Справа № 826/663/16
Суддя: Літвіна Н. М.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/663/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А. Суддя-доповідач: Літвіна Н. М.
У Х В А Л А

Іменем України

18 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Літвіної Н.М.

суддів Ганечко О.М. Коротких А.Ю.

при секретарі Архіповій Л.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання протиправною та скасування постанови, зняття арешту, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулась до суду з позовом до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві, за участю третіх осіб: ОСОБА_3 та ОСОБА_4, про: 1) визнання протиправною та скасування постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного відділу юстиції у місті Києві від 17 січня 2014 року ВП № 41549253 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, що належить боржнику - ОСОБА_3 на праві власності (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), а саме: квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00); 2) зняття арешту на заборону на відчуження нерухомого майна з квартири АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), яка належить на праві власності ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), накладеного постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач - ОСОБА_2, звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Сторони, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце апеляційного розгляду справи, в судове засідання не з'явилися.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення апеляційної скарги, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, колегія суддів у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України визнала можливим проводити апеляційний розгляд справи за відсутності представників сторін.

Згідно ст. 41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем (позикодавцем) та ОСОБА_3 (позичальником) укладено договір позики від 26 вересня 2013 року, відповідно до пункту 1.2 якого позивач надає ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 703 080 грн., що на момент укладення договору становило 86 800 доларів США за курсом 8,10 грн. за 1 долар США, на строк до 26 травня 2014 року.

Відповідно до пункту 1.3 договору позики в забезпечення виконання зобов'язань за цим договором сторони укладають іпотечний договір з урахування положень пункту 5 договору. Договір позики нотаріально посвідчений 26 вересня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 3834.

Між позивачем (іпотекодержателем) та ОСОБА_3 (іпотекодавцем) укладено договір іпотеки від 26 вересня 2013 року, згідно з пунктами 1, 1.2 якого ОСОБА_3 передала в заставу позивачу належне їй на праві приватної власності нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), загальною площею 190,6 кв.м, житловою площею 77,2 кв.м. Зазначений об'єкт передано в іпотеку як забезпечення зобов'язання з повернення грошових коштів, переданих за договором позики від 26 вересня 2013 року. Договір іпотеки нотаріально посвідчений 26 вересня 2013 року та зареєстрований в реєстрі за № 3835.

Іпотека зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 вересня 2013 року за № 2661638, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки (індексний номер витягу 10043063 станом на 26 вересня 2013 року).

Державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у місті Києві винесено постанову від 17 січня 2014 року ВП № 41549253 про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Згідно з цією постановою накладено арешт на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_3, та заборонено відчужувати це майно. Постанова винесена державним виконавцем в процесі примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 15 січня 2014 року № 13 про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 заборгованості в сумі 586 126,69 грн.

Між позивачем та третьою особою ОСОБА_3 укладено додаткові угоди від 26 червня 2014 року, від 10 липня 2014 року, від 15 серпня 2014 року, від 22 серпня 2014 року, від 29 серпня 2014 року, від 5 вересня 2014 року, від 12 вересня 2014 року, згідно з якими ці сторони змінювали строк повернення позики. Згідно з останньою додатковою угодою від 12 вересня 2014 року позичальник зобов'язався повернути позику в строк до 19 вересня 2014 року частинами відповідно до визначеного у договорі графіку.

Між позивачем та ОСОБА_3 укладено додаткові угоди від 26 червня 2014 року, від 10 липня 2014 року, від 15 серпня 2014 року, від 22 серпня 2014 року, від 29 серпня 2014 року, від 05 вересня 2014 року до договору іпотеки від 26 вересня 2013 року, згідно з якими вносились зміни до пункту 4.1 договору іпотеки, зокрема щодо строку забезпечення основного зобов'язання переданим в іпотеку зазначеним об'єктом нерухомого майна.

У листопаді 2014 року ОСОБА_2 звернулася до Печерського районного суду міста Києва з позовом до Відділу державної виконавчої служи Печерського районного управління юстиції у м. Києві та до ОСОБА_3, в якому просила зняти накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служи Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 17 січня 2014 року ВП №41549253 арешт на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме: квартири АДРЕСА_2, загальною площею 190,6 кв.м, житловою площею 77,2 кв.м.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2015 року у справі № 757/35287/14-ц за позовом ОСОБА_2 до Відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві та ОСОБА_3 в задоволенні позову відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив з того, що ОСОБА_6 не є іпотекодержателем квартири, оскільки 19 вересня 2014 року між нею (первісним позикодавцем за договором позики від 26 вересня 2013 року), ОСОБА_3 (позичальником за договором позики від 26 вересня 2013 року) та ОСОБА_7 (новим позикодавцем) було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору позики від 26 вересня 2013 року, згідно з якою первісний позикодавець - ОСОБА_6 уступає, а новий позикодавець - ОСОБА_7 набуває право витребувати грошові кошти у ОСОБА_3 Також між ОСОБА_2 (первісним іпотекодержателем за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року), ОСОБА_3 (іпотекодавцем за договором іпотеки від 26 вересня 2013 року) та ОСОБА_7 (новий іпотекодержатель) укладено додаткову угоду від 19 вересня 2014 року про внесення змін до договору іпотеки від 26 вересня 2013 року, згідно з якою первісний іпотекодержатель уступає, а новий іпотекодержатель набуває право на витребування нерухомого майна в якості забезпечення зобов'язання за договором іпотеки - зазначеної квартири.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року у справі № 22-ц/796/16251/2015 рішення Печерського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову. Суд апеляційної інстанції не погодився з рішенням суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності законності позовних вимог та дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову з тих мотивів, що позовні вимоги заявлено не до усіх учасників спірних правовідносин. Так, відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві від 17 січня 2014 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження суд апеляційної інстанції встановив, що боржником у виконавчому провадженні є ОСОБА_3, а стягувачем - ОСОБА_4 Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивачем не заявлено позовних вимог до особи, в інтересах якої накладено арешт державним виконавцем.

Ухвала Апеляційного суду міста Києва від 16 грудня 2015 року у справі № 22-ц/796/16251/2015 набрала законної сили.

Разом з тим, ОСОБА_7 не виконала своє зобов'язання щодо розрахунку за договором позики в обумовлений строк, відтак обставини, якими обумовлювався перехід прав позикодавця до нового позикодавця та перехід прав іпотекодержателя до нового іпотекодержателя, не настали. Відповідно, позикодавцем за договором позики та іпотекодержателем за договором іпотеки залишився позивач.

Вказані вище обставини стали підставою для звернення позивача до адміністративного суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку обставинам справи та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 11 Закону визначають, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Абзацом 1 ч. 2 та п. 5, 6 ч. 3 ст. 11 вказаного Закону передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. У процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право, серед іншого, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Відповідно до ст. 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Положення ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону визначають, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Згідно з ч. 2 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи як виконавчі написи нотаріусів.

Згідно з ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

Частиною 4 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна.

Згідно з ч. 8 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

За ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцнм) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Частиною 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законодавством порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Зокрема, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених ст. 12 цього Закону.

Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».

Отже, іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору - іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності у боржника заборгованості перед кредитором переважно перед іншими кредиторами.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів, а також якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю.

З урахуванням наведених правових норм, колегія суддів дійшла до висновку, що винесення постанови про арешт майна, яке перебуває в іпотеці, оголошення заборони на його відчуження, не перешкоджає реалізації права першочергового права позивача для задоволення вимог за кредитним договором за рахунок іпотеки перед іншими особами, які не є іпотекодержателями, за визначених умов при дотриманні порядку, встановленого законодавством.

Судом встановлено, що звернення стягнення на майно боржника, що полягає в арешті такого майна, до складу якого належить також трикімнатна квартира АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 00), загальною площею 190,6 кв.м, житловою площею 77,2 кв.м., що обтяжена іпотекою за іпотечним договором від 26 вересня 2013 року, нотаріально посвідченим 26 вересня 2013 року та зареєстрованим в реєстрі за № 3835, в порядку примусового виконання проведено за виконавчим документом - виконавчим написом нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5 від 15 січня 2014 року №13 для задоволення вимог стягувача - ОСОБА_4, яка не є іпотекодержателем за вказаним іпотечним договором.

Разом з тим, вартість предмета іпотеки - вказаної вище квартири перевищує розмір заборгованості боржника - ОСОБА_3 за договором позики від 26 вересня 2013 року. Так, у пункті 2.1 договору іпотеки від 26 вересня 2016 року сторони зафіксували, що згідно зі звітом про оцінку, проведену 25 вересня 2013 року суб'єктом оціночної діяльності - ТОВ «Гарант-Ескпертиза» (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності від 28 грудня 2010 року №11255/10), вартість об'єкта оцінки складає 1 820 400 грн. Відповідно до п. 2.2 договору іпотеки сторони оцінюють предмет іпотеки в 1 820 400 грн. При цьому сума позики згідно з п. 1.2 договору позики від 26 вересня 2013 року складає 703 080,00 грн.

З урахуванням того, що сума вимог стягувача - ОСОБА_4, яка не є заставодержателем, до боржника - ОСОБА_3, складає 586 126,69 грн., а отримана ОСОБА_3 у позику сума складає 703 080,00 грн., то загальна сума зазначених заборгованостей 1 289 206,60 грн. (586 126,69 грн. + 703 080,00 грн.) покривається вартістю предмета застави, що складає 1 820 400,00 грн.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав визнання протиправною постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Печерського районного відділу юстиції у місті Києві від 17 січня 2014 року ВП №41549253 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в частині накладення арешту на майно, що належить боржнику - ОСОБА_3 на праві власності, а саме: квартири АДРЕСА_3.

Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 200 КАС України - суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 41, ч. 4 ст. 196, ст. ст. 160, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України в порядку і строки, встановлені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя Літвіна Н.М.

Судді Ганечко О.М.

Коротких А.Ю.

Повний текст ухвали виготовлено 19 квітня 2017 року.

Головуючий суддя Літвіна Н. М.

Судді: Коротких А. Ю.

Ганечко О.М.