Справа № 826/9190/15
Суддя: Рецебуринський Ю.Й.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року м. Київ К/800/52151/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі:

Суддів Рецебуринського Ю.Й. (судді-доповідача),

Олексієнка М.М.,

Штульман І.В.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні адміністративну справу

за позовом ОСОБА_5 до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третя особа: Головне управління державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 - представника ОСОБА_5 на постанову Окружного адміністративного суду м.Києва від 11 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2015 року ОСОБА_5 звернулась до суду з адміністративним позовом, про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 25 березня 2015 року №217-15 щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язання відповідача повторно розглянути заяву позивача про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, просить скасувати ухвалені ними судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

З'ясувавши обставини справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права згідно статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів приходить до висновків про відмову у задоволенні касаційної скарги з огляду на наступне.

Судами встановлено, що ОСОБА_5 є громадянкою Сомалі, за національністю - завія, за віросповіданням - мусульманка.

З країни громадянської належності - Сомалі виїхала до Кенії у 2007 році, де мешкала до 2014 року. 19 вересня 2014 року виїхала літаком з Кенії до Російської Федерації, звідки автомобілем нелегально перетнула державний кордон України.

21 жовтня 2014 року ОСОБА_5 звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві з заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Рішенням ДМС України від 25 березня 2015 року №217-15 позивачу відмовлено у наданні статусу біженця на підставі абзацу 4 частини першої статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 8 липня 2011 року № 3671-VI (далі - Закон №3671-VI), оскільки відсутні умови, визначені пунктами 1, 13 частини першої статті 1 цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 вказаного Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 вказаного Закону додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону №3671-VI встановлено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з абзацами 4 та 6 статті 6 вказаного Закону України не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні; та яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Згідно пункту 1 частини першої 27 вказаного Закону прийняття рішень про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, рішень про втрату, позбавлення статусу біженця або додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту належить до повноважень центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Отже, виходячи зі змісту «Конвенції про статус біженців» 1951 року та статті 1 Закону №3671-VI, поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Таким чином, під час вирішення спірного питання щодо надання позивачу статусу біженця судом повинні враховуватися всі ці чотири підстави. При чому, немає суттєвого значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Також, слід враховувати й те, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Відповідно до пункту 45 «Керівництва з процедур і критеріїв з вивчення статусу біженців Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців» (згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року), особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому саме вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач, під час проведення співбесіди вказала, що виїхала з країни громадянської належності до тітки в Кенію у зв'язку з війною. Проживала у тітки протягом п'яти з половиною років, у якої працювала, проте не отримувала заробітної плати і піддавалась побиттю, потім втекла до сусідки, де і працювала. Після виплати коштів, покинула Кенію та 19 вересня 2014 року вибула літаком до Російської Федерації, звідки автомобілем нелегально перетнула державний кордон України.

Позивач підтвердила, що жодного переслідування в країні походження за політичну діяльність чи за фактом віднесення до певної соціальної, релігійної чи етнічної групи він не зазнавала.

Після проведених інтерв'ю та анкетування позивача не виявлено жодних ознак переслідування. Основною причиною неможливості повернення до країни походження є бажання легально залишитися в Україні з метою пошуку кращих економічних та соціальних умов життя.

Так, позивач перебувала на території Російської Федерації, однак не зверталась за наданням статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновки судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не наведено фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих його побоювань стати жертвою переслідувань та котрі впливають на наслідки прийнятого відповідачем рішення. Причини, які позивач зазначає щоб залишитись в Україні не пов'язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідування, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

З урахуванням зазначених обставин та норм права, суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права, тому підстав до їх скасування чи зміни немає.

Керуючись статтями 220-1, 223, 224, 230, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 - представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 11 серпня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути переглянута у порядку і з підстав, передбачених статтями 235-237 Кодексу адміністративного судочинства України.

Судді Ю.Й. Рецебуринський

М.М. Олексієнко

І.В.Штульман