Справа № 816/218/17
Суддя: Яковенко М.М.
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 р. Справа № 816/218/17

Харківський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: Яковенка М.М.

суддів: Лях О.П., Старосуда М.І.

секретарі судового засідання: Цибуковська А.П.

за участю позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року по справі № 816/218/17 за позовом ОСОБА_1 до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області від 26 січня 2017 року "Про відмову у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю", яким відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю,

- зобов'язати Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Полтавської області провести повторний кваліфікаційний іспит ОСОБА_1 у найближчий час проведення таких іспитів.

Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року відмовлено в задоволенні позову(а.с. 233-239).

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся з апеляційною скаргою, пославшись на незаконність та необґрунтованість постанови суду першої інстанції, прийняту з порушенням норм матеріального та процесуального права, без належної оцінки доказів і встановлення обставин у справі, просив постанову суду першої інстанції скасувати і прийняти нове рішення, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Позивач наполягав на задоволенні апеляційної скарги.

Представник відповідача в судове засідання не зявився. Надіслав до суду заяву про розгляд справу у їх відсутність, заперечував проти апеляційної скарги та наполягав на залишенні її без задоволенні.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити з наступних підстав.

Як встановлено судами першої та апеляційної інстанції, що 08 вересня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до КДКА Полтавської області із заявою про допуск до складання кваліфікаційного іспиту на право заняття адвокатською діяльністю (а.с. 93).

03 січня 2017 року на засіданні кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області вирішено допустити до складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 (а.с. 119).

26 січня 2017 року КДКА Полтавської області прийнято Рішення про відмову у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_1 (а.с. 123).

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що за результатом складення письмового іспиту ОСОБА_1 набрав лише 40 балів, що є меншим ніж встановлена сума необхідна для зарахування письмового іспиту, КДКА Полтавської області правомірно прийнято рішення від 26 січня 2017 року "Про відмову у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю". Суд не може перебирати на себе повноваження кваліфікаційної палати КДКА щодо оцінювання рівня підготовки позивача та щодо правильного чи не правильного виконання останнім практичних завдань, тому як це є виключною компетенцією комісії, суд має обмеження обсягу перевірки.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Так, відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 124 Конституції України визначено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

За змістом частини 2 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією га законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обгрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд) як джерело права.

За п. 1 ст. 6 Конвенції "кожен має право на справедливий ... розгляд його справи ... судом. .... який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру".

У рішенні «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) від 8 квітня 2010 року. Суд виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду та зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке згідно з практикою Суду, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом.

Згідно частини 5 статті 9 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" особа, яка не склала кваліфікаційний іспит, може протягом тридцяти днів з дня отримання рішення кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури оскаржити його до Вищої кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури або до суду, які можуть залишити оскаржуване рішення без змін, або зобов'язати кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури провести повторний кваліфікаційний іспит у найближчий час проведення таких іспитів.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта, що вищезазначена норма статті 9 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" жодним чином не обмежує право суду на перевірку правомірності дій кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури щодо оцінки письмових робіт, що складаються особою під час кваліфікаційного іспиту.

З урахуванням приписів ст..2 КАС України, Закону, Конвенції та практики Європейського суду, суд не позбавлений можливості здійснити перевірку та надати оцінку сукупності дій, що передувало прийняттю рішення. Зазначене складає суть судового захисту та здійснення судом правосуддя. Законодавством в даному випадку не обмежується можливість суду на здійснення перевірки лише з процедурних питань проведення кваліфіспиту позивача. Обраний спосіб судового захисту позивача, у повній мірі відповідає вимогам ст..9 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність".

Крім того, як випливає зі змісту Рекомендації № R. (80) 2 Комітету ОСОБА_2 Європи державам-членам стосовно реалізації адміністративними органами влади дискреційних повноважень віл 11 березня 1980 року під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те. яке він вважає найкращим за даних обставин.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами. під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративним) органу при прийнятті рішення, тобто, коли ч межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Водночас зобов'язуючи відповідача, як суб'єкта владних повноважень прийняти повторний кваліфікаційний іспит у позивача у справі, суд жодним чином не втручається у повноваження Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області та не підміняє компетенцію відповідача, суд лише зобов'язує вчинити певні дії, оскільки відповідач прийняв незаконне та необґрунтоване рішення щодо відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю.

Обґрунтування судом вмотивованості оскаржуваного рішення, зокрема, в частині відмови ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю лише дискреційністю повноважень та виключною компетенцією Кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області щодо перевірки письмових завдань позивача та відсутністю у суду повноважень щодо оцінки дій комісії з цього приводу не може бути визнано законним, тому як рішення кваліфікаційно - дисциплінарної комісії адвокатури повинно бути, перш за все, об'єктивним та справедливим, висвітлювати достовірну та правдиву інформацію щодо професійної, особистої, соціальної компетентності особи, яка має бажання набути права на заняття адвокатською діяльністю, її здатності займатися вказаною діяльністю.

В звязку з чим, внаслідок помилкового тлумачення судом норм Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" та не надання належної оцінки у конкретних правовідносинах, позивача фактично було позбавлено право на судовий захист, всупереч статтям 55, 124 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Щодо надання оцінки Відповідача при оцінюванні виконаних письмових завдань ОСОБА_1 при складанні останнім кваліфікаційного іспиту, колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено за матеріалами справи, позивач складав письмовий іспит відповідно до завдань викладених у екзаменаційному білеті № 14, відповідно до змісту якого, мав підготувати:

Позовну заяву з спорів, що виникають із спадкового права.

Заяву про перегляд рішення господарського суду за нововиявленими обставинами або заяву про перегляд судового рішення Верховним судом України.

Апеляційну скаргу на вирок суду або на ухвалу суду.

У виписці з засідання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області від 26.01.2017 р. ( т. 1 а. с. 133) щодо незадовільного виконання завдання зі складання позовної заяви зі спорів, що виникають зі спадкового права зазначено наступні недоліки.

1. Відповідачем у справі має бути територіальна громада м. Полтави в особі Полтавської міської ради, а не Полтавська міська рада;

2. Має бути обов'язково залучено до участі у справі в якості третьої особи відповідну нотаріальну контору;

3. До позовної заяви не додано документу, що підтверджує родинні зв'язки між позивачем та його померлою матір'ю;

4. Позивач не скористався своїм волевиявленням та не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, не отримав відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії;

5. Довідка про перебування заявника на лікуванні у Полтавській обласній лікарні не може бути підставою для визначення поважності пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини;

6. У позові відсутні назви діагнозу та виписки з історії хвороби позивача.

Вказані твердження Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області є хибними, такими, що не узгоджуються з нормами чинного законодавства та судовою практикою, що підтверджується наступним.

Відповідно до пункту 15 Розділу 4 «Порядку допуску до складання кваліфікаційного іспиту, порядок складення кваліфікаційного іспиту, методика оцінювання результатів складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні», що затверджений ОСОБА_3 адвокатів України № 270 від 17.12.2013 р. (зі змінами, внесеними рішеннями ОСОБА_3 адвокатів України № 101 від 30.08.2014 p.. № 179 від 25.10.2014 p.. № 104 від 25.09.2015 p.. № 150 від 11.06.2016 p.. № 195 від 13.09.2016 р.), оцінка незадовільно за результатами складання завдання письмового іспиту означає, що письмове завдання було підготовлене неправильно, тобто містить грубі змістовні помилки щодо принципових аспектів поставленого питання. Аргументація є абсолютно безсистемною чи алогічною. Не відповідає визначеній законом процесуальній формі та загальним вимогам процесуального законодавства.

Слід зазначити, що відповідно до частини 1 статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відтак, єдиним представницьким органом територіальної громади м. Полтави є Полтавська міська рада.

Більш того, згідно частини 1 статті 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Тобто, у цивільний справі щодо визначення додаткового строку для прийняття спадщини спір існує між спадкоємцем, який пропустив строк для подачі заяви про прийняття спадщини та органом місцевою самоврядування, тобто відповідною радою, яка є представницьким органом відповідної територіальної громади.

Крім того, відповідно до відомостей, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців наявна інформація про реєстрацію такої юридичної особи як Полтавська міська рада та відповідно відсутні відомості про реєстрацію такої юридичної особи як територіальна громада в особі Полтавської міської ради.

Також слід зазначити, що вимоги до позовної заяви визначені в статтях 118-120 ЦПК України.

Вказаними нормами права не визначено жодних імперативних обов'язків у позивача при складанні тексту позовної заяви зазначати третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору.

У свою чергу нормами статті 35 ЦПК України визначено обов'язок суду при прийнятті позовної заяви, здійсненні провадження у справі до судового розгляду або під час судового розгляду справи при встановленні, що судове рішення може вплинути на права і обов'язки осіб, які не є стороною у справі залучити таких осіб до участі в справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до частини 1 статті 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться. - до початку розгляду справи по суті.

Також згідно пункту 55 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 р. № 2 подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу. тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повергати заявнику.

Відтак, жодна норма чинного цивільно-процесуального законодавства України не зобов'язує позивача надавати всі наявні у нього докази при поданні позовної заяви.

Більш того, на практиці має місце ситуація коли позивач не має змоги надати той чи інший документ у зв'язку з його відсутністю або втратою.

Тоді безпосередньо під час розгляду справи застосовується правовий механізм визначений статтею 137 ЦПК України витребування доказів відповідно до змісту якого у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобов'язаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться. - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі.

Частиною 1 статті 1270 Цивільного кодексу України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом частини 1 статті 1272 Цивільного кодексу України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Відповідно до пункту 2.1 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02 2017 р. (далі - Порядок) спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів.

Згідно пункту 3.15 Порядку якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину.

У свою чергу пунктом 4.18 Порядку визначено, що якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Таким чином, з огляду на вищевикладені норми чинного законодавства України, постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії може бути винесена нотаріусом за умови прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом шестимісячний строк за відсутності відповідних документів на нерухоме майно та відповідно у нотаріуса відсутні будь-які повноваження щодо винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії при пропуску спадкоємцем строку для подання заяви про прийняття спадщини, оскільки правові наслідки такого пропуску встановлені безпосередньо законом.

Частиною 3 статті 1272 Цивільного кодексу України визначено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Згідно пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними. непереборними. істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Окрім того, згідно пункту 2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. При вирішенні справ про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини слід також враховувати, що додатковий строк визначається у разі, якщо суд визнає причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними. У зазначеній категорії справ є обов'язковим обґрунтування в мотивувальній частині судового рішення поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Суди переважно правильно вирішують питання поважності причин пропуску зазначеного строку та визнають поважними: тривалу хворобу, перебування спадкоємця тривалий час за межами України, відбування покарання в місцях позбавлення волі, перебування на строковій військовій службі в Збройних Силах України тощо.

Відтак, зазначення у позовній заяві інформації про те, що позивач ОСОБА_4 1. П. перебував на лікуванні в Полтавській обласній лікарні, що підтверджується відповідною довідкою є цілком правильним та узгоджується з правовими позиціями як Верховного Суду України так і Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у вказаній категорії справ.

Щодо ж до відсутності у позові назви діагнозу та виписки з історії хвороби позивача, то такі вимоги комісії є протиправним, оскільки чинне законодавство України не зобов'язує особу, що складає кваліфікаційний іспит на право заняття адвокатською діяльністю мати відповідну медичну освіту та володіти навиками встановлення медичних діагнозів і складання виписок з історії хвороб.

Також для виконання завдань кваліфікаційного іспиту було надано фабулу наступного змісту:

"ОСОБА_5 разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 належить є співвласниками двокімнатної квартири АДРЕСА 1. На праві спільної часткової власності, кожному належить по 1/3 частки.

ОСОБА_5 посилаючись на те, що виділити в натурі належну йому частку квартири технічно неможливо, сам він у квартирі не проживає і потреби в цьому не має. а квартирою повністю користуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7, бажає припинити частку в квартирі, зобов'язати відповідачів сплатити йому ринкову вартість його частки, визнавши право власності на всю квартиру за ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Запитання:

Яким чином можна відстояти права ОСОБА_5 ОСОБА_5? Складіть відповідний документ.

У виписці з засідання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області від 26.01.2017 р. ( т. 1 а. с. 133-134) щодо незадовільного виконання позивачем завдання з вирішення фабули ш справи зазначено наступні недоліки: позовна заява не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема, абсурдними є посилання заявника на те. що відповідачі (співвласники) зобов'язані компенсувати позивачеві вартість його частини.

Із зазначеними доводами теж не можна погодитися, з огляду на норми чинного законодавства України, правові позиції Верховного Суду України.

Так, частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Частиною 3 статті 358 Цивільного кодексу України встановлено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 2 статті 364 Цивільного кодексу України визначено, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Тобто, нормами чинного законодавства України співвласникові майна гарантується право на припинення своєї частки у праві спільної часткової власності шляхом одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки та визнання за останніми права власності на все майно.

Окрім того, слід зазначити, що подібні правовідносини, які були викладені у фабулі № 2 завдання вже ставали предметом розгляду Верховного Суду України.

Так, у постанові Верховного Суду України від 13.01.2016 р. у справі № 6- 2925цс15 зазначено, що: "випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому слід також враховувати, що в силу положень статей 21. 24. 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Суд першої інстанції, дійшовши правильного висновку про регулювання спірних правовідносин положеннями ст. 364 ЦК України, разом з тим не встановив тих всіх зазначених вище фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення спору, що також позбавляє Верховний Суд України, до повноважень якого не віднесено встановлення фактичних обставин, надання оцінки чи переоцінки зібраних у справі доказів, ухвалити нове рішення у справі."

Відповідно до статті 360-7 Цивільного процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт. що містить відповідну норму права.

Відтак, Кваліфікаційно-дисциплінарна комісія адвокатури Полтавської області при перевірці правильності виконання мною письмового завдання по фабулі справи зобов'язана була врахувати висновок Верховного Суду України від 13.01.2016 р. у справі № 6-2925цс15 щодо застосування норми статті 364 Цивільного кодексу України, що у свою чергу зроблено не було.

Таким чином завдання щодо надання правової допомоги у правовідносинах викладених у фабулі справи № 2 було виконано фактично правильно відповідно до вимог чинного законодавства і судової практики, та у всяк випадку не заслуговувало на оцінку незадовільно.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що оцінювання КДКА Полтавської області виконаних завдань 2 і 3 письмового білету № 14, у 20 балів жодних претензій до підготовлених письмових робіт з написання заяви про перегляд рішення господарського суду за нововиявленими обставинами та апеляційної скарги на вирок суду ні рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області від 26.01.2017 р. «Про відмову у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю", ні виписка з засідання Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області від 26.01.2017 р., не містить.

В той же час, відповідно до пункту 15 Розділу 4 Порядку оцінка задовільно (20 балів) за результатами складання завдання письмового іспиту означає, що підготовлене письмове завдання містить наступні недоліки: - зміст свідчить про прогалини у знаннях з відповідного питання або ж про невірне розуміння окремих аспектів поставленого питання;

відповідь не містить взагалі, або має лише загальні посилання на відповідні джерела правового регулювання;

підготовлене письмове завдання не повною мірою відповідає визначеній законом процесуальній формі;

складений процесуальний документ не відповідає загальним вимогам документообігу;

у роботі багато грубих орфографічних помилок.

За таких обставин, не можна вважати, що оцінювання Кваліфікаційно-дисциплінарною комісією адвокатури Полтавської області підготовлених письмових завдань позивача в цілому було проведено у відповідності до вимог законодавства України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що судом першої інстанції допущенні помилки при застосуванні положень Порядку допуску до складання кваліфікаційного іспиту, порядку складення кваліфікаційного іспиту, методики оцінювання результатів складення кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю в Україні", що затверджений ОСОБА_3 адвокатів України № 270 від 17.12.2013 р. (зі змінами, внесеними рішеннями ОСОБА_3 адвокатів України № 101 від 30.08.2014 p.. № 179 від 25.10.2014 p.. № 104 від 25.09.2015 p.. № 150 від 11.06.2016 p.. № 195 від 13.09.2016 p.), зокрема, судом процитовано положення підпункту 13.9. 13.12 Пункту 13 розділу 4 Порядку без урахування змін внесених рішенням ОСОБА_3 адвокатів України № 150 від 11.06.2016 р.

Надання неналежної правової оцінки встановленим фактичним обставинам справи, привело суд першої інстанції до неправильного вирішення справи та помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Враховуючи наведене, колегія суддів, з урахуванням приписів ст.202 КАС України дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, скасування постанови суду першої інстанції із прийняттям нової постанови.

Керуючись ст.ст. 2,11, 159, 160, 167, 195, 196, 198, 202, 205, 207, 209, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства, суд, -

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 02 березня 2017 року по справі № 816/218/17 скасувати.

Прийняти нову постанову, якою задовольнити позов ОСОБА_1 в повному обсязі.

Визнати протиправним та скасувати рішення Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури Полтавської області від 26 січня 2017 року "Про відмову у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю", яким відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про складання кваліфікаційного іспиту для набуття права на заняття адвокатською діяльністю,

Зобов'язати Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію адвокатури Полтавської області провести повторний кваліфікаційний іспит ОСОБА_1 у найближчий час проведення таких іспитів.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів, - з дня складення в повному обсязі.

У повному обсязі буде складена 21 квітня 2017 року.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_8 ОСОБА_9