Справа № 815/6410/16
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/6410/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

за участю: секретар судового засідання Курманова І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу ОСОБА_2 Залмай на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 Залмай та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання відповідача вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

До суду звернулась ОСОБА_2 Залмай, яка діє в інтересах себе та своїх неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу № 221 від 18.11.2016 року, зобовязання відповідача прийняти стосовно ОСОБА_2 Залмай та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у задоволенні заявленого позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням суду першої інстанції, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення заявлених вимог. В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, неповно зясовано всі обставини, що мають значення для вирішення справи, що призвело до неправильного її вирішення.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 Залмай є громадянкою ОСОБА_10, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_5, за національністю таджичка, за віросповіданням мусульманка-сунітка, рідна мова дарі, іншими мовами не володіє, освіта початкова (пять класів), ніколи не працювала на Батьківщині, не була членом жодної політичної, молодіжної, військової, громадської чи інших організацій на території ОСОБА_10, за сімейним станом перебуває в шлюбі з громадянином ОСОБА_10 ОСОБА_4 ОСОБА_5, з яким має спільних дітей ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_10 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_10 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4

ОСОБА_2 Залмай виїхала разом з родиною з ОСОБА_10 10 травня 2013 року автомобілем, нелегально. Маршрут слідування пролягав через Таджикистан та інші країни у напрямку України, в Україну прибула 24.05.2013 року, місце перетину кордону позивачу невідомо.

ОСОБА_2 Залмай 31 травня 2013 року звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.89-91).

Причиною виїзду ОСОБА_2 Залмай з країни громадянської належності, з її слів, є погрози з боку невідомих осіб, які погрожували її чоловіку через роботу її свекра, який працював оперативним службовцем в службі безпеки ОСОБА_10 у 6 відділі. Це було повязано із пропозицією з боку керівництва на адресу свекра стосовно здійснення корупційної справи. Через відмову займатися корупцією невідомі особи погрожували йому, що могло завдати шкоди його синові та онукам. Через зазначені погрози чоловік позивача виїхав до Казахстану до м. Алма-Ати, в 2011 році до нього приєдналася і сама позивач.

Зі слів позивача вона та її родина була депортована з Казахстану до ОСОБА_10 (м. Кабул). По приїзду в ОСОБА_10, позивач вирішила з чоловіком виїхати до країн Європи.

Наказом № 84 від 2 вересня 2013 року першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області, у відповідності до ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», прийнято рішення здійснити оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянці ОСОБА_10 ОСОБА_2 Залмай, ІНФОРМАЦІЯ_6, особова справа № 2013ОD0238 (а.с.132).

Наказом № 123 першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області від 1 листопада 2013 року, у відповідності до ч. 8 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту громадянки ОСОБА_10 ОСОБА_2 Залмай, ІНФОРМАЦІЯ_6 (а.с.141).

За результатами розгляду особової справи № 2013ОD0238 громадянки ОСОБА_10 ОСОБА_2 Залмай, 1 липня 2015 року Управлінням у справах біженців ГУ ДМС України в Одеській області, на підставі абз. 4 п. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок про відмову позивачу у визнанні її та її дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту (а.с.153-157).

На підставі матеріалів особової справи позивача, 26 жовтня 2015 року Державна міграційна служба України прийняла рішення № 708-15, яким ОСОБА_2 Залмай відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1, п. 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону відсутні. Разом з нею цим рішенням відмовлено у визнанні біженцями або особами, які потребують додаткового захисту її неповнолітнім дітям: ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.86).

ОСОБА_2 Залмай 4 грудня 2015 року отримала повідомлення № 465 від 19.11.2015 року про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видане на підставі рішення ДМС № 708-15 від 26.10.2015 року (а.с.85).

Позивач не погодилась із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/6977/15 від 22.02.2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2 Залмай відмовлено.

Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 12.07.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 Залмай залишено без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року без змін.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 31.08.2016 року відмовлено у відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою позивача (а.с.66-67, 74-75).

ОСОБА_2 Залмай 18 листопада 2016 року повторно звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою № 222 щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.44-46).

За результатами розгляду заяви громадянки ОСОБА_10 ОСОБА_2 Залмай, яка діє також в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, Головним управлінням Державної міграційної служби України в Одеській області 18 листопада 2016 року, на підставі п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», складений висновок щодо відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.59-60).

Наказом Головного Управління Державної міграційної служби України в Одеській області № 221 від 18 листопада 2016 року, у відповідності до п. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка додаткового захисту, стосовно громадянки ОСОБА_10 ОСОБА_2 Залмай та її неповнолітніх дітей ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.61).

ОСОБА_2 Залмай 18 листопада 2016 року отримала повідомлення № 441 від 18.11.2016 року про відмову їй та її неповнолітнім дітям в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.62-63).

Позивач не погодилась із прийнятим наказом та оскаржила його до суду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог позивача, при цьому, колегія суддів виходить з наступного.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Так, відповідно до ч.ч. 2, 4, 5 ст. 5 вказаного Закону особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Особа, зазначена в частині другій цієї статті, не несе відповідальності за незаконне перетинання державного кордону України, якщо вона без зволікань звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така особа не несе відповідальності за порушення правил перебування в Україні, якщо вона перебуває на території України протягом часу, необхідного для подання заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

За правилами ч. 6 ст. 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

При цьому, відповідно до п.п. 1, 13 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженцем визнається особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особою, яка потребує додаткового захисту, є особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

За змістом статті 40 Директиви Європейського Парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання та позбавлення міжнародного захисту» від 26.06.2013 року № 2013/32/EU з метою прийняття рішення про прийнятність розгляду заяви про надання міжнародного захисту відповідно до статті 33 (2) (г), повторну заяву про надання міжнародного захисту має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей або висновків, які виникли або були подані заявником щодо того, чи може він/вона кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС. Якщо після попереднього вивчення, зазначеного в пункті 2 цієї статті, виникнуть чи заявником будуть представлені нові відомості або висновки, які значно підвищують ймовірність того, що заявник може кваліфікуватися як біженець відповідно до Директиви 2011/95/ЄС, заява розглядається далі відповідно до II глави. Держави-члени можуть встановлювати додаткові причини для розгляду повторної заяви. Держави-члени можуть прийняти рішення про подальший розгляд заяви, тільки якщо даний заявник не з власної вини був не в змозі обґрунтувати обставини, описані в параграфах 2 і 3 цієї статті, в ході проведення попередньої процедури, зокрема, здійснюючи своє право на ефективний засіб правового захисту відповідно до статті 46.

З наведеного вбачається, що однією з підстав для прийняття рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є наявність чинного рішення про відмову у визнанні особи, що звернулась за захистом, біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, якщо зазначені умови не змінилися.

Таким чином, у спірних правовідносинах підлягає встановленню наявність відносно позивача рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, при цьому, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, а також чи змінились умови саме відносно позивача, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду, позивач вже зверталась із заявою про надання їй та її неповнолітнім дітям статусу біженців або осіб, що потребують додаткового захисту.

За результатами розгляду поданої позивачем заяви 26.10.2015 року ДМС України було прийнято рішення про відмову у визнанні позивача, а також її неповнолітніх дітей, в інтересах яких вона звернулась, біженцями або особами, що потребують додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI.

Вказане рішення позивачем було оскаржено в судовому порядку та постановою Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2016 року у задоволенні її позову про скасування наведеного рішення та зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відмовлено.

При цьому, судом апеляційної інстанції рішення за результатами розгляду апеляційної скарги позивача прийнято 12.07.2016 року, а Вищим адміністративним судом України відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою позивача на вказані рішення суду у звязку з необґрунтованістю такої скарги 31.08.2016 року.

Повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач звернулась 18.11.2016 року, тобто зі сплином близько півтора місяця від дати прийняття судом касаційної інстанції рішення за результати розгляду її позову про скасування рішення про відмову у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за попередньо поданою заявою.

При цьому, звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, позивач не зазначила про будь-які зміни умов відносно неї, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Також, колегія суддів погоджується з доводами відповідача, що аналіз ситуації по країні походження позивача, в тому числі, не вказує на елемент нововиявлених обставин.

Більш того, колегія суддів наголошує, що обставини щодо країни походження, на які позивач посилається в заявленому позові та в поданій апеляційній скарзі, як на обставини, що змінились, зокрема, щодо подій 2015-2016 р.р., наводились нею в попередньому позові, апеляційній та касаційних скаргах.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що вказаним обставинам вже надано оцінку рішеннями судів у справі № 815/6977/15, що набрали законної сили, та судами такі доводи заявника не визнано обґрунтованими.

Колегія суддів враховує, що рішення суду, яке набрало законної сили - має преюдиціальне значення, згідно ч. 1 ст. 72 КАС України (обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини), а відповідно до ст. 255 КАС України постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Тобто, зазначені судові рішення є обов'язковими для суду, в силу зазначених положень ч. 1 ст. 72 та ст. 255 КАС України.

Таким чином, враховуючи, що відносно позивача прийнято рішення про відмову у визнанні її біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту, саме за відсутності умов, передбачених п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 року № 3671-VI, з огляду на наявність рішень судів, що набрали законної сили, про відмову у задоволенні позову позивача про скасування цього рішення та зобовязання відповідача прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якими, в тому числі, надано оцінку посиланням позивача на ситуації в її країні походження, а також, оскільки позивач звертаючись повторно із заявою про визнання біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, не зазначила про будь-які зміни умов відносно неї, за якими надається статус біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, колегія суддів вважає, що відповідачем цілком правомірно було прийнято оскаржуване рішення про відмову в прийнятті повторно поданої позивачем заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, підстави для скасування цього рішення відсутні.

Разом з цим, доходячи обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, суд першої інстанції помилково послався на рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проте це не призвело до неправильного вирішення справи по суті, а тому за правилами КАС України з цих підстав рішення суду не може бути скасовано.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 158, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Залмай на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року залишити без задоволення.

Постанову Одеського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 Залмай та в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_2 ОСОБА_8 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_2 ОСОБА_9 ОСОБА_7 ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання відповідача вчинити певні дії залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець