Справа № 809/326/17
Суддя: Микитин Н.М.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" квітня 2017 р. Справа № 809/326/17

м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський окружний адміністративний суд у складі:

судді Микитин Н.М.,

при секретарі судового засідання Драгомирецького І.М.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

відповідачів - Крехтяка І.О., Стефанишина З.І.,

представника відповідача - Михайлишина Ю.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Крехтяка Ігоря Орестовича, лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Стефанишина Зіновія Ігоровича про визнання дій та бездіяльності неправомірними,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Крехтяка Ігоря Орестовича, лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Стефанишина Зіновія Ігоровича про визнання дій та бездіяльності неправомірними.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.02.2017 року приїхавши на квартиру, яка перебуває у його власності і знаходиться по АДРЕСА_1 позивач був позбавлений можливості потрапити до житла і зв'язку із заміною замків. У вказаній квартирі проживає його колишня дружина із двома їхніми спільними малолітніми дітьми, яка при намаганні його потрапити в житло викликала поліцію. Після прибуття патрульних, позивач не був допущений до квартири, хоча повідомив, поліцейських, що є її власником квартири. Вважає дії поліцейських у не допуску його, як власника квартири, в житло порушенням ст. 30 Конституції України та ст. 13 КПК України, що гарантує кожному недоторканість житла.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні адміністративний позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві. Просили суд його задовольнити в повному обсязі.

Відповідачі в судовому засіданні позовних вимог не визнали. Також, зазначили, що при виконанні повноважень діяли на підставі та в межах визначених законами України. Звернули увагу суду на те, що в квартирі знаходилась малолітня дочки позивача, яка перебувала в стані неврозу, тому, у зв'язку з уникненням погіршення стану здоров'я такої, вважали за необхідне обмежити спілкування позивача з дитиною та колишньою дружиною. Зазначили, що жодних дій щодо недопущення позивача до квартири відповідачами не було вчинено, тоді як колишня дружина позивача відмовилась впускати його до квартири. Їхні дії були спрямовані на забезпечення громадського порядку та усунення сімейного конфлікту між позивачем та колишньою дружиною шляхом розведення сторін конфлікту у різні приміщення. Вважають, що оскільки позивач не надав документів які б посвідчували право власності на квартиру то підстав вважати його власником житла у них не було. Просили суд відмовити в задоволенні адміністративного позову.

Свідок ОСОБА_6 засвідчила, є колишньою дружиною позивача ОСОБА_1, та проживає в АДРЕСА_1 разом із їхніми малолітніми дітьми. Зазначила, що із позивачем спільно не проживає кілька місяців. Зранку 12.02.2017 нею було викликано поліцію у зв'язку із конфліктом із сином ОСОБА_1 від першого шлюбу, який теж проживав у вказаній квартирі. Вказаний конфлікту спровокував у дочки невроз, що змусило її викликати швидку допомогу. Також, у результаті конфлікту було зламано замок на вхідних дверях, що змусило її замінити його. Оскільки чоловік гримав у двері, вона здійснила виклик патрульної поліції та особисто відкрила їм двері та впустила у квартиру.

ОСОБА_7 як свідок суду посвідчив, що є сином позивача та проживав до 12.02.2017 АДРЕСА_1. Зранку 12.02.2017 між ним та ОСОБА_6 відбувся конфлікт на побутовому грунті, тому він покинув квартиру. Зазначив, що цього ж дня близько 14 години, коли повернувся до житла, зібрав свої речі та виселився із кваритири за участю відповідачів.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, заслухавши пояснення представників сторін та свідків, дослідивши в сукупності відоматеріали та письмові докази, якими сторони обґрунтовують позиції у справі, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1, де також, зареєстровано його місце проживання (а.с. 8, 9).

12.02.2017 близько 14:00 годин прозивач із старшим сином прибув до вказаної квартири, однак потрапити в житло не зміг, так як ключі не підійшли, а замки було замінено.

На пульт патрульної поліції 12.02.2017 року о 14:23 год надійшов виклик від громадянки ОСОБА_6 за адресою АДРЕСА_1, із зазначенням, що колишній чоловік гримає у двері(а.с.66). За вказаним викликом виїхав патруль Опора - 0111 (зміна 1) - лейтенант патрульної поліції м. Івано-Франківська Крехтяк І.О. та лейтенант патрульної поліції м. Івано-Франківська Стефанишин З.І.

Після прибуття за викликом патрульних поліції, позивач повідомив, що він є власником квартири та не має до неї доступу, а документи що посвідчують право власності знаходяться у квартирі, після чого відповідач Крехтяк І.О. ввійшов у квартиру з дозволу колишньої дружини позивача, а лейтенант поліції Стефанишин З.І. залишився на сходовій клітці із позивачем.

Як вбачається з досліджених в судовому відеоматеріалів, на прохання позивача протягом близко двох годин впустити його до кваритири відповідачі неодноразово просили його зачекати і такі вимоги поліцейських позивачем було виконано. Із зазначених відеоматеріалів суд вбачає, що відповідачами 12.02.2017 допущено бездіяльність стосовно не встановлення власника квартири, причин та підстав його недопуску в квартиру колишьою дружиною, не забезпечення власника доступу до квартири, хоча такі обставини підлягали встановленню. Про можливість вчинення таких дій свідчить і та обставина, що такі дії було проведено протягом 20 хвилин з моменту прибуття екіпажем 151 патрульної поліції міста Івано-Франківська. Також, відповідачі не проводили переговорів із колишньою дружиною позивача стосовно можливості його доступу до помешкання для отримання документів, що посвідчують право власності на квартиру.

Не погоджуючись із такими діями щодо недопуску до власності та бездіяльністю стосовно не забезпечення його права на користування власним майном, позивач оскаржив їх у судовому порядку.

Надаючи правову оцінку оскаржуваним діям та бездіяльності лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Крехтяка Ігоря Орестовича та лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Стефанишина Зіновія Ігоровича суд зазначає наступне.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України "Про Національну поліцію" (далі - Закон).

Стаття 2 Закону визначає, що завданнями поліції є надання поліцейських послуг у сферах: 1) забезпечення публічної безпеки і порядку; 2) охорони прав і свобод людини, а також інтересів суспільства і держави; 3) протидії злочинності; 4) надання в межах, визначених законом, послуг з допомоги особам, які з особистих, економічних, соціальних причин або внаслідок надзвичайних ситуацій потребують такої допомоги.

Як передбачено статтею 3 Закону України "Про Національну поліцію", у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про Національну поліцію" одним із принципів діяльності поліції є верховенство права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Принцип верховенства права застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільству в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 12 Загальної Декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А(ІІІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 р. ніхто не може ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань.

Відповідно до статті 30 Конституції України, не допускається проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку інакше як за вмотивованим рішенням суду.

У невідкладних випадках, пов'язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину, можливий інший, встановлений законом, порядок проникнення до житла чи до іншого володіння особи, проведення в них огляду і обшуку.

Недоторканність житла чи іншого володіння особи є однією із складових особистої недоторканності та тісно пов'язана з правом на недоторканність особистого і сімейного життя, гарантованого ст. 32 Конституції України.

У ст.41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (ч.5 ст.9 Житлового кодексу Української РСР).

Відповідно до норм ст. 18 Закону поліцейський зобов'язаний неухильно дотримуватися положень Конституції України, законів України та інших нормативно-правових актів, що регламентують діяльність поліції.

Виходячи з того, що наведені права доповнюють одне одного, конституційне положення щодо недоторканності житла чи іншого володіння особи означає не тільки заборону входити до нього всупереч волі осіб, які в ньому проживають на легальних підставах, а й заборону розголошувати все, що в ньому діється.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 233 КПК України, ніхто не має права проникнути до житла чи іншого володіння особи з будь-якої метою, інакше як лише за добровільною згодою особи, яка ними володіє, або на підставі ухвали слідчого судді, крім випадків, установлених частиною третьою цієї статті.

Під житлом особи розуміється будь-яке приміщення, яке знаходиться у постійному чи тимчасовому володінні особи, незалежно від його призначення і правового статусу, та пристосоване для постійного або тимчасового проживання в ньому фізичних осіб, а також всі складові частини такого приміщення.

Суд зазначає, що вхід у житло може відбутися за згодою тих дієздатних осіб, які у ньому проживають. Це право має особливе значення для кожної людини, оскільки його дотримання є певною гарантією інших прав людини - права на життя, на особисту недоторканність, на захист від втручання в особисте і сімейне життя, на приватну власність тощо.

Відповідно до ч. 2 стаття 38 Закону проникнення поліцейського до житла чи іншого володіння особи не може обмежувати її права користуватися власним майном.

В даному випадку, суд дійшов висновку, що відповідачами допущено порушення права позивача користування власним майном. Посилання відповідачів на охорону здоров'я малолітньої дочки позивача, як підставу не допуску позивача до квартири, суд оцінює критично, оскільки в судовому засіданні встановлено, що причиною такого стану дитини не була поведінка чи дії позивача, а такий стан спровокований конфліктом, який відбувся із старшим сином позивача напередодні. При цьому суд звертає увагу і на ту обставину, що протоколу про вчинення адміністративного правопорушення стосовно ОСОБА_1 не складено.

Також слід зазначити, що 12.02.2017р. о 15 годин 40 хвилин адвокат ОСОБА_1 здійснила виклик поліції та повідомила, що її підзахисного не впускають додому поліцейські, однак, через 10 хвилин після прибуття на виклик, екіпаж патрульної поліції зміна 103 та відповідачів (зміна 111) було знято із завдань, а такі виклики передано екіпажу 151.

Командир 2 роти екіпажу 151 патрульної поліції міста Івано-Франківська лейтенант ОСОБА_8 та лейтенант поліції ОСОБА_9 допитані в якості свідків суду пояснили, що приїхавши на виклик близько 16 години 12.02.2017 з'ясували обставини справи, провівши переговори з колишньою дружиною позивача ОСОБА_6, допустили у помешкання позивача для встановлення права власності на квартиру, що не заперечується позивачем.

Таким чином, суд констатує, що порушене право позивача було поновлено оскільки близько 16 годин 30 хвилин чоловік потрапив у своє помешкання згідно акту права власності, пізніше прийняв рішення добровільно його покинути (Рапорт УІПКП 102 диспетчер Гладишева від 12.02.17 р.) (а.с. 67). Однак, поновлення права прозивача не позбавляє права позивача на доступ до суду та оскарження дій і бездіяльності відповідачів із наданням наданням правової оцінки діям правоохоронців.

Стосовно посилань відповідачів про те, що жодних дій щодо недопуску до житла ними не вчинялися, а такі дії здійснювала ОСОБА_6, то суд зазначає, що наведене спростовується відеоматеріалами, з яких вбачається, що на прохання ОСОБА_1 зайти відповідачі, як представники влади, наказали зачекати без зазначення причин. При цьому, якщо такі дії вчиняла ОСОБА_6, то відповідачам слід було першочергово встановити власника квартири, законність дій ОСОБА_6 та підставність вимог ОСОБА_1, що відповідачами не було здійснено.

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Відповідно до ст. 8 ч.3 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частин першої, другої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

З урахуванням наведеного, враховуючи встановлені судом обставини справи, досліджені в судовому засіданні докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими, доказів, які б спростовували протиправність дій та бездіяльності відповідачів суду не надано, а відтак суд приходить до переконання, що позов слід задовольнити.

На підставі статті 124 Конституції України, керуючись статтями 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати дії та бездіяльність лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Крехтяка Ігоря Орестовича та лейтенанта патрульної поліції м. Івано-Франківська Стефанишина Зіновія Ігоровича під час виконання своїх обов'язків 12.02.2017 року за адресою АДРЕСА_1, неправомірними.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління патрульної поліції у м. Івано-Франківську Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1(ІНФОРМАЦІЯ_2) 640 (шістсот сорок) гривень судових витрат.

Згідно ст.254 КАС України постанова набирає законної сили після закінчення встановлених строків подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Івано-Франківський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя /підпис/ Микитин Н.М.

Постанова складена в повному обсязі 18.04.2017.