Справа № 803/1614/16
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

судді Львівського апеляційного адміністративного суду Бруновської Н.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про скасування рішення,-
Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017р. апеляційну скаргу Військової прокуратури Західного регіону України задоволено. Постанову Волинського окружного адміністративного суду від 23.11.2016р. у справі № 803/1614/16 скасовано. В позові ОСОБА_1 до Військової прокуратури Західного регіону України про скасування рішення відмовлено.
На мій погляд, ухвалюючи рішення, Львівський апеляційний адміністративний суд повинен був діяти послідовно, дотримуючись принципів адміністративного судочинства які передбачені в. ст. 7 КАС України а саме: верховенства права, законності, рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін.
Відповідно до вимог частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.
Вирішуючи спори такої категорії суд повинен встановити з наведенням доказів факти щодо наявності чи відсутності дисциплінарного проступку зі сторони позивача ОСОБА_1 При цьому, суду слід дати оцінку встановленим обставинам та визначитись чи порушив позивач вимоги Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та Присягу прокурора.
Відмовляючи в задоволенні позову Львівській апеляційний адміністративний суд виходив із того, що позивач вчинив дії, які порушують норми і правила поведінки працівника прокуратури, що принижує авторитет органів прокуратури, що підтверджено висновком службового розслідування та показами свідка ОСОБА_2
Таке рішення вважаю помилковим та необґрунтованим.
При цьому, апеляційний суд у своїх висновках не вказує норму матеріального права, а саме, які усе такі нормативні акти порушив ОСОБА_3, у звязку з чим його притягнуто до дисциплінарної відповідальності. ( сторінка №7 постанови )
Крім того, колегія суддів ніяким чином не заперечила, не спростувала покази свідків ОСОБА_4»як Л.М., ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, які допитані судом першої інстанції, а саме: пояснення яких субєкт владних повноважень взяв до уваги під час проведення службового розслідування, що підтверджується письмовим висновком службового розслідування ( перевірки ) від 27.07.2016 р. ( а.с. 15 ) Оскільки, вказані свідки будучи попереджені судом першої інстанції про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих свідчень та відмови від давання показань і які склали присягу, пояснили, що під час засідання лікарської комісії позивач громадський порядок не порушував, а лише вів себе емоційно, зухвало та на підвищених тонах, повідомив що буде звертатись в суд, таку поведінку не вбачають як тиск, що підтверджується технічним записом судового засідання, який знаходиться в матеріалах справи.
Отже, висновки службового розслідування від 27.07.2016 р. в якому вказано, що ОСОБА_1 постійно чинив тиск на членів комісії, погрожував всім членам комісії звільненням із займаної посади, у звязку із їх не компетенцією спростовується показами вищевказаних свідків, які допитані у встановленому законом порядку в суді першої інстанції. Проте, колегія судді залишила це поза увагою.
15.03.2017р. в суді апеляційної інстанції представник відповідача ОСОБА_9 подав клопотання про повторний допит свідків ОСОБА_2, ОСОБА_10, Пилип»як Л.М оскільки, вважає, що в рішенні суду першої інстанції не відображено в повному обсязі, а в деяких випадках взагалі змінено пояснення свідків та пояснення відібрані формально.
Враховуючи ту обставину, що згідно п. 1 ст. 25 КАС України передбачено що усі питання, що виникають при судовому розгляді адміністративної справи колегією суддів вирішуються більшістю голосів, апеляційний суд задовольнив частково дане клопотання та викликав в судове засідання свідка лікуючого лікаря позивача - ОСОБА_2
Згідно ч.2 ст. 195 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції може дослідити докази, які не досліджувалися у суді першої інстанції, з власної ініціативи або за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо визнає обґрунтованим ненадання їх до суду першої інстанції або необґрунтованим відхиленням їх судом першої інстанції. Суд апеляційної інстанції може дослідити також докази, які досліджувались судом першої інстанції з порушенням цього Кодексу.
На мою думку, суд першої інстанції при допиті свідків в суді першої інстанції дотримався вимог які передбачені ст. 65, ст. 77 КАС України. Тобто, суд першої інстанції попередив письмово свідків про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання, відмову від давання показань, свідки склали присягу в письмовій формі. Суд першої інстанції під час допиту свідків запропонував повідомити про відомі їм обставини, які мають значення для справи. При цьому, представник відповідача ОСОБА_11 був присутнім в судових засіданнях 18.11.2016 р., 23.11.2016 р. та скористався правом задавати питання свідкам згідно ст. 49 КАС України. Під час прослуховування технічних записів проведення даних судових засідань зокрема, допитів свідків, в суді першої інстанції не встановлено, що суддя Смокович В.І. обмежила свідків в наданні пояснень чи обмежила інших учасників процесу, зокрема, представника відповідача ОСОБА_11 задавати свідкам запитання. Тобто, не встановлено, що суд першої інстанції при дослідженні доказів допустив процесуальне порушення.
Отже, твердження представника відповідача ОСОБА_9, який не брав участь у справі в суді першої інстанції, про формальність допиту свідків суддею Смокович В.І., є надуманими та не обґрунтованими, на що суд апеляційної інстанції не звернув увагу.
Висновки колегії суддів про те, що свідок ОСОБА_2 під час повторного допиту свідків підтвердила той факт, що позивач ображав працівників госпіталю, назвавши їх «дурнями» в тому числі і її особисто та погрожував звільненням, не відповідають обставинам справи та є перекрученими.
Так, під час повторного допиту свідка ОСОБА_2 в апеляційному суді, остання спочатку повідомила що позивач ображав працівників госпіталю, назвавши їх «дурнями» в тому числі і її особисто, погрожував звільненням. Проте, на запитання суду, чому свідок не надавала саме такі пояснення в суді першої інстанції та під час службового розслідування, остання повідомила дослівно, «що не памятає чи називав позивач їх «дурнями», «пройшло багато часу».
Висновки колегії суддів про те, що при повторному допиті даний свідок повідомив нову обставину, а саме що ОСОБА_1 назвав працівників госпіталю «дурнями» є надуманими, не відповідають обставинам справи і спростовується технічних записом судового засідання від 23.11.2016 р.
Крім того, колегія суддів не звернула увагу на ту обставину, що свідок ОСОБА_2 змінила покази, які давала в суді першої інстанції. Зокрема, в суді першої інстанції свідок повідомила, що «особистою розправою позивач не погрожував, тільки говорив, що буде позиватись до суду, особисто їй не погрожував звільненням». Тобто, даний свідок не називав її особисто та працівників госпіталю «дурнями».
На мою думку, змінені покази свідка ОСОБА_2, які колегія суддів прийняла до уваги як головний доказ та обґрунтувала в своїх висновках у формі судового рішення - є недопустимим.
Крім того, колегія суддів прийняла до увагу ту обставину, що свідок ОСОБА_2 при повторному допиті повідомила, що покази та відповіді на питання суду «давала», які суд першої інстанції лише їй ставив, не можуть бути також покладені в основу судового рішення. Оскільки, колегія суддів не звернула увагу на ту обставину, що свідкові ОСОБА_2, суд першої інстанції під час допиту запропонував повідомити про обставини, які мають значення для справи, як це передбачено в ст. 77 КАС України, про що свідок повідомила та відповідала на поставленні запитання головуючого судді та інших учасників процесу.
Отже, на мою думку, якщо ж суд апеляційної інстанції сам починає фактично «викручувати» покази свідка це призводить до того, що він перетворюється на субєкт владних повноважень, що є порушенням принципів адміністративного судочинства: верховенства права, законності, рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом, змагальності сторін.
Також, колегія суддів не звернула увагу на ту обставину, що покази свідка ОСОБА_2 про те що, ОСОБА_1 назвав працівників госпіталю «дурнями», не підтверджуються жодними матеріалами справи, ні у висновку службового розслідування, ні в особистих поясненнях останнього ця обставина не зазначена. (а.с. а.с. 13-19, 126-128 )
Разом з тим, висновки колегії суддів про те, що свідок ОСОБА_2 при повторному допиті повідомила, що «на її погляд позивач допустив грубе порушення норм етичної поведінки та присяги працівника прокуратури, чим завдано шкоди її авторитету» не можна прийняти, як доказ у справі. Оскільки, суд свідкові в порядку ст. 77 КАС України пропонує надати пояснення і свідок лише повідомляє про обставини які мають значення для справи. При цьому, лише суд згідно ст. 158, ст. 159 КАС України вирішує спір по суті та викладає свої висновки у формі постанови зокрема, надає оцінку діям позивача про вчинення дисциплінарного проступку. Покази свідка ОСОБА_12 про те що, «вона вважає, що позивач вчинив дисциплінарний проступок» не можуть бути покладені в основу судового рішення оскільки, є неналежним та недопустимим доказом.
Із змісту Наказу Військової прокуратури Західного регіону України за № 308 к від 07.07.2016 р. «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності» ( далі Наказ ) видно, що за допущені порушення вимог Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та Присяги прокурора прокурору військової прокуратури Луцького гарнізону Західного регіону України майору юстиції ОСОБА_1 оголошено догану.
На мою думку, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що єдиною можливою підставою для притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності могли б бути порушення норм ст. 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури, яка передбачає що працівник прокуратури не має права використовувати своє службове становище в особистих інтересах або в інтересах інших осіб.
Згідно п. «д» ст. 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров'я кваліфіковану медичну допомогу» кожний громадянин України має право на охорону здоров'я, що передбачає: включаючи, вільний вибір лікаря, вибір методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я тощо.
Ст. 34 Конституції України передбачено право кожного на свободу думки і слова, на вільне виявлення своїх поглядів і переконань.
Із змісту ст. 40 Конституції України передбачено, що усі особи мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатись до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобовязані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь.
В даному випадку, як вірно зазначив суд першої інстанції, ОСОБА_1 хоча і був працівником військової прокуратури, не використовував своє службове становище в особистих інтересах, а керуючись правом яке надано ст. 6 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоровя», як громадянин скаржився на дії та рішення лікарів, на власний розсуд обирав методи лікування, сумніватись у встановлені діагнозу та мав право на вільний вибір лікаря, зокрема, заміну лікуючого лікаря.
Покази свідків ОСОБА_4»як Л.М., ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8М про те, що під час засідання лікарської комісії «позивач громадський порядок не порушував, не вживав нецензурних слів, а лише вів себе емоційно, зухвало та на підвищених тонах, повідомив, що буде звертатись в суд на дії лікарів», як вірно зазначив суд першої інстанції, не можуть розцінюватись як порушення позивачем норм ст. 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури. Оскільки, право на звернення з позовом до суду якщо особа вважає свої права чи законні інтереси порушеними, передбачено чинним законодавством. Дані пояснення свідків за своєю формою, суттю та змістом представляють критичне оціночне та субєктивне судження до фактичної ситуації. А емоційна поведінку позивача без використання нецензурних, образливих слів, в позаробочий час, не свідчить про вчинення останнім дисциплінарного проступку.
Тобто, як вірно встановив суд першої інстанції, що докази а саме: покази свідків ОСОБА_13, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8М на яких ґрунтується висновок службового розслідування від 27.07.2016 р. не підтверджують ту обставину, що ОСОБА_1 вчинив дії, які порушують норми і правила поведінки працівника прокуратури, що колегія суддів залишила поза увагою.
Покази свідка ОСОБА_2, яка була допитана в суді першої інстанції про те, що позивач «під час лікування грубив їй, покидав палату на деякий час, але потім повертався, ліки приймав, випадків присутності в нетверезому стані не було, особистою розправою не погрожував, тільки говорив що буде позиватись до суду, на мою думку, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги оскільки дані пояснення свідка не можуть розцінюватись як порушення ОСОБА_1 норм ст. 18 Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури з вищевказаних підстав.
За таких обставин, докази а саме - покази свідка ОСОБА_2 та висновок службового розслідування, якими колегія суддів обґрунтовує судове рішення, на мою думку, як вірно зазначив суд першої інстанції, не свідчить про вчинення позивачем дій, які порушують норми і правила поведінки працівника прокуратури, що принижує авторитет органів прокуратури.
Висловлення особистої позиції щодо вільного вибору лікаря, вибору методів лікування відповідно до його рекомендацій і закладу охорони здоров'я, звернення із скаргами щодо неналежного надання медичних послуг, висловлені сумніви у встановленні діагнозу, висловлені сумніви щодо непрофесійності лікарів, емоційна поведінка, без застосування нецензурних слів, образ, прокурорським працівником у позаслужбовий час не можуть свідчити про порушення позивачем вимог Закону України «Про прокуратуру», Дисциплінарного статуту прокуратури України, Кодексу професійної етики та поведінки працівників прокуратури та Присяги прокурора, що відповідно не завдає шкоди інтересам держави та суспільства і не підриває авторитет прокуратури.
Тобто, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки ОСОБА_1 субєкт владних повноважень в особі Військової прокуратури Західного регіону України протиправно притягнув до дисциплінарної відповідальності. Позивач не вчиняв дій, які порушують норми та правила поведінки, що принижує авторитет органів прокуратури.
Разом з тим, висновки колегії суддів про те, що суд першої інстанції при прийнятті рішення керувався положенням Інструкції про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України від 06.03.2012 р. № 20, яка втратила чинність на підставі наказу Генерального прокурора України від 24.09.2014 р. № 104, не свідчить про незаконність рішення суду першої інстанції. Оскільки, діюча на час виникнення спірних правовідносин Інструкція про порядок проведення службових розслідувань та службових перевірок в органах прокуратури України, яка затверджена наказом Генерального прокурора України від 24.09.2014 р. № 104 як і Інструкція від 06.03.2012 р. № 20, яка втратила чинність, встановлює порядок проведення службових розслідувань ( перевірок ) в органах прокуратури. Тобто, дані Інструкції частково за змістом відрізняються, проте, за своєю суттю не відрізняються.
На мою думку, колегія суддів також дійшла помилкового висновку, що військова прокуратура не порушила права позивача щодо процедури притягнення останнього до дисциплінарної відповідальності, зокрема, наданого права з приводу дачі пояснень при проведенні службового розслідування, як було встановлено судом першої інстанції оскільки апеляційний суд, вважає що згідно діючої Інструкції від 24.09.2014 р. № 104 надання пояснення є правом особи відносно якої проводиться службове розслідування, а не обовязком комісії.
При цьому, колегія суддів не вказує конкретну норму пункт Інструкції де це передбачено.
Відповідно до до п.п. 6.2.13 діючої Інструкції від 24.09.2014 р. № 104 передбачено обовязок, а не право осіб, (як вважає колегія суддів) які проводять службове розслідування, ознайомити особу, стосовно якої проводилось службове розслідування із затвердженим висновком,
Проте, як видно з матеріалів справи, позивач всупереч п.п.6.2.13 Інструкції від 24.09.2014 р. № 104, не був у встановленому законом порядку ознайомлений із затвердженим висновком.
На підставі наведеного, викладений у прийнятій Постанові Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 р. підхід, на мою думку, будується виключно на припущеннях та висновки суду є необґрунтованими та помилковими.
Суддя Львівського апеляційного
адміністративного суду ОСОБА_14