Справа № 809/1927/16
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року Справа № 876/2631/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді - Мікули О.І.,

суддів - Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання - Федчук М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про стягнення середнього заробітку за час затримки фактичного розрахунку,-

в с т а н о в и в :

Позивач- Кінаш В.М. звернувся в суд з позовом до відповідача- Головного управління Національної поліції України в Івано-Франківській області, в якому просить нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки фактичного розрахунку, а саме: з 12 лютого 2016 року по 13 травня 2016 року.

Ухвалою Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку з пропуском строків звернення до суду.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції не надано належної правової оцінки тому факту, що його позов пов'язаний з порушенням права на оплату праці, а тому є трудовим спором. Вирішення трудових спорів з питань оплати праці здійснюється у відповідності до ст. 32 Закону України «Про оплату праці», в якій зазначається, що трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. Таким законодавством є норми права, які зазначені в Кодексі законів про працю України, зокрема, ст.94, 115,116,117, 231, 233 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ч.1 ст.233 КЗпП України встановлено спеціальні строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів, зокрема трьохмісячний строк, коли працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору. Однак, згідно з ч.2 ст.233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, покликається на те, що Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, що йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Вихідна допомога працівника поліції при звільненні зі служби відноситься до основних виплат, а тому охоплюється поняттям «заробітна плата», визначення якої дається в ст. 94 КЗпП України, а тому несвоєчасна її виплата з вини роботодавця, є порушенням законодавства про оплату праці. Просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти рішення, яким позов задовольнити.

Позивач (апелянт) - ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважає висновки суду першої інстанції неправильними та необґрунтованими. Просить скасувати оскаржувану ухвалу, прийняти рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності представника відповідача за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача та пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін з таких підстав.

Залишаючи позов без розгляду у зв'язку з пропуском строків звернення до суду, суд першої інстанції виходив з того, що передбачений статтею 117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не є заробітною платою (грошовим забезпеченням) працівника, а є способом (видом) відповідальності підприємства, установи, організації за невиконання свого обов'язку провести зі звільненим працівником повний і своєчасний розрахунок, а тому у такому випадку застосовується тримісячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки повний розрахунок було проведено 13 травня 2016 року, про що позивачу було відомо, і він міг про це дізнатись цього ж дня, тому тримісячний строк звернення до суду із заявою про стягнення середньої заробітної плати за затримку розрахунку при звільненні закінчився 13 серпня 2016 року, тоді як із позовом ОСОБА_1 звернувся лише 26 грудня 2016 року, і жодних обґрунтувань та доказів щодо поважності причин пропуску строку звернення до адміністративного суду не навів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним і таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного.

Згідно з положеннями ст.100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Відповідно до ст.47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Ст.117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, зміст наведених норм дає підстави для висновку, що на підприємство, установу, організацію покладено обов'язок провести повний розрахунок з працівником та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена ст.117 КЗпП України відповідальність.

Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а тому працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Відповідно до ч.3 ст.99 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

При цьому, Верховний Суд України в своєму рішенні від 16 травня 2011 року (справа №21-29-а11) зазначив, що під «іншими законами» розуміються закони, які встановлюють строки звернення до адміністративного суду з вимогою вирішити публічно - правовий спір.

Так, Кодекс законів України про працю України в ч.1 ст.233 передбачає, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Крім того, у пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Аналогічна позиція викладена, зокрема, й в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року (справа №6-116цс15).

При цьому, сам по собі інститут строку звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Судом встановлено, що згідно із наказом Головного управління національної поліції в Івано-Франківській області від 12 лютого 2016 року № 49 о/с ОСОБА_1 звільнений зі служби в поліції з 12 лютого 2016 року, згідно з п.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» за п.п.2 (через хворобу).

Як вбачається з матеріалів справи, повний розрахунок з позивачем проведено 13 травня 2016 року шляхом перерахування на картковий рахунок позивача в ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» 32312,92 грн. нарахованої вихідної допомоги, про що позивачу було відомо, і він міг про це дізнатись цього ж дня.

Таким чином, перебіг строку звернення до суду з цим позовом розпочався 14 травня 2016 року та закінчився 14 серпня 2016 року.

Разом з тим, з позовом про нарахування та виплату середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку, а саме: з 12 лютого 2016 року по 13 травня 2016 року, ОСОБА_1 звернувся в суд лише 26 грудня 2016 року, при цьому, питання поновлення пропущеного строку ним не порушувалось.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем строку звернення до суду, відсутність підстав для визнання причин пропуску ним цього строку поважними, а отже й про наявність підстав для залишення позову без розгляду.

Колегія суддів відхиляє доводи апелянта про те, що у спірних правовідносинах необмежений строк позовної давності, оскільки, як вже зазначалося вище, Рішенням Конституційного суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.117, 231-1 КЗпП України, в якому Конституційний суд України визначив, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та при відшкодуванні завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Крім того Рішенням Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 року №1-18/2013, на яке покликається апелянт, дано офіційне тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП, де зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України необхідно розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Таким чином як закон, так і Конституційний суд України розмежував спори про виплату заробітної плати та інші трудові спори, постановивши, що перші мають необмежений строк позовної давності, а другі - три місяці (крім спорів про звільнення, та відшкодування матеріальної шкоди). Тому на платежі передбачені ст.117 КЗпП та інші, що не є заробітною платою встановлений строк позовної давності у три місяці з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Доводи апеляційної скарги є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи усі вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції при винесені оскаржуваної ухвали правильно надано правову оцінку обставинам справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду - без змін.

Керуючись ст. 160, 195, 196, 198, 199, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд, -

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Івано- Франківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 809/1927/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

М.П. Кушнерик

Повний текст ухвали виготовлено 20 квітня 2017 року.