Справа № 818/35/16
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 р. Справа № 818/35/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Зеленського В.В. , П'янової Я.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 01.03.2017 по справі № 818/35/16

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання протиправним, зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1.), звернулась до Сумського окружного адміністративного суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Сумської міської ради, Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії.

Ухвалою Сумського окружного адміністративного суду від 13.01.2016 позовні вимоги ОСОБА_1 в частині вимог до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання дій протиправними щодо відмови у призначенні пенсії у разі втрати годувальника як дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, яка не досягла 8-річного віку; зобов'язання Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області призначити пенсію по втраті годувальника виділено в самостійне провадження для подальшої передачі відповідної справи до місцевого суду як адміністративного.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 01.03.2017 по справі № 818/35/17позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України у Сумській області щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника як дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, яка не досягла 8-річного віку.

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України у Сумській області призначити ОСОБА_1 пенсію у зв'язку з втратою годувальника, відповідно до ст. 36 ч. 2 п. 3 Закону України „Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" з 01.09.2015 року.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги вказує, що судом першої інстанції не враховано, що постановою правління Пенсійного фонду України від 30 січня 2007 року № 3-1 "Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15 лютого 2007 року за № 135/13402 вичерпний перелік документів, що подаються для призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника та позивачем не надано копії свідоцтва про шлюб, що вказано у цьому переліку.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту - КАС України), не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 18.04.2017 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що рішенням Зарічного районного суду м. Суми № 591/9942/14-ц від 03.03.2015 року було встановлено факт позивачки з ОСОБА_2 однією сім'єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу з 20.06.2012 по 03.09.2014 (а.с.16).

Згідно рішення Зарічного районного суду м. Суми № 591/6882/14-ц від 12.11.2014 року ОСОБА_2 є батьком малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

З метою призначення пенсії у разі втрати годувальника як дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, яка не досягла 8-річного віку, 01.09.2015 ОСОБА_1 звернулася до головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області із заявою встановленого зразка та відповідними документами (а.с.40).

Листом від 23.09.2015 № 440/Б-11 відповідач відмовив у призначенні пенсії, мотивуючи це тим, що на день смерті ОСОБА_2 шлюб між ним та позивачкою не було офіційно зареєстровано, а тому підстави для призначення пенсії у разі втрати годувальника їй як дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, яка не досягла 8-річного віку, відсутні.

Не погодившись із відмовою в призначенні пенсії у разі втрати годувальника як дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, яка не досягла 8-річного віку, позивачка звернулася до суду із адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до ч. 2 та ч. 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а також передбачено, що сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Крім того, суд першої інстанції відхилив доводи відповідача про необхідність врахування правової позиції Верховного Суду України, викладену в постанові від 10.03.2015 року у справі №21-51а15, оскільки зазначені у цій постанові висновки суду стосуються інших правовідносин, зокрема, при застосуванні закону щодо призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника на підставі ст. 36 ч. 2 п. 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Відповідно вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Спеціальним законом, який регулює правовідносини в сфері пенсійного забезпечення осіб, які перебували на військовій службі є Закон України від 09 квітня 1992 року N 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі Закон № 2262-ХІІ).

Вказаним Законом держава гарантує гідне пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію, шляхом встановлення їм пенсій не нижче прожиткового мінімуму, визначеного законом, перерахунок призначених пенсій у зв'язку із збільшенням рівня грошового забезпечення, надання передбачених законодавством державних соціальних гарантій, вжиття на державному рівні заходів, спрямованих на їх соціальний захист.

Статтею 29 Закону № 2262-ХІІ визначено, що пенсії в разі втрати годувальника сім'ям військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом призначаються, якщо годувальник помер у період проходження служби або не пізніше 3 місяців після звільнення зі служби чи пізніше цього строку, але внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, одержаних у період проходження служби, а сім'ям пенсіонерів з числа цих військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом - якщо годувальник помер у період одержання пенсії або не пізніше 5 років після припинення її виплати. При цьому сім'ї військовослужбовців, які пропали безвісти в період бойових дій, прирівнюються до сімей загиблих на фронті.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону № 2262-ХІІ право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні.

Згідно п. д ч. 4 ст. 30 цього Закону вважаються непрацездатними дружина (чоловік) або один з батьків чи дід, бабуся, брат або сестра, незалежно від віку і працездатності, якщо вона (він) зайнята доглядом за дітьми, братами, сестрами чи онуками померлого годувальника, які не досягли 8-річного віку, і не працює.

Дружина (чоловік) годувальника, померлого внаслідок причин, зазначених у пункті "а" статті 20 цього Закону, має право на пенсію в разі втрати годувальника відповідно до пункту "д" частини четвертої цієї статті незалежно від того, працює (проходить військову службу) вона (він) чи ні.

У статті 30 Закону № 2262-ХІІ визначені умови, за яких членам сім'ї померлого годувальника призначається пенсія у зв'язку із втратою годувальника, а також закріплено право та умови отримання цієї виплати.

Зі змісту цих норм убачається, що перелік непрацездатних членів сім'ї, яким може бути призначена пенсія у зв'язку із втратою годувальника, є поосібним і вичерпним. Вони не містять правил (велінь), згідно з якими до непрацездатних членів сім'ї померлого годувальника можна відносити осіб за іншими критеріями (ознаками) визначення поняття сім'ї, як-от спільне проживання і ведення господарства, спільний побут, набуття характерних взаємних прав та обов'язків.

У розумінні Закону № 2262-ХІІ поняття "чоловік" та "дружина" позначають одного з подружжя. За частиною першою статті 21 Сімейного кодексу України подружжя утворюється тільки на підставі шлюбу - добровільного сімейного союзу жінки та чоловіка, зареєстрованого в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Згідно зі статтею 36 Сімейного кодексу України саме шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до частини другої статті 21 Сімейного кодексу України проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

У повсякденному житті може скластися правова ситуація, коли жінка та чоловік проживають разом, ведуть спільне господарство, разом виховують дітей, ведуть спільний побут, набувають певних взаємних прав та обов'язків, притаманних сім'ї. Але при цьому вони не перебувають у шлюбі. В окремих сферах правовідносин (житлових, цивільно-майнових, сімейних, трудових та інших) такі відносини можуть підпадати під поняття сім'ї, а її учасники визнаватися членами сім'ї, яким з огляду на об'єктивну відмінність їх змісту у відповідних галузях законодавства надаються або не надаються (обмежуються) відповідні права та обов'язки.

Ззовні такі відносини подібні до шлюбних. Однак попри цю схожість, вони не уподібнюються (не ототожнюються) з ними, і жінка та чоловік, які утворили неодружену сімейну пару та за певних унормованих правовідносин можуть вважатися членами сім'ї, що не є рівнозначним поняттям "чоловік" та "дружина", позаяк саме цими термінами закон персоніфікує кожного з подружжя як суб'єкта правовідносин між собою.

У законодавстві про пенсійне забезпечення ясно й однозначно визначено, що право на призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника, з-поміж інших категорій осіб, мають одне з подружжя - чоловік чи дружина, до яких жінка чи чоловік, які разом проживають однією сім'єю без шлюбу, не належать.

Таким чином, в контексті зазначених обставин справи колегія суддів дійщла висновку, що у розумінні статтей 30, 31 Закону № 2262-ХІІ право на призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника мають чоловік або дружина, які перебували в зареєстрованому шлюбі. Жінка та чоловік, які на час смерті померлого годувальника проживали однією сім'єю без шлюбу та/або утримували один одного, не є подружжям, і після смерті того з них, хто за життя утримував другого, той, хто залишився жити, не набуває права на призначення пенсії як дружині (чоловіку), яка (який) зайнята доглядом за дитиною, яка не досягла 8-річного віку у зв'язку із втратою годувальника.

Встановлення в судовому порядку факту проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу і визнання за її учасниками статусу члена сім'ї не легітимізує і не може легітимізувати (узаконити) правове становище неодруженої сімейної пари як подружньої, оскільки за законом подружжя утворюється не від тривалості чи стійкості взаємин, а після реєстрації шлюбу в державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Колегія суддів зазначає, що Верховний Суд України у справі № 21-615а14, розглядаючи справу щодо відмови в призначенні пенсії у разі втрати годувальника як дружині, яка зайнята доглядом за дитиною, яка не досягла 8-річного віку, відповідно до ст. 36 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-VII ( далі - Закон № 1058 - VII), але з тотожних підстав (на день смерті годувальника позивач не перебувала з померлим у шлюбних відносинах та факт проживання позивачки з померлим однією сім'єю як чоловіка і дружини без реєстрації шлюбу було встановлено судовим рішенням у цивільній справі), висловив правову позицію аналогічного змісту.

В силу ч.2 ст. 161 КАС України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 237 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 244-2 КАС України, рішення Верховного Суду України, прийняте за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначені норми права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність з рішенням Верховного Суду України.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги положення діючого законодавства та правові висновки Верховного Суду України, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно не прийнято до уваги вказану вище правову позицію Верховного Суду України, оскільки у статті 36 Закону № 1058 - VII умови, за яких членам сім'ї, зазначеним у її другій частині, призначається пенсія у зв'язку із втратою годувальника, є аналогічними тим, що передбачені статтею 30 Закону № 2262-ХІІ.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності, згідно з яким вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а згідно з ч. 1ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.2 ст. 205 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги може своєю постановою змінити постанову суду першої інстанції або прийняти нову постанову, якими суд апеляційної інстанції задовольняє або не задовольняє позовні вимоги.

Підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, відповідно до п. 4 ст. 202 КАС України, є порушення норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області задовольнити.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 01.03.2017 по справі № 818/35/16 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Сумській області про визнання протиправними та зобов'язання вчинити певні дії відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Чалий І.С.
Судді Зеленський В.В. Пянова Я.В.
Повний текст постанови виготовлений 21.04.2017.