 рік по маршруту Дніпро-Трускавець в розмірі 160,50 грн. Після повернення із санаторію позивач був вимушений терміново лікуватись, вважає, що відповідач своєю відмовою щодо ненадання путівки з лікуванням, неправомірним діями наніс матеріальні збитки, оскільки на лікування було затрачено 6402,08грн. Просить визнати дії відповідача неправомірними щодо відмови виплати компенсації за квитки 2014 року у сумі 247,45грн.; визнати дії відповідача неправомірними щодо відмови виплати компенсації за квитки 2015 року у сумі 160,50грн.; визнати дії відповідача неправомірними щодо відмови виплати компенсації ОСОБА_3 за квитки 2014 року у сумі 343,71грн.; визнати дії відповідача неправомірними щодо відмови відшкодування вартості ліків на лікування в розмірі 6402,08грн.; стягнути з відповідача на свою корись вартість квитків за 2014 рік в розмірі 247,45грн.; стягнути з відповідача на корись ОСОБА_3 вартість квитків за 2014 рік в розмірі 343,71грн.; стягнути з відповідача на свою корись вартість квитків за 2015 рік в розмірі 160,50грн.; зобовязати відповідача відшкодувати вартість витрачених коштів на ліки у сумі 6402,08грн.; зобовязати відповідача відшкодувати на його користь моральну шкоду у сумі 25000,00грн.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 повністю підтримав свої позовні вимоги, з підстав вказаних у адміністративному позові, просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача ОСОБА_2 проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів надала письмові заперечення, з яких вбачається, що викладені в позові вимоги є безпідставними, не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Щодо відшкодування вартості квитків за 2014-2015 роки представник зазначила, що позивач до управління не звертався. Управління здійснює компенсацію вартості ліків, які надаються пільговій категорії громадян за рецептами лікарів. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17.08.1998 року № 1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів, у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань», ОСОБА_1 має право на пільгове отримання медикаментів. Для забезпечення ліками за рецептами лікарів ОСОБА_1 необхідно звертатись до Комунального закладу «Добропільський центр первинної медико-санітарної допомоги», отримати рецепт на препарат, який необхідний для лікування та входить до переліку лікарських засобів, що виписуються на пільгових умовах. Тому просила суд у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовити у повному обсязі.

Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1, згідно посвідчення № 5337 від 22.06.1995 року серії А № 052695, є громадянином, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи (а.с.15). Також позивач є інвалідом 3 групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни інвалідів війни, відповідно до посвідчення серії Б №544076, виданого УПСЗН Київського району м.Донецька та копії МСЕК серії 10 ААА №159860 від 02.12.2010 року (а.с.16, 17).

Згідно копії експертного висновку Донецького регіональної міжвідомчої експертної ради №20 від 19.11.1991 року, у гр.ОСОБА_1, встановлений діагноз: виразкова хвороба, активна фаза з больовими і диспептичним синдромом, наявністю виразки в цибулину 12 палої кишки. ВСД. аутоімунний тиреоїдит. Відповідно до висновку, захворювання викликано у звязку з виконуванням військових обовязків по ліквідації аварії на Чорнобильській АЕС (а.с.31, 32). Також позивачем додані інші копії медичних документів та довідок, відповідно до яких підтверджується факт звернення позивача до відповідних лікувальних закладів для отримання лікування (а.с.33-43).

Відповідно до копії довідки від 15.10.2014 року № НОМЕР_1, ОСОБА_1 є особою, яка перемістилася з тимчасово окупованої території, мешкає по вул. Радянська, 6/3 в м.Білицьке Донецької області (а.с.27).

Як вбачається з копії свідоцтва про народження дитини, виданого 03.06.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції м.Донецька, актовий запис №462 у позивача мається дитина ОСОБА_3, 14.05.2005р.н. (а.с.29). Відповідно до копії посвідчення серії Д №272895 Н від 17.08.2005 року, ОСОБА_3 є дитиною, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи та має право на пільги і компенсації, встановлені Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (а.с.30).

Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що у 2014 році позивач отримав від відповідача путівку на оздоровлення з лікуванням для своєї дитини ОСОБА_3 та на себе без лікування, як супроводжуючий дитину, відповідно до копії заяви від 16.10.2014 року (а.с.103). Відповідачем було видано довідки № 749 на імя ОСОБА_3 та №750 на імя ОСОБА_1 від 16.10.2014 року, для одержання путівки на санаторне-курортне лікування (а.с.105,106).

Відповідно до протоколу №13 засідання комісії Добропільської міської ради від 23.10.2014 року, комісія вирішила направити ОСОБА_1, 1960р.н., як супроводжуючого дитини ОСОБА_3, 2005р.н. на оздоровлення до санаторію «Поляна», с.Поляна, Закарпатської області (дата заїзду згідно путівки з 22.08.2014 року) з переносом дати заїзду на 03.10.2014 року терміном на 21 день (а.с. 110). Згідно копії довідки від санаторію «Поляна» ЗАТ «Укрпрофоздоровлення», гр. ОСОБА_1 та ОСОБА_3, дійсно знаходились на лікуванні в ДП «Поляна» по путівці від 03.11.2014 року (а.с. 112).

Позивачем до матеріалів адміністративного позову було надано такі копії проїзних документів( залізничних квитків): АХ №804522 відправлення 03.11.2014 року, Львів-Свалява, дитячій, вартістю 27,17грн.; АХ №071495 відправлення 16.11.2014р., Свалява-Львів, дитячий, вартістю 20.05грн.; АХ №071492 відправлення 16.11.2014р., Львів-Дніпро, дитячий на імя ОСОБА_3, вартістю 186,70грн.; ЛЖ №235983, відправлення 02.11.2014р., Дніпро-Львів, дитячий на імя ОСОБА_3, вартістю 109,79грн.; АХ №071494, відправлення 16.11.2014р., Львів-Дніпро, пільговий на імя ОСОБА_1, вартістю 133,96грн.; ЛЄ №976565, відправлення 15.05.2015р., Дніпро-Трускавець, пільговий на імя ОСОБА_1, вартістю 160,50грн.; ЛЖ №235984 відправлення 02.11.2014р., Дніпро-Львів, пільговий на імя ОСОБА_1, вартістю 82,03грн.; АХ №804521 відправлення 03.11.2014р., Львів-Свалява, пільговий на імя ОСОБА_1, вартістю 18,11грн.; АХ №071497 відправлення 16.11.2014р., Свалява-Львів, пільговий на імя ОСОБА_1, вартістю 13,35грн. (а.с. 4-8).

Тобто, судом встановлено, що у 2014 році позивач ОСОБА_1 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 їздили на лікування до санаторію «Поляна» і назад додому за маршрутом: Дніпро-Львів, Львів-Свалява, Свалява-Львів, Львів-Дніпро. Також встановлено, що позивач у 2015 році їздив за маршрутом Дніпро-Трускавець. Загальна вартість проїзду на дитину ОСОБА_3 за квитками становить 343,71грн., загальна вартість проїзду позивача за квитками становить 247,45грн. у 2014 році та 160,50грн. у 2015 році., що разом складає 407,95грн.

Відповідно до звернення позивача від 25.02.2015 року до виконкому Добропільської міської ради стосовно отримання безкоштовних ліків, виконкомом було повідомлено ОСОБА_1 листом №до-Р-10085-14/02 від 03.03.2015р., що КЗ «Добропільський центр первинної медико-санітарної допомоги» не має фінансової можливості забезпечити необхідними ліками, у 2015 році видатки на пільгову рецептуру складають 36,76грн. на одну особу на рік, препарати які потрібні позивачу коштують 2167,35грн. (а.с.22).

Департаментом охорони здоровя Донецької обласної державної адміністрації №р-1141-35-1.1 від 29.01.2016 року, було розглянуто звернення ОСОБА_1, від 28.12.2015 року щодо забезпечення ліками та пояснено, що йому необхідно звернутись за консультацією до сімейного лікаря Добропільського центру первинної медико-санітарної допомоги з метою вирішення питання щодо призначення препаратів, отримати рецепт на препарат, який необхідний для лікування та входить до переліку лікарських засобів, що виписуються на пільгових умовах (а.с.21).

ОСОБА_1 також додав до матеріалів справи копії квитанцій за 2015 рік на придбання різних медичних препаратів загальною вартістю 6402,08грн. (а.с.23-26).

Письмовою заявою від 09.08.2016р. позивач звертався до відповідача із вимогою відшкодування коштів витрачених на залізничні квитки за 2016 рік по маршруту Дніпро-Львів та Львів-Дніпро(а.с.94)

Позивач письмовою заявою від 19.08.2016р. звертався до відповідача, щодо відшкодування витрат на проїзд до санаторію «Поляна» на назад у 2014 році в сумі 591,16грн. та витрат на квиток Дніпро-Трускавець за 2015 рік в сумі 160,50грн.(а.с.20).

Відповіддю УСЗН Добропільської міської ради №11/2991/01-16 від 29.08.2016р., було відмовлено у відшкодування витрат на проїзд до санаторію «Поляна», оскільки в 2016 році Законом України «Про Державний бюджет на 2016 рік», видатки відшкодування безплатного проїзду один раз на рік до будь-якого пункту України і назад за минулі періоди, не передбачені. Тому провести оплату за 2014-2015 роки не має можливості (а.с.14).

Позивач ОСОБА_1 06.03.2017р. повторно звертався з листом до відповідача стосовно забезпечення себе ліками та запитанням на яких підставах проводиться відповідна дія щодо безоплатного лікування.

Листом від 14.03.2017 року за №01-11/554 УСЗН Добропільської міської ради, ОСОБА_1 було розяснено, що він має право на безплатне придбання ліків за рецептами лікарів, згідно ст.20 Закону України № 796-XII від 28.02.1991р. «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Розяснили, що відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання. Витрати повязані з безоплатним та пільговим відпуском лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань, проводяться за рахунок асигнувань, що передбачаються обласним бюджетом на оздоровлення та пільгове медичне обслуговування громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. Управління щорічно укладає договір з аптекою, яка проводить відпуск лікарських засобів безоплатно у разі амбулаторного лікування за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання особи, в межах бюджетних асигнувань, встановлених на відповідний бюджетний рік

Суд, надаючи оцінку правовідносинам у справі, виходить з наступного.

Щодо компенсації вартості квитків.

Пунктом 19 ст.20 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» 28 лютого 1991 року N 796-XII (в редакції на час спірних правовідносин, тобто на момент видачі путівки)(далі за текстом Закон) передбачено, що особам, віднесеним до категорії 1 (пункт 1 статті 14), надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, серед іншого: безплатний проїзд один раз на рік до будь-якого пункту України і назад автомобільним або повітряним, або залізничним, або водним транспортом з правом першочергового придбання квитків;

Статтею 30 Закону передбачено, що потерпілим дітям, зазначеним у пунктах 1-6 статті 27 цього Закону, та їх батькам надаються такі гарантовані державою компенсації та пільги, зокрема, серед іншого, безплатний проїзд у межах України на всіх видах транспорту (крім таксі) дитині та особі, яка супроводжує хвору дитину до місця лікування (реабілітації), оздоровлення та назад (за направленням медичних закладів), з правом позачергового придбання квитків.

Як вбачається з матеріалів справи позивач звертався до відповідача із заявою (а.с.20) щодо компенсації витрат на квитки залізничним транспортом на себе та свою доньку (у 2014 році в сумі 591,16грн. та за 2015 рік в сумі 160,50грн.), але йому відмовили, посилаючись на відсутність бюджетних асигнувань на відповідний рік(ст.23 Бюджетного кодексу України).

Статтею 22 Конституції України (в редакції на час спірних правовідносин), передбачено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

В пункті 3.4. рішення Конституційного Суд України від 18 червня 2007 року справа N 4-рп/2007, судовий орган зазначив, що Конституційний Суд України неодноразово розглядав проблему, пов'язану з реалізацією права на соціальний захист, неприпустимістю обмеження конституційного права громадян на достатній життєвий рівень, і сформулював правову позицію, згідно з якою Конституція (254к/96-ВР) та закони України виокремлюють певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, яким пенсія призначається за спеціальними законами. У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги і необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 ( v008p710-99 ), від 20 березня 2002 року N5-рп/2002 (v005p710-02), від 17 березня 2004 року N7-рп/2004 (v007p710-04), від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004 (v020p710-04).

Конституційний Суд України вважає, що оскільки для значної кількості громадян України пільги, компенсації і гарантії, право на які передбачене чинним законодавством, є додатком до основних джерел існування, необхідною складовою конституційного права на забезпечення життєвого рівня (стаття 48 Конституції України) (254к/96-ВР), який принаймні не може бути нижчим від прожиткового мінімуму, встановленого законом (частина третя статті 46 Конституції України) (254к/96-ВР), то звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 Конституції України (254к/96-ВР) не допускається. Зупинення його дії можливе за умови введення відповідно до пункту 31 частини першої статті 85 та пункту 19 статті 92 Конституції України (254к/96-ВР) надзвичайного стану (стаття 64 Конституції України) (254к/96-ВР)(п.6 Рішення Конституційного Суду України 20 березня 2002 року, справа №5-рп/2002).

Аналогічну правову думку було висловлено Конституційним Судом України і в п.6 Рішення суду від 1 грудня 2004 року, справа N 20-рп/2004.

Проаналізувавши зазначені положення Конституції України (254к/96-ВР), Кодексу (2542-14), практику зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що зупинення законом про Державний бюджет України дії інших законів України щодо надання пільг, компенсацій і гарантій, внесення змін до інших законів України, встановлення іншого (додаткового) правового регулювання відносин, ніж передбачено законами України, не відповідає статтям 1, 3, частині другій статті 6, частині другій статті 8, частині другій статті 19, статтям 21, 22, пункту 1 частини другої статті 92, частинам першій, другій, третій статті 95 Конституції України (254к/96-ВР). Таким чином, Верховна Рада України не повноважна при прийнятті закону про Державний бюджет України включати до нього положення про внесення змін до чинних законів України, зупиняти дію окремих законів України та/або будь-яким чином змінювати визначене іншими законами України правове регулювання суспільних відносин.(п.5 Рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2007 року, справа №6-рп/2007 ).

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 10 березня 2011 року(далі також ЄСПЧ), справа «Сук проти України» (Заява № 10972/05) Суд, у мотивувальній частині, серед іншого, в пунктах 23, 24 та 25 зазначив:

23. Суд вважає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (див. рішення у справі "Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), згадане вище, пункт 23).

24. Суд зауважує, що вимога заявника до національного суду ґрунтувалась на чіткому положенні національного законодавства, що було чинним на той час (див. пункт 13 вище). Виплата забезпечення, що розглядається, здійснювалась з огляду лише на єдину об'єктивну умову - належність до рядового або в начальницького складу органів внутрішніх справ. Оскільки заявник виконав цю умову, він може вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право, отримати виплату, яка розглядається. Замінювати національні органи у тлумаченні національного законодавства не є завданням Суду. Однак, національні суди аргументували свої рішення тим, що Закон України «Про Державний бюджет України на 2000 рік» не передбачав видатків для виплат, передбачених Указом Президента, і, відповідно, постановили, що заявник не мав права на такі виплати протягом відповідного періоду згідно з Законом України «Про бюджетну систему України». Таким чином, виявляється, що національні суди проігнорували положення статті 28 Закону України «Про бюджетну систему України», яке забороняло вносити зміни до законодавства Законом про Державний бюджет України, спочатку зміни слід було внести до відповідних законів (див. пункти 9 та 12 вище). Більше того, Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджету, оскільки державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобов'язань (див., з-поміж інших судових рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), згадане вище, пункт 35). Тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі.

25. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу.

Отже, ЄСПЧ, у своєму рішенні, не визнав обґрунтованими доводи Уряду щодо відмови у виплаті компенсації працівнику по причині не передбачення вказаних витрат у Державному бюджеті України і наголосив на порушенні державою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за змістом якого: кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

У відповідності до ч.1 ст.17 З акону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, застосування судами Конвенції (995_004) та практики Суду , суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995_004) та практику Суду як джерело права.

Зважаючи на викладені норми чинного законодавства та правові позиції Конституційного Суду України та ЄСПЧ, суд не приймає до уваги посилання відповідача на неможливість компенсації вартості квитків позивачу та його доньці, оскільки вказана компенсація є державною гарантією і передбачені Законом.

Отже, суд визнає наявність порушення з боку відповідача, щодо відмови у компенсації позивачу та його доньці вартості квитків у 2014 році в сумі 591,16грн. та за 2015 рік в сумі 160,50грн., тому дана позовна вимога підлягає задоволенню.

Щодо компенсації витрат на вартість ліків в сумі 6402,08грн.

У відповідності до п.1 ч.1 «Переліку груп населення, у разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби за рецептами лікарів відпускаються безоплатно або на пільгових умовах», який є додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 р. № 1303, групи населення, у разі амбулаторного лікування яких лікарські засоби за рецептами лікарів відпускаються безоплатно , незалежно від розміру середньомісячного сукупного доходу їх сімї, серед іншого,: учасники бойових дій та інваліди війни відповідно до Закону України Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту та особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи і віднесені до категорій 1 та 2 відповідно до Закону України Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.

Згідно п.2 постанови Кабінету Міністрів України від 17 серпня 1998 р. № 1303 «Про впорядкування безоплатного та пільгового відпуску лікарських засобів за рецептами лікарів у разі амбулаторного лікування окремих груп населення та за певними категоріями захворювань», відпуск лікарських засобів безоплатно і на пільгових умовах у разі амбулаторного лікування осіб провадиться аптеками за рецептами, виписаними лікарями лікувально-профілактичних закладів за місцем проживання цих осіб. Особи, які обслуговуються у відомчих лікувально-профілактичних закладах і мають право на безоплатний або пільговий відпуск лікарських засобів, отримують їх у аптеках, закріплених за цими закладами.

Відповідно до п.1 вказаної постанови, безоплатно і на пільгових умовах відпускаються лікарські засоби, зазначені у «Переліку лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 р. №1071 (ЗП України, 1996 р., № 17, ст. 480), з урахуванням змін, які вносяться Міністерством охорони здоров'я за погодженням з Міністерством фінансів.

Згідно п.1.1. «Правил виписування рецептів на лікарські засоби і вироби медичного призначення», затверджених Наказом МОЗ України 19.07.2005 № 360 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 20 липня 2005 р. за № 782/11062(далі за текстом Правила), рецепти на лікарські засоби і вироби медичного призначення (далі - Рецепти) виписуються лікарями закладів охорони здоров'я незалежно від форм власності та підпорядкування згідно з видами медичної практики, на які було видано ліцензію МОЗ України, та відповідно до лікарських посад (далі - медичні працівники). Рецепти на лікарські засоби, вироби медичного призначення, які відпускаються на пільгових умовах чи безоплатно, дозволяється виписувати лікарям державних та комунальних закладів охорони здоров'я, а на лікарські засоби, вартість яких підлягає державному відшкодуванню, лікарям закладів охорони здоров'я незалежно від форм власності та підпорядкування за узгодженням зі структурними підрозділами охорони здоров'я місцевих державних адміністрацій.

Відповідно до п.1.3. Правил, рецепти виписуються хворому за наявності відповідних показів з обов'язковим записом про призначення лікарських засобів чи виробів медичного призначення в медичній документації (історія хвороби, медична карта амбулаторного чи стаціонарного хворого). Рецепти виписуються на лікарські засоби, зареєстровані в Україні, крім випадків, передбачених чинним законодавством.

Пунктом 1.6. Правил передбачено, що рецепти обов'язково виписуються на: - рецептурні лікарські засоби; - безрецептурні лікарські засоби, вироби медичного призначення у разі відпуску їх безоплатно чи на пільгових умовах; - лікарські засоби, які виготовляються в умовах аптеки для конкретного пацієнта.

Пунктом 1.7. Правил визначено, що рецепти виписуються на рецептурному бланку форми № 1 (ф-1) (додаток 1) та спеціальному рецептурному бланку форми № 3 (ф-3) для виписування наркотичних та психотропних лікарських засобів (додаток 2).

Отже, для безкоштовного отримання ліків, позивач повинен був звернутися до відповідного лікаря та за наявності відповідних медичних показів отримати від лікаря рецепт.

На противагу цьому, у матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення позивача до відповідного лікаря за отриманням вказаних рецептів чи відмови лікаря у наданні такого рецепту. Окрім того, лікарські препарати, що вказані у товарних чеках наданих позивачем до матеріалів справи(а.с.23-26) не входять до переліку препаратів визначених «Переліком лікарських засобів вітчизняного та іноземного виробництва», затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 5 вересня 1996 р. №1071

Таким чином, зважаючи на відсутність порушень з боку відповідача у частині відмови компенсувати позивачу вартість ліків в сумі 6402,08грн., вказана позовна вимога залишається судом без задоволення.

Щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 25000грн.

Стаття 23 ЦК України, визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, серед іншого, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Статтею 1173 ЦК України, передбачено, що відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування , шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 січня 2005 року, справа «Полтораченко проти України» (заява N 77317/01) Суд, серед іншого, в пунктах 45, 46 та 50 зазначив:

45. Суд вважає, що заявник був позбавлений присудженої йому остаточним та обов'язковим рішенням суду суми. Заявник, таким чином, мав вимогу, яка мала юридичну силу та становила "майно" в сенсі статті 1 Протоколу N1 (994_535) (пункти 38-39 вище). Беручи до уваги фінансовий стан заявника та соціальний статус, його вік та стан здоров'я, Суд вирішує, що скасування остаточного рішення, винесеного на його користь, становить непропорційне втручання у його право на мирне володіння своїм майном. Уряд не надав жодних інших пояснень для виправдання такого втручання.

46. Тому Суд приходить до висновку, що було порушення статті 1 Протоколу N1 до Конвенції (994_535).

50. На думку Суду заявнику слід відшкодувати кошти, які б він отримав, якщо б остаточне рішення суду, винесене на його користь, було б виконане. Тому Суд присуджує йому 3536.42 ЄВРО компенсації матеріальної шкоди. Також Суд вважає, що заявник може розглядатись як такий, що зазнав певного розчарування та страждання в результаті встановленого у цій справі порушення. Тому Суд, на засадах справедливості, присуджує йому 5000 ЄВРО компенсації моральної шкоди.

Отже, ЄСПЧ визнавши порушення з боку держави статті 1 Протоколу №1 до Конвенції із врахуванням фінансового стану заявника, його соціального статусу, віку та стану здоров'я, дійшов висновку про те, що заявник зазнав певного розчарування та страждання в результаті порушення і присудив останньому моральну шкоду в певному розмірі.

Згідно п.3,5,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною 2 статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС) передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір.

З врахуванням викладеного, наявності багатьох захворювань позивача, зокрема, повязаних з виконанням ним військового обовязку на ЧАЄС (а.с.31,32), наявності інвалідності третьої групи (а.с.16,17), статусу переміщеної особи(а.с.27), тривалості порушення з боку відповідача щодо невиплати компенсації позивачу за проїзд (з 19.08.2016 року), суд вважає законними та обґрунтованими вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, так як внаслідок всіх обставин у сукупності, суд дійшов висновку про наявність у позивача душевних страждань, яких він зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо нього самого та його доньки.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд керується принципом розумності та справедливості, приймає до уваги стан здоровя позивача, тривалість порушення з боку відповідача, матеріальні витрати позивача направлені на відновлення його права (витрати на квитки) та вважає за необхідне частково задовольнити позовну вимогу і стягнути з відповідача на користь позивача 1000,00грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, оскільки заявлена до відшкодування позивачем сума 25000грн., явно не відповідає принципу розумності.

Відповідно до ст.ст.11, 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 71 КАС України передбачає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Згідно до ст. 162 ч. 2 КАС України, у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову, зокрема, про скасування рішення суб'єкта владних повноважень, зобов'язання відповідача вчинити певні дії, іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб'єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб'єктів владних повноважень.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог і визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови виплати компенсації позивачу за квитки 2014 року в сумі 247,45грн., 2015 року в сумі 160,50грн. та його доньці за квитки 2014 року в сумі 343,71грн. а також стягнення з відповідача на користь позивача у рахунок компенсації вартості квитків за 2014 рік, 2015 рік в сумі 407,95грн. та суми 343,71 на користь доньки позивача, відповідно.

Додатково, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в сумі 1000грн. У задоволенні іншої частині позовних вимог позивача слід відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ст.ст. 9, 71, 99, 122, 158-160 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради, про визнання дій неправомірними, відшкодування матеріальної та моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати неправомірними дії Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради щодо відмови виплати компенсації ОСОБА_1 за квитки 2014 року в сумі 247,45грн. та 2015 року в сумі 160,50грн.

Визнати неправомірними дії Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради щодо відмови виплати компенсації ОСОБА_3 за квитки 2014 року в сумі 343,71грн.

Стягнути з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 у рахунок компенсації вартості квитків за 2014 рік та 2015 рік суму 407,95 (чотириста сім гривень девяносто пять копійок).

Стягнути з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_3 у рахунок компенсації вартості квитків за 2014 рік суму 343,71 (триста сорок три гривні сімдесят одна копійка).

Стягнути з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради Донецької області на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1000 (одна тисяча гривень).

В іншій частині позову відмовити.

Вступна та резолютивна частина постанови проголошена 19 квітня 2017 року.

Повний текст постанови виготовлено 21 квітня 2017 року.

Постанова або ухвала суду першої інстанції, якщо інше не встановлено КАС України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КАС України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом ч.3 ст.160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя: Д.Є. Хоменко