Справа № 816/1558/16
Суддя: Григоров А.М.
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 р. Справа № 816/1558/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Григорова А.М.

Суддів: Старосуда М.І. , Тацій Л.В.

за участю секретаря судового засідання Гришко Ю.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 24.01.2017р. по справі № 816/1558/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної фіскальної служби України , Головного управління ДФС у Полтавській області , Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області

про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати,

ВСТАНОВИЛА:

15.09.2016 ОСОБА_2 (надалі ОСОБА_2, позивач) звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (надалі ДФС України, відповідач-1), Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області (надалі ГУ ДФС у Полтавській області, відповідач-2), у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ голови ДФС України ОСОБА_3 № 2950-о від 16.08.2016 "Про звільнення ОСОБА_1А.", яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та з податкової міліції ДФС України у запас Збройних Сил України за підпунктом "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114 від 29.07.1991 (за власним бажанням);

- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та податкової міліції ДФС України з 16.08.2016;

- стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.08.2016 по день винесення постанови, з урахуванням податків, передбачених чинним законодавством України;

- допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та з податкової міліції ДФС України;

-у відповідності до ч.ч.1, 2 ст.87 КАС України, стягнути з відповідачів, на користь ОСОБА_1 судові витрати повязані з розглядом справи: судовий збір 551,20 грн., оплату правової допомоги адвоката в сумі 5000,00 грн..

У судовому засіданні 24.01.2017 протокольною ухвалою суд задовольнив клопотання представника ГУ ДФС у Полтавській області та залучив Кременчуцьку об'єднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Полтавській області (надалі Кременчуцька ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області, відповідач-3) у якості відповідача у справі.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що 16.08.2016 відповідачем-1 видано наказ № 2950-о "Про звільнення ОСОБА_1А.", у якості підстави звільнення зазначено: лист ГУ ДФС у Полтавській області від 03.08.2016 №3971/8/16-31-04-66 та рапорт ОСОБА_1 За твердженням позивача, у період з дня призначення на посаду і до моменту винесення оскаржуваного наказу жодних рапортів про звільнення за власним бажання не подавав. Позивач зазначив, що у липні 2015 року, перебуваючи у ГУ ДФС України, під час проведення співбесіди з питання призначення на посаду першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області, був змушений написати рапорт на звільнення, оскільки написання рапорту було головною умовою призначення на посаду; указаний рапорт відкликаний рапортом від 07.09.2015. Крім того, позивач наголошував на тому, що станом на дату звільнення перебував на лікарняному, а отже, наказ винесено з порушеннями норм трудового законодавства.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області, Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Полтавській області про скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати відмовлено.

ОСОБА_2, не погоджуючись з вказаним рішенням суду, в апеляційній скарзі вказує, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, незаконним, безпідставним та всупереч вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи судом першої інстанції порушені норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року та прийняти нову, якою визнати протиправним та скасувати наказ голови ДФС України ОСОБА_3 № 2950-о від 16.08.2016 "Про звільнення ОСОБА_1А.", яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та з податкової міліції ДФС України у запас Збройних Сил України за підпунктом "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114 від 29.07.1991 (за власним бажанням); поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та податкової міліції ДФС України з 16.08.2016; стягнути з відповідачів на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 16.08.2016 по день винесення постанови, з урахуванням податків, передбачених чинним законодавством України; допустити до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та з податкової міліції ДФС України. Вказує, що 16.08.2016 відповідачем-1 видано наказ № 2950-о "Про звільнення ОСОБА_1А.", у якості підстави звільнення зазначено: лист ГУ ДФС у Полтавській області від 03.08.2016 №3971/8/16-31-04-66 та рапорт ОСОБА_1 Зазначає, що, у період з дня призначення на посаду і до моменту винесення оскаржуваного наказу жодних рапортів про звільнення за власним бажання не подавав. Позивач зазначив, що у липні 2015 року, перебуваючи у ГУ ДФС України, під час проведення співбесіди з питання призначення на посаду першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області, був змушений написати рапорт на звільнення, оскільки написання рапорту було головною умовою призначення на посаду; указаний рапорт відкликаний рапортом від 07.09.2015. Посилається на порушення ст..122 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5 щодо необхідності ведення журналу внутрішній документів. Вказує на порушення строків звільнення.

Представники Державної фіскальної служби України, Головного управління ДФС у Полтавській області, Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області подали письмові заперечення, в яких просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 24.01.2017 року без змін. Посилаються на те, що 11 квітня 2016 року позивач написав рапорт про звільнення за власним бажання та був звільнений з дотримання 3 місячного терміну. Не визнають факт написання рапорту про звільнення за власним бажанням при призначенні на посаду та його наступне відкликання.

Від позивача надійшла заява про розгляд справи без участі його представника.

Позивач в судовому засіданні підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник відповідачів в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечувала, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи сторін, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що наказом ДПА у Полтавській області від 04.12.2000 № 224-о ОСОБА_2 прийнятий на службу до податкової міліції (а.с.17-18).

Наказом ДФС України від 03.08.2015 № 2360-о підполковника податкової міліції ОСОБА_1 призначено з 04.08.2015 на посаду першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області (а.с.50).

Наказом ДФС України від 16.08.2016 № 2950-о "Про звільнення ОСОБА_1А." позивач звільнений з посади першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та зі служби в податковій міліції ДФС у запас Збройних Сил України за підпунктом "ж" пункту 64 Положення (за власним бажанням) (а.с.49).

Не погоджуючись з наказом ДФС України від 16.08.2016 № 2950-о "Про звільнення ОСОБА_1А.", позивач оскаржив його до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що в ході розгляду справи встановлено, що відповідачем - суб'єктом владних повноважень, належним чином доведено правомірність дій та прийнятих рішень.

Проаналізувавши положення законодавства, норми якого регулюють спірні правовідносини, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується із такими висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Положеннями ст. 353 Податкового кодексу України визначено, що особи начальницького і рядового складу податкової міліції проходять службу у порядку, встановленому законодавством для осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ.

Порядок та умови проходження служби в органах внутрішніх справ визначені Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 липня 1991 року №114 (із змінами та доповненнями).

Пунктом 10 Положення №114 визначено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ користуються всіма соціально-економічними, політичними та особистими правами і свободами, виконують усі обов'язки громадян, передбачені Конституцією та іншими законодавчими актами, а їх права, обов'язки і відповідальність, що випливають з умов служби, визначаються законодавством, Присягою, статутами органів внутрішніх справ і цим Положенням.

При цьому норми КЗпП України є базовими, регулюють трудові відносини всіх працівників, і не можуть застосовуватися до спірних правовідносин у частині, що не суперечать Положенню №114.

Згідно п.п. «ж» пункту 64 Положення №114 особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік) за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків.

Положеннями пункту 68 Положення №114 особи рядового і начальницького складу, які виявили бажання звільнитися зі служби за особистим проханням, попереджають прямого начальника органу внутрішніх справ про прийняте ними рішення не пізніш як за три місяці до дня звільнення, про що подають рапорт за командою.

В матеріалах справи міститься рапорт про звільнення за власним бажанням без дати написання та зазначення дати звільнення.

Позивач наполягає, що рапорт про звільнення за власним бажанням особисто не подавав, так як в період з 20 квітня 2016 року по 29 серпня 2016 року знаходився на лікарняному. Стосовно рапорту, про який йде мова в наказі про звільнення позивач зазначив, що дійсно в липні 2015 року, перебуваючи в ГУ ДФС України, під час проведення співбесіди з питання призначення його на посаду першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області, ним було написано рапорт про звільнення за власним бажанням, без зазначення дати написання. Написання останнього було головною умовою призначення його на посаду заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області. Крім того зазначив, що направив 09 вересня 2015 року на ім`я голови ДФС України рапорт про визнання недійсним та відкликання раніше написаного ним рапорту про звільнення за власним бажанням (без дати написання та зазначення дати звільнення).

Представник відповідачів в суді апеляційної інстанції наполягала, що рапорт про звільнення за власним бажанням (без дати написання та зазначення дати звільнення) був написаний і поданий позивачем 11 квітня 2016 року і підтверджують вказане показаннями свідка ОСОБА_4.

Рапорт не містить дати його написання, та дати з якої позивач виявив бажання звільнитися.

Рапорт не містить реєстрації в Кременчуцькій об'єднаній державній податковій інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області.

При цьому відповідачі зазначають про відсутність обовязку такої реєстрації.

На самому рапорті є лише позначки щодо його погодження в серпні 2016 року.

Таким чином щодо дати написання та подачі рапорту про звільнення за власним бажанням є суперечливі показання свідка та пояснення позивача.

З інших документів, які містяться в матеріалах справи не вбачається обєктивної дати подання та написання вищевказаного рапорту про звільнення за власним бажанням, а обєктивно не вбачається і дотримання тримісячного терміну попередження перед звільненням.

При цьому колегія суддів зазначає, що Подання про звільнення зі служби у податковій міліції підполковника податкової міліції ОСОБА_1 від 02.08.2016 не містить даних про дату написання рапорту та з нього не вбачається дотримання тримісячного терміну. Не вбачається дотримання цього терміну і з інших документів направлених для вирішення питання про звільнення до ДФС України супровідним листом від 03.08.20016 (рапорт та довідка) (а.с.51-54 та 121 -123).

Згідно із частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що саме відповідачі, суб'єкти владних повноважень, повинні були довести правомірність звільнення позивача, в тому числі і дотримання тримісячного терміну.

Можливість ведення журналу внутрішніх документів (заяв, доповідних та пояснювальних записок тощо) передбачено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року №578/5 (строк зберігання такого журналу 3 роки).

Відповідач не скористався вищевказаними правилами про ведення відповідного журналу внутрішніх документів, а відповідно відповідач і не довів дотримання тримісячного терміну при звільненні.

Суд не може надати перевагу показанням свідка над поясненнями позивача, а інші докази подання рапорту за три місяці до звільнення відсутні. За змістом п. 68 Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ Української РСР, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 р. N 114, звільнення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу зі служби, на підставі підпункту "ж" п. 64 зазначеного Положення, до спливу тримісячного строку від дня попередження нею про своє бажання звільнитися, якщо сторони не домовилися про звільнення у більш короткий строк, є безпідставним. Особа має право відкликати свій рапорт до закінчення зазначеного тримісячного терміну, якщо сторони не домовилися про інше.

Наведене позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанови Верховного Суду України від 9 квітня 2012 р. у справі N 21-99а12, від 29 травня 2012 р. у справі N 21-122а12).

У звязку з тим, що відсутні достатні докази щодо дотримання тримісячного терміну, відсутня домовленість сторін щодо конкретної дати звільнення, суд не може вважати звільнення позивача правомірним.

Відповідно до п. 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік.

Враховуючи встановлений судом факт незаконності звільнення позивача із займаної посади, позивач підлягає поновленню на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та податкової міліції ДФС України.

Колегія суддів зазначає, що неможливо лише на одних показаннях свідків обєктивно встановити дату подачі рапорту про звільнення, а відповідно і дотримання тримісячного строку звільнення.

Всі інші доводи та пояснення сторін не впливають на вирішення справи по суті.

Матеріалами справи підтверджено, що 16.08.2016 р. відповідно до наказу № 2950 - о позивача звільнено з посади першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та податкової міліції ДФС України.

Відповідно до ч. 3 ст. 77 Закону України "Про Національну поліцію" день звільнення вважається останнім днем служби.

Таким чином, ОСОБА_2 підлягає поновленню на посаді з 16.08.2016 року.

При цьому колегія суддів зазначає, що з урахуванням зазначеного доводи сторін щодо написання рапорту про звільнення за власним бажання у 2015 році, його відкликання не впливають на вирішення справи по суті.

Окрім того, згідно з частиною 2 статті 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає судовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до п. 24 Положення №114 у разі незаконного звільнення або переведення на іншу посаду особи рядового, начальницького складу органів внутрішніх справ підлягають поновленню на попередній посаді з виплатою грошового забезпечення за час вимушеного прогулу або різниці в грошовому забезпеченні за час виконання службових обовязків, але не більш як за один рік.

Єдиним нормативним актом, який визначає порядок обчислення середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження, чинність якого поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності є Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

Із пункту 5 Порядку вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Згідно з абзацом 1 пункту 8 цього Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно порядком, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами, позивач за останні 4 повних місяці працював лише у квітні 2016 року 13 днів. Його заробіток складав 3607,43 грн., середньоденний 277,50 грн.

Отже, за приписами наведених норм, суд, ухвалюючи рішення про поновлення на роботі, має вирішити питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначивши при цьому розмір такого заробітку за правилами, закріпленими у Порядку.

Зміст наведених правових актів дає підстави для висновку про те, що в випадках стягнення середньої заробітної плати (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, судом має бути визначений період вимушеного прогулу, останнім днем якого завжди є день ухвалення постанови суду як акту правосуддя, з яким відбулося врегулювання публічно-правового спору, про який зазначено в адміністративному позові, і вирішено завдання адміністративного судочинства.

В мотивувальній частині судового рішення повинні міститись встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридична оцінка, а також оцінка доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні вимог про стягнення грошового забезпечення за час вимушеного прогулу.

Згідно з матеріалами справи, останнім робочим днем позивача є 16 серпня 2016 року, рішення суду про поновлення позивача прийнято 13 квітня 2017 року, отже час вимушеного прогулу позивача складає 167 робочих днів.

Середньоденне грошове забезпечення позивача становило 277,50 грн., з урахуванням заробітку за останні повні два місяці роботи (березень 2016 року та лютий 2016 року).

За таких обставин підлягає сплаті сума за час вимушеного прогулу з моменту звільнення по день розгляду справи судом, 46342,50 грн., з урахуванням того, що позивач перед звільненням у серпні 2016 року протягом останніх 3-х місяців поспіль знаходився на лікарняному, а в квітні 2016 року відпрацював 13 днів обчислення середньоденного заробітку необхідно проводити виходячи з виплат за попередні два місяці (березень, лютий 2016 року).

З урахуванням положень ст..235 КЗпП України, виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу.

При цьому колегія суддів не погоджується з розрахунку відповідача, заробітку за час вимушеного прогулу на підставі Методичних рекомендацій з питань грошового забезпечення осіб начальницького складу податкової міліції затверджених наказом ДФС України №748 від 07.09.2016, оскільки здійснений за ними розрахунок не відповідає вимогам Постанови №100 та вони є внутрішнім документом відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 202 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що судом першої інстанції при ухваленні рішення були допущені порушення норм матеріального права, а тому дана постанова підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про задоволення позовних вимог.

Стосовно інших питань, які вирішує суд при ухваленні рішення та які не є позовними вимогами, колегія суддів зазначає наступне.

Щодо допущення до негайного виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та з податкової міліції ДФС України, то колегія суддів зазначає, що згідно з ч. 2 ст. 257, ч. 5 ст. 118 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є підставою для його виконання.

Отже, нормами процесуального законодавства передбачено обов'язковість виконання судового рішення, яке набрало законної сили та судового рішення, яке не набрало законної сили, але підлягає негайному виконанню.

Щодо стягнення з відповідачів, на користь ОСОБА_1 судових витрат оплату правової допомоги адвоката в сумі 5000,00 грн., про що зазначалося у позові, то колегія суддів зазначає, що розглядає справу в межах апеляційної скарги, а в апеляційній скарзі будь яких посилань про витрати на оплату правової допомоги адвоката в сумі 5000,00 грн. та відповідні вимоги, як і обґрунтування витрат не містяться, тому відсутні підстави їх стягнення.

Щодо стягнення з відповідачів, на користь ОСОБА_1 судового збору 551,20 грн., то колегія суддів зазначає, що оскільки позивач, згідно статті 5 Закону України "Про судовий збір", звільнений від сплати судового збору, то відповідно з відповідачів судовий збір не стягується. Заяви про повернення сплаченого судового збору позивач не подавав.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 24.01.2017р. по справі № 816/1558/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати наказ ДФС України № 2950-о від 16.08.2016 "Про звільнення ОСОБА_1А.", яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та з податкової міліції ДФС України у запас Збройних Сил України за підпунктом "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ № 114 від 29.07.1991 (за власним бажанням).

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Кременчуцької ОДПІ ГУ ДФС у Полтавській області та податкової міліції ДФС України з 16.08.2016 року.

Стягнути з Кременчуцької об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління Державної фіскальної служби у Полтавській області () на користь ОСОБА_1 (39600, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заробітну плату за час вимушеного прогулу з 17 серпня 2016 року по 13 квітня 2017 року включно у розмірі 41 895 (сорок одна тисяча вісімсот дев`яносто п`ять) грн. 29 коп..

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_5
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_6 ОСОБА_7
Повний текст постанови виготовлений 18.04.2017 р.