Справа № 348/2084/16-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року Справа № 876/3903/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Обрізка І.М.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області на постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року за позовом ОСОБА_1 до Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд із зазначеним адміністративним позов, в якому просила визнати протиправними дії Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області (Далі - УПФУ) щодо відмови в призначенні та виплаті їй пенсії як матері інваліда з дитинства та зобовязати відповідача призначити їй дострокову пенсію відповідно до абз.3 п.3 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» (Далі Закон № 1058-IV), як матері інваліда з дитинства з 24.07.2012 та виплатити недоплачені суми пенсії та виплачувати її в подальшому до виникнення обставин, з якими закон повязує виникнення, зміну чи припинення спірних правовідносин.

Постановою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 позовні вимоги були задоволені частково. Визнано протиправними дії відповідача щодо відмови в призначенні та виплаті позивачу пенсії як матері інваліда з дитинства та зобовязано з 01.04.2016 призначити таку пенсію.

Не погоджуючись із постановою суду першої інстанції, УПФУ подало апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що відповідно до п.2.18 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. Оскільки, ОСОБА_2 визнано інвалідом при досягненні нею 6-ти років 1 місяця 04 дня, тому позивач повинна була надати довідку з висновком лікарсько-консультативної комісії про те, що її дочка могла бути інвалідом до 6-ти років. Тому просить скасувати постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20.02.2017 та прийняти нову, якою відмовити позивачу у задоволені її адміністративного позову.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, а тому колегія суддів, відповідно до ч.1 ст.41 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін, без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_1 має дочку ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка 24.02.1993, тобто у віці 6 років 1 місяця та 4 днів, визнана в установленому порядку інвалідом з дитинства з діагнозом лівобічний хронічний середній гнійний отит.

04.07.2016 ОСОБА_1 звернулася до УПФУ із заявою про дострокове призначення пенсії за віком як матері інваліда з дитинства на підставі ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом № 5200/03 від 03.10.2016 УПФУ відмовило ОСОБА_1 у призначенні пенсії у зв'язку з відсутністю довідки лікарсько-консультаційної комісії про визнання її дитини інвалідом з дитинства до досягнення нею шестирічного віку.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено безпідставність відмови їй у призначенні дострокової пенсії за віком на пільгових умовах як матері інваліда з дитинства відповідно до п.3 Прикінцевих положень Закону № 1058-IV та виходячи із передбаченого ст.99 КАС України строку звернення до адміністративного суду, зобовязав призначити та виплачувати позивачу вказану пенсію, починаючи з 01.04.2016.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», жінки, які народили п'ятеро або більше дітей і виховали їх до восьмирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на пенсію за віком після досягнення 50 років і при стажі роботи не менше 15 років із зарахуванням до стажу часу догляду за дітьми (пункти «є» і «ж» статті 56). При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років, які мають право на одержання соціальної пенсії (стаття 94).

Принципи, засади і механізм функціонування системи загальнообовязкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій з 01.01.2004 визначаються Законом № 1058-IV.

Статтею 1 Закону № 1058-IV передбачено, що пенсія це щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообовязкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її інвалідом, або отримують члени її сімї у випадках, визначених цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 26 цього Закону, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення чоловіками 60 років, жінками 55 років та наявності страхового стажу не менше пяти років.

Відповідно до абз.4 п.3 Прикінцевих положень цього ж Закону тимчасово, до прийняття відповідного закону, жінки, які народили пятеро або більше дітей і виховали їх до шестирічного віку, і матері інвалідів з дитинства, які виховали їх до цього віку, мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 років та за наявності не менше 15 років страхового стажу. При цьому до числа інвалідів з дитинства належать також діти-інваліди віком до 16 років.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до УПФУ із заявою про призначення пенсії після досягнення п'ятдесяти річного віку та при загальному стажі понад 15 років.

Відповідно до п.п.5 п.2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України № 22-1 від 25.11.2005, до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи : документи, які засвідчують особливий статус особи: документи про народження дитини, виховання її до шестирічного віку, про визнання дитини заявника інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом (при призначенні пенсії згідно з абзацом четвертим пункту 3 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону).

Відповідно до п.2.18 цього Порядку, визнання особи інвалідом з дитинства або дитиною-інвалідом засвідчується випискою з акта огляду в МСЕК, медичним висновком закладів охорони здоров'я, посвідченням одержувача допомоги, довідкою органу, що призначає допомогу, про період призначення допомоги. У разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається відповідно висновок лікарсько-консультаційної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, та/або висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, визнано інвалідом з дитинства, захворювання яке призвело до інвалідності було вперше виявлене у шестирічному віці, а саме 24.02.1993, діагноз «Лівобічний хронічний середній гнійний отит», причина «Інвалідність з дитинства». Даний факт підтверджується витягом з МСЕК № 090630, медичним заключенням № 18 Надвірнянської ЦРЛ від 23.02.2001, виписним епікризом з історії хвороби Державної обласної дитячої клінічної лікарні № 850/01.

Отже, зазначеними вище документами в повній мірі підтверджується факт настання інвалідності ОСОБА_2

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне вказати, що аналіз змісту п.2.18 зазначеного вище Порядку, а також наведених норм Законів України «Про пенсійне забезпечення» і «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» свідчить про те, що законодавством розмежовано поняття інваліда з дитинства та дитини-інваліда.

Так, згідно з вимогами цього Порядку необхідність подання висновку про те, що дитина мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку, передбачено лише для інвалідів з дитинства, які визнані такими після досягнення вісімнадцятирічного віку. Проте, як зазначено вище, ОСОБА_2 визнана інвалідом з дитинства до досягнення вісімнадцятирічного віку, в звязку з чим колегія суддів вважає, що доводи відповідача про обовязковість такого висновку лікарсько-консультаційної комісії є необґрунтованими.

Таким чином, враховуючи, що на день звернення до УПФУ із заявою про призначення пенсії ОСОБА_1 досягла 50-річного віку, мала стаж роботи не менше 15 років, її дочку ОСОБА_2 було визнано інвалідом з дитинства до досягнення нею 18 років, колегія суддів дійшла висновку, що позивач мала всі передбачені законодавством підстави для призначення їй пенсії із зниженням пенсійного віку відповідно до ст.17 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а відмова відповідача у призначенні такої пенсії є протиправною.

Крім того, колегія судів зазначає, що правова позиція Верховного Суду України, викладена у постановах від 27.05.2014 у справі № 21-133а14 та від 02.12.2014 у справі № 21-534а14 не може враховуватись при вирішенні адміністративної справи, що розглядається, оскільки, як вбачається із змісту цих постанов, при вирішенні справ та формуванні правової позиції Верховний Суд України виходив із змісту саме положень п.25 зазначеного вище Порядку в редакції, чинній до 29.08.2014, в якому передбачалося, що у разі якщо дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку, або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, надається висновок лікарсько-консультативної комісії про те, що вона мала медичні показання для визнання її дитиною-інвалідом до досягнення шестирічного віку .

Провівши порівняльний аналіз двох редакцій даної норми, колегія суддів зазначає, що п.2.18, порівняно з п.25, визначено ще однин документ, який може надаватись для підтвердження тієї обставини, що дитина визнана дитиною-інвалідом після досягнення шестирічного віку або інвалідом з дитинства після досягнення вісімнадцятирічного віку, а саме висновок МСЕК про можливість настання інвалідності до досягнення особою 18-ти років (висновок про час настання інвалідності).

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст.9 КАС України, суди при вирішенні справи керуються принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції зазначає, що судом першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановлено обставини справи та ухвалено законне рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, постанова суду першої інстанції ґрунтується на повно, обєктивно і всебічно зясованих обставинах справи, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому відсутні підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.

Керуючись вимогами ст.ст. 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу Надвірнянського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Івано-Франківської області залишити без задоволення, а постанову Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 20 лютого 2017 року по справі № 348/2084/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : С.П.Нос

ОСОБА_3

Повний текст ухвали складено 21.04.2017.