Справа № 425/577/17
Суддя: Коваленко Д. С.
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.04.2017 Провадження №2-а/425/35/17

Справа №425/577/17

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі: головуючого - судді Коваленка Д.С., секретар - Кравченко Л.О., за участю ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, у приміщенні залу судових засідань Рубіжанського міського суду Луганської області, адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Дар`ї Олександрівни Булгакової про визнання дій щодо складання постанови про адміністративні правопорушення незаконними, постанови у справі про адміністративні правопорушення протиправною та її скасування, а також закриття провадження у справі,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з адміністративним позовом до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Дар`ї Олександрівни Булгакової, яким просив визнати дії останньої щодо складення постанови серії АР № 661086 від 20 лютого 2017 року про адміністративне правопорушення та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за порушення частини 2 статті 122 та частини 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення - незаконними; визнати постанову серії АР №661086 від 20 лютого 2017 року про накладення адміністративного стягнення протиправною та її скасувати; закрити провадження у справі.

У призначений день та час судового засідання, для розгляду справи по суті прибув позивач, відповідач не з'явився, але подав заяву про розгляд справи без його участі.

Позиція позивача, з урахуванням наданих ним пояснень, полягала у тому, що оскаржувані ним дії відповідача та складена ним постанова, являються не правомірними. Оскільки, хоча 20 лютого 2017 року він дійсно їхав у темну пору доби по вулиці Визволителів у місті Рубіжне, керуючи транспортним засобом у вигляді автомобіля марки «ВАЗ», моделі «2109», ближній світло фар на автомобілі було увімкнено, а не вимкнено, як вважав відповідач; зупинився він на вимогу відповідача не о 18 годині 30 хвилин, як вказано у постанові, а о 18 годині 10 хвилин; жодних доказів того, що він дійсно їхав без увімкненого ближнього світла фар йому надано не було; пред'явити страховий поліс позивач зобов'язаний не був, і тому його не пред'явив на першу вимогу відповідача, оскільки підстав для пред'явлення страхового полісу не було (зокрема, закон передбачає право поліцейського контролювати наявність у водіїв договорів страхування тільки при складанні протоколу щодо порушень правил дорожнього руху і оформленні матеріалів дорожньо-транспортної пригоди); права, передбачені статтею 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення (надалі за текстом - КУпАП), повністю відповідач не роз'яснив; час для звернення за правовою допомогою йому не дали, як і часу для подання заперечень на постанову; розмір штрафу не враховує особу позивача, його матеріальний стан та інші обставини; про те, що відразу буде складена постанова, а не протокол позивача ніхто не попередив; справа була розглянута на місці вчинення правопорушення, що суперечить рішенню Конституційного суду України. Тому вважає, що його позов підлягає задоволенню.

Позиція відповідача полягала у тому, що вчинені ним дії щодо складання постанови та власне постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за вчинення двох правопорушень є правомірними. Оскільки позивач, у темну пору доби, керував механічним транспортним засобом (автомобілем) без увімкненого ближнього світла фар, тобто порушив свій обов'язок передбачений підпунктом а) пункту 19.1. Розділу 19 „Правил дорожнього руху", чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 КУпАП. І оскільки на неодноразову вимогу поліцейського пред'явити страховий поліс, позивач його не пред'явив, хоча відповідний обов'язок мати при собі і пред'являти його на вимогу поліцейського, передбачений підпунктом а) пункту 2.4., підпунктом г) пункту 2.1. Розділу 2 „Правил дорожнього руху", позивач вчинив і адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 126 КУпАП. У зв'язку із чим, та на підставі частини 2 статті 36 КУпАП позивач був визнаний винним у вчиненні цих двох адміністративних правопорушень і притягнутий до відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень. Докази вчинення обох правопорушень зафіксовані за допомогою відеотехніки, що була закріплена на форменому одязі відповідача; права, передбачені статтею 268 КУпАП, позивачу були роз'яснені; а бажання звернутись за правовою допомогою чи отримати час на підготовку заперечень, позивач не виказав; складання постанови на місці вчинення правопорушення не може суперечити рішенню Конституційного Суду України, оскільки до позивача було застосовано так зване „скорочене провадження".

А суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, встановив наступні обставини:

Двадцятого лютого 2017 року, приблизно о 18 годині 10 хвилин, перебуваючи за кермом механічного транспортного засобу (автомобіля) марки «ВАЗ», моделі «2109» (державний номерний знак: НОМЕР_1) ОСОБА_1, у темну пору доби, рухався дорогою по вулиці Визволителів у місті Рубіжне Луганської області (пояснення позивача, а.с.22-25,46-51, відеозапис - а.с.52).

У зв'язку із наближенням до нього автомобіля національної поліції та поданням спеціального звукового сигналу, ОСОБА_3 зупинив автомобіль біля правового краю проїзної частини. Із автомобіля національної поліції вийшли двоє інспекторів (одним з яких був інспектор патрульної поліції роти №2 Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Булгакова Дар`я Олександрівна) та наблизившись до ОСОБА_3, який сидів у автомобілі, повідомили йому причину зупинки автомобіля: рух без увімкненого ближнього світла фар (пояснення позивача, а.с.22-25, 46-51, відеозапис - а.с.52 - файл ).

ОСОБА_1 повідомив обох інспекторів, що у нього працюють протитуманні фари, а тому він може їхати на увімкнених протитуманних фарах. Але після того, як його повідомили про те, що у темну пору доби він зобов'язаний їхати саме з увімкненим ближнім світлом фар, він повідомив, що їде у гараж, бо в нього поломка, але після пропозиції надати всі документи повідомив, що їде з гаражу (відеозапис - а.с.52). А після того, як інспектор пред'явив ОСОБА_3 вимогу про надання страхового полісу, ОСОБА_3 почав з'ясовувати у інспектора, в яких випадках пред'являється страховий поліс та шукати його у своєму автомобілі (відеозапис - а.с.52). Після повторної вимоги надати страховий поліс, ОСОБА_3 припинивши пошуки повідомив, що він зараз буде, а взагалі він їде з ремонту з гаражу, по магазинах, і почав дзвонити комусь по телефону з проханням привезти „барсетку". Після чого, почав запитувати чи його відпускають, і повідомив, що через 10 хвилин підвезуть „барсетку" і буде страховка (відеозапис - а.с.52 - файл ).

Потім, інспектором, ОСОБА_1 знову були повідомлені причини зупинки та пред'явлена вимога про негайне надання страхового полісу, але він повідомив що зараз світло працює, поліс зараз буде, він з гаражу, міг його забути, але він у нього є, а машина у нього технічно справна, і зажадав надання йому доказів порушення правил дорожнього руху, а надавати страховий поліс він не зобов'язаний (відеозапис - а.с.32- файл ).

Безпосередньо після цього, Булгакова Дар`я Олександрівна, назвавши своє прізвище, ім`я та по-батькові і посаду повідомила ОСОБА_1 про розгляд адміністративної справи щодо нього у зв'язку із порушенням останнім пунктів 2.1., 2.4. та 19.1. Правил дорожнього руху, за що передбачена адміністративна відповідальність частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення, і знову представилась на його прохання. Також, Дар`я Олександрівна запитавши про те яку мову він розуміє, роз'яснила такою мовою положення статті 63 Конституції України, статті 268 та статей 307 і 308 КУпАП, у тому числі і право ОСОБА_3 подавати докази, заяви, клопотання і його право отримувати правову допомогу (відеозапис - а.с.32- файл ).

Також, Дар`я Олександрівна перепитала чи зрозумілі ОСОБА_3 його права, і хоча останній повідомив, що не зовсім, що конкретно йому не зрозуміло він так і не пояснив, залишив інспектора, оскільки приїхав з його слів „свідок" (відеозапис - а.с.32 - файл ).

Повернувшись з папкою із документами в руках, ОСОБА_3 знову повідомив що це його свідок, але що він може повідомити і які права йому не зрозумілі, Дар`ю Олександрівну він так і не повідомив, а остання після цього оголосила, що для складання постанови їй потрібен час 10-15 хвилин і він може дочекатись результату (відеозапис - а.с.32- файл ).

Одразу після складання постанови про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 425 гривень, у зв'язку із вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с.53 та відеозапис - а.с.32 - файл ), Дар`я Олександрівна оголосила постанову ОСОБА_3 (а.с.53), а також запропонувала отримати її копію (відеозапис - а.с.32 - файл ), й ОСОБА_3, після пред'явлення страхового поліса і висловлення обурення стосовно не надання йому доказів фіксації вчинення ним адміністративних правопорушень, місця у постанові для пояснень та факту розгляду справи на місці вчинення, копію постанови отримав (а.с.53 та відеозапис - а.с.32 - файл і ).

Вважаючи, що дії Дар`ї Олександрівни по складанню постанови і сама постанова є неправомірними, через відсутність у власних діях складу адміністративного правопорушення, ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання неправомірними дій та скасування названої постанови, а також про закриття провадження у справі (а.с.1).

Із встановлених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем виникли публічні правовідносини у сфері нагляду за дотриманням правил дорожнього руху, в межах яких виник спір між позивачем, як учасником дорожнього руху, та відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, що наділений компетенцією встановлювати порушення правил дорожнього руху їх учасниками та притягати до адміністративної відповідальності тих учасників дорожнього руху, що вчинили адміністративне правопорушення. І у цьому спорі, позивач вважає прийняте щодо нього рішення у формі постанови про притягнення його до адміністративної відповідальності не правомірним.

Для вирішення спору, враховуючи визначені судом правовідносини, суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів:

Відповідно до положень частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з частинами другою і третьою статті 7 КУпАП, провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

У справах щодо оскарження дій та рішень суб'єкта владних повноважень, адміністративні суди перевіряють чи вчинені і прийняті вони з дотриманням умов, що передбачені частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі за текстом - КАС України).

Зважаючи на встановлені судом обставини та зміст і послідовність оскаржуваних позивачем дій та постанови, суд вважає, що відповідач наданими ним доказами довів факт того, що при вчиненні ним дій із складання постанови (серія АР №661086) та при її прийнятті, якою позивача визнано винним у скоєнні адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 122 і частиною 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено штраф у розмірі 425 гривень, умови, що передбачені частиною третьою статті 2 КАС України, були дотримані у повному обсязі. А саме провадження у справі про адміністративне правопорушення було здійснено на основі суворого додержання законності.

Зокрема, зазначені дії та постанова, за наслідками провадження у справі про адміністративне правопорушення, прийнята відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, як це передбачено частиною другою статті 6, статтею 19, частиною другою статті 120 Конституції України; частиною 1 статті 2, статтею 3, Розділом ІІ, статтею 23, статтями 29-33,35,40 Закону України «Про Національну поліцію» від 02 липня 2015 року №580-VIIІ; пунктом 2 Розділу І, пунктами 2 і 4 Розділу ІІ, пунктом 1 Розділу ІІІ «Положення про патрульну службу МВС», затвердженого Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 02 липня 2015 року №796; пунктом 4 Розділу І, пунктами 2,5 Розділу ІІІ, Розділом ІV «Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі», затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 07 листопада 2015 року №1395; частиною 2 статті 7, статтями 9-12,17-24,27,33-38, частиною другою статті 126, частиною 1 статті 126, пунктом п'ятим частини першої статті 213, статтями 217, 222, положеннями статей глави 18, статтями 258,268, положеннями статей глав 21-23 КУпАП; використовуючи повноваження з метою припинення адміністративних правопорушень ОСОБА_3, тобто з метою для якої ці повноваження надані; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мали значення для правильного розгляду справи про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 та прийняття постанови за наслідками її розгляду, які передбачені статтями 9-13,17-24,27,33-38,положеннями глави 18, статтями 278-280 КУпАП; неупереджено; добросовісно; розсудливо; своєчасно; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи дискримінації; з дотриманням необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів ОСОБА_3 і цілями, на досягнення яких спрямована прийнята постанова; з врахуванням права ОСОБА_3 на участь у процесі розгляду його адміністративної справи та прийняття постанови.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 КУпАП, оскільки йому не було надано доказів фіксації того, що він керував транспортними засобом саме без увімкненого ближнього світла фар, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень частини 2 статті 122 КУпАП порушення правил користування зовнішніми освітлювальними приладами, тягне за собою накладення штрафу в розмірі 25 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян. Згідно з приміткою до цієї ж статті, суб'єктом такого правопорушення є особа, яка керувала транспортним засобом у момент його вчинення.

Разом з цим суд враховує, що в силу положень пункту 19.1. „Правил дорожнього руху" у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості незалежно від ступеня освітлення дороги, а також у тунелях на транспортному засобі, що рухається, повинні бути ввімкнені такі світлові пристрої: а) на всіх механічних транспортних засобах - фари ближнього (дальнього) світла.

Сторони не оспорювали, що автомобіль, яким керував саме ОСОБА_3 відноситься до механічних транспортних засобів і що керування ним мало місце саме у темну пору добу.

Позивач вказував лише на відсутність у відповідача доказів керування ним цим автомобілем саме без увімкненого ближнього світла фар і вимагав надання йому фіксації вчиненого ним правопорушення, вважаючи що тільки це може бути доказом вчинення ним правопорушення.

Відповідно до положень статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова) особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні, інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. І, що важливо, ці дані можуть встановлюватись не тільки поясненнями свідків, потерпілих, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції відеозапису чи документами, а й поясненнями самої особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Отже, у справі про адміністративне правопорушення доказом вчинення певною особою адміністративного правопорушення можуть бути і тільки її пояснення, які за відсутності інших доказів не можуть і не повинні ігноруватись.

Суд констатує, що наданий відповідачем доказ у вигляді відеозапису, містить пояснення ОСОБА_3, які він давав інспектору після зупинки автомобіля, яким він керував, і у своїй сукупності, з огляду на аналіз лексично-логічного змісту цих пояснень, вони переконливо і неспростовно підтверджують, що ОСОБА_3 керував автомобілем у темну пору доби і при цьому без увімкненого ближнього світла фар. ОСОБА_3 жодного разу не заперечив, що до зупинки автомобіля, яким він керував, ближнє світло фар було увімкнено; на констатацію факту вчинення ним правопорушення він повідомляв різні причини - то про те, що у нього працюють протитуманні фари, а тому він може їхати на увімкнених протитуманних фарах, то коли інспектор повідомив його що у темну пору доби це не дозволяється, він пояснив, що у нього якась поломка, але потім сам казав, що автомобіль технічно справний, то про те, що вже у нього все працює, а тому він може їхати.

Такі пояснення, на думку суду, свідчать тільки про те, що позивач опинився в умовах коли не очікувано для нього його застали одразу після вчинення ним правопорушення, і намагаючись уникнути відповідальності за нього він надав різні пояснення того, що відбулось. Застосування навіть звичайної логіки вказує на те, що так, може вести себе тільки винувата особа, яку застали зненацька.

Суд узяв до уваги пояснення ОСОБА_3 які він дав у суді про те, що він тоді хвилювався. Але, на переконання суду, ОСОБА_3 не складає враження людини, яка через хвилювання може сплутати настільки істотно різні, але важливі події, які відбулись із ним у безпосередній близькості за часом до того, як його зупинили. Суд допускає, що через хвилювання людина може сплутати другорядні, але не важливі і головні речі. А по-друге, відеозапис на якому зафіксовано не тільки пояснення ОСОБА_3, а й його поведінка, з урахуванням пояснень, які він надавав у суді, у своїй сукупності не дають суду навіть засумніватись у тому, що у його діях дійсно був склад адміністративного правопорушення, передбаченого частини 2 статті 122 КУпАП.

Оцінюючи доводи позивача щодо відсутності у його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 126 КУпАП, оскільки він не зобов'язаний був пред'являти страховий поліс на першу вимогу поліцейського, суд, з урахуванням того, що позивач не оспорював факту того, що він в принципі зобов'язаний був мати при собі страховий поліс, виходить з такого.

Відповідно до положень частини 1 статті 126 КУпАП, керування транспортним засобом особою, яка не має при собі поліса (договору) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі двадцяти п'яти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

В силу положень підпункту а) пункту 2.4. „Правил дорожнього руху", затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, на вимогу працівника поліції водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред'явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.

А у підпункті г) пункту 2.1. цих же правил передбачено, що водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Отже, за положеннями названих правил дорожнього руху, на підставі простої усної вимоги поліцейського у водія механічного транспортного засобу виникає обов'язок пред'явити для перевірки поліс (сертифікат) обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, якщо за законодавством водій не звільнений від обов'язкового страхування.

Дійсно, і тут суд погоджується з позивачем, положеннями частини 2 статті 16 Закону України „Про дорожній рух" передбачено, що водій зобов'язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред'являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, - страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Однак, по-перше. Вказана норма права повністю узгоджується із правилами дорожнього руху, які якраз, як один з актів законодавства, і передбачають випадок коли водії повинні мати при собі і пред'являти для перевірки страховий поліс.

По-друге. Суд не може погодитись і з тим, що право поліцейського вимагати у водія надати йому для перевірки страховий поліс виникає тільки, як вказано у положеннях частини 1 статті 53 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" №1961-IV від 01 липня 2004 року, при складанні протоколів щодо порушень правил дорожнього руху та оформленні матеріалів дорожньо-транспортних пригод.

Справа у тому, що з 07 листопада 2015 року, в Україні діє Закон України „Про Національну поліцію" №580-VIII від 02 липня 2015 року, який згідно його преамбули, і визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, а головне статус (тобто у тому числі коло права та обов'язків) поліцейських. А Закон України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" №1961-IV від 01 липня 2004 року, таким не являється.

І положення пункту 2 частини 1 статті 32 Закону України „Про Національну поліцію" визначають, що поліцейський має право вимагати в особи пред'явлення нею документів, що посвідчують особу, та/або документів, що підтверджують відповідне право особи, у випадку, якщо існує достатньо підстав вважати, що особа вчинила або має намір вчинити правопорушення.

А страховий поліс являється одним з документів, що підтверджує право особи на експлуатацію наземного транспортного засобу - автомобіля, оскільки в силу положень частини 1 статті 37 Закону України „Про дорожній рух" та частини 1 статті 13 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" якщо особа не звільнена від обов'язку застрахувати свою цивільно-правову відповідальність, то експлуатація транспортного засобу без чинного на території України поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, - забороняється.

Тому беручи до уваги обставини справи та ураховуючи вказані нормативно-правові положення, суд не бачить свавілля у діях поліцейського який декілька разів пред'являв усну вимогу позивачу щодо надання страхового полісу.

Більш того пояснення позивача, що зафіксовані у відеозаписі, який надав відповідач, вказують на те, що позивач при керуванні автомобілем, під час його зупинки, дійсно не мав при собі страхового полісу.

Після повторної вимоги надати страховий поліс, ОСОБА_3 припинивши пошуки повідомив, що він зараз буде, а взагалі він їде з ремонту з гаражу, по магазинах, і почав дзвонити комусь по телефону з проханням привезти „барсетку". Після чого, почав запитувати чи його відпускають, і повідомив, що через 10 хвилин підвезуть „барсетку" і буде страховка (відеозапис - а.с.52 - файл ).

З огляду на це суд вважає, що у діях позивача був склад адміністративного правопорушення передбачений і частиною 1 статті 126 КУпАП, що і довів відповідач.

Доводи позивача про те, що у постанові як час вчинення правопорушення вказано 18 година 30 хвилин, тоді як його зупинили приблизно 18 годині 10 хвилин суд приймає. Але тут суд виходить із того, що з огляду на відомості відеозапису це сталося через те, що складати постанову відповідач став приблизно о 18 годині 25 хвилин, а тому і вказав 18 година 30 хвилин. Проте цей недолік не є суттєвим з юридичної точки зору, і аж ніяк, у цій справі, не може бути підставою для скасування через це постанови, оскільки позивач не заперечував що він керував автомобілем у темну пору доби і відеозаписом це підтверджується.

Також саме відеозаписом підтверджується що права, передбачені статтею 268 КУпАП, позивачу були повністю роз'яснені, при цьому з урахуванням мови, якою він володіє. Посилання позивача на те, що він потребував додаткового роз'яснення, суд не може сприйняти як серйозний аргумент, оскільки відеозаписом підтверджується, що позивач так і не повідомив відповідача про те, що конкретно йому не зрозуміло. До того ж що конкретно йому було не зрозуміло, позивач не зміг пояснити і суду.

Також суд погоджується із аргументами відповідача і в тій частині, що бажання скористатись правовою допомогою позивач не виказав, як і бажання отримати час для підготовки пояснень, доказів чи будь-чого.

Не може погодитись суд і з думкою позивача про те, що відповідач зобов'язана була повідомити його про те, що буде складатись тільки постанова, без протоколу, оскільки такого обов'язку поліцейського не передбачено законодавством України.

Що стосується розміру штрафу, який на переконання позивача не враховує його особу, матеріальний стан та, як він сам зазначив у позові, інші обставини, то тут суд виходить із того, що обидві санкції за вчинені адміністративні правопорушення не являються альтернативними, і по суті, відповідач міг тільки вирішити застосовувати їх чи ні, за наявності малозначності. Але оскільки позивач вчинив два адміністративні правопорушення при цьому з огляду на їх об'єкт, суд вважає що відповідач правильно вчинив коли вирішив, з урахуванням частини 2 статті 36 КУпАП накласти стягнення.

Аргументи позивача, які стосуються неможливості розгляду його справи на місці вчинення правопорушення і ґрунтуються на рішенні Конституційного суду України, суд вважає такими, що заслуговують на окрему увагу.

Дійсно, рішенням від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, Конституційний Суд України вирішив, що положення частини першої статті 276 Кодексу України про адміністративні правопорушення, яке передбачає, що "справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення", в аспекті порушеного у конституційному поданні питання необхідно розуміти так, що використане в ньому словосполучення "за місцем його вчинення" визначає адміністративно-територіальну одиницю, на яку поширюється юрисдикція відповідного органу, уповноваженого законом розглядати справу про адміністративне правопорушення.

Проте визначальним у цьому рішенні, про що зазначено у ньому самому є те, що офіційне тлумачення частини 1 статті 276 КУпАП надано в аспекті порушеного у конституційному поданні питання.

А воно, згідно змісту конституційного подання Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, яке наведено у пункті 1 цього ж рішення, полягало у тому чи дозволяє частина 1 статті 122 КУпАП здійснювати розгляд справи про адміністративне правопорушення на місці його вчинення одразу після складення протоколу про таке правопорушення.

Варто додати, що на той час стаття 258 КУпАП не передбачала, що протокол про адміністративне правопорушення, у разі вчинення особою адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП, міг не складатись.

І тому, про що зазначив Конституційний Суд України у пункті 2.2. свого рішення, складання протоколу про адміністративне правопорушення та розгляд уповноваженим органом (посадовою особою) справи про таке правопорушення належало до різних стадій адміністративного провадження.

Але при цьому, у пункті 2.3. того ж рішення, Конституційний Суд України аналізуючи положення статті 258 КУпАП вказав на існування так званого „скороченого провадження у справах про адміністративні правопорушення", тобто провадження за адміністративними правопорушеннями, накладання стягнення за якими відбувається саме на місці вчинення адміністративного правопорушення. І перелік таких випадків прямо передбачений статтею 258 КУпАП, тобто коли протокол про вчинення адміністративного правопорушення не складається, а адміністративне стягнення накладається і стягується на місці вчинення правопорушення.

З часу прийняття цього рішення Конституційним Судом України, стаття 258 КУпАП була змінена законодавцем, і на момент вчинення ОСОБА_3 адміністративних правопорушень, передбачених частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП, тобто станом на 20 лютого 2017 року, вона прямо передбачає у частині 2, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції.

А згідно з положеннями частини 1 статті 222 КУпАП, саме до компетенції Національної поліції віднесено розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП.

Отже, законодавець змінив статтю 258 КУпАП таким чином, що розгляд справ про адміністративні правопорушення, передбачені частиною 2 статті 122 та частиною 1 статті 126 КУпАП, тепер відбувається у так званому „скороченому провадженні", тобто на місці вчинення правопорушення, без складання протоколу.

І хоча частина 5 статті 258 КУпАП передбачає, що якщо під час складання постанови у справі про адміністративне правопорушення особа оспорить допущене порушення і адміністративне стягнення, що на неї накладається, уповноважена посадова особа зобов'язана скласти протокол, на випадки притягнення особи до адміністративної відповідальності за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху - це правило не поширюється.

Таким чином, положення частини 1 статті 276 КУпАП, з урахуванням рішення Конституційного Суду України від 26 травня 2015 року №5-рп/2015, відповідачем були застосовані правильно, а підстави погодитись із тим, що відповідач не міг розглянути справу позивача на місці вчинення ним адміністративних правопорушень - не має.

Тож підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає що дії позивача щодо складання постанови, яку оскаржує позивач, як і сама постанова є правомірними, і підстав для їх скасування не має. А оскільки вимога про закриття провадження у адміністративній справі є похідною від двох перших, підстав для її задоволення теж не має.

Тому позовні вимоги задоволенню не підлягають, і у їх задоволенні слід відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат - відсутні.

Отже, керуючись положеннями статей 1,2,7,9,12,14-1,23,33,122,217,222,245-252,254-256,268,276-280,283,284,287-289 Кодексу України про адміністративні правопорушення, положеннями статей 1,2,5-7,17-20,23,69-72,122-154,158-163,167,171-2 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до інспектора патрульної поліції роти №2 батальйону Управління патрульної поліції в містах Сєвєродонецьку, Лисичанську та Рубіжному Дар`ї Олександрівни Булгакової про визнання її дій щодо складення постанови серії АР № 661086 від 20 лютого 2017 року про адміністративне правопорушення та накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 425 гривень за порушення частини 2 статті 122 та частини 1 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення - незаконними, про визнання постанови серії АР №661086 від 20 лютого 2017 року про накладення адміністративного стягнення у справі про адміністративне правопорушення протиправною та її скасування, а також про закриття провадження у справі - відмовити повністю.

Розподіл судових витрат не проводити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Донецького апеляційного адміністративного суду через Рубіжанський міський суд Луганської області протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Суддя - Д.С. Коваленко