Справа № 823/1839/16
Суддя: В.П. Тимошенко
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року справа № 823/1839/16

12 год. 40 хв. м.Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд одноособово у складі:

головуючого судді Тимошенко В.П.,

за участю:

секретаря судового засідання Цаплі І.Ю.

представників позивача ОСОБА_1 (за довіреністю),

представника відповідача 2 ОСОБА_2 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_3 до першого заступника начальника Управління Держпраці у Черкаській області ОСОБА_4, Управління Держпраці у Черкаській області про скасування постанови,

ВСТАНОВИВ:

30 листопада 2016 року до суду з позовною заявою звернувся фізична особа - підприємець ОСОБА_3 (далі позивач) до першого заступника начальника Управління Держпраці у Черкаській області ОСОБА_4 (далі відповідач 1), Управління Держпраці у Черкаській області (далі відповідач 2), в якій просив скасувати постанову відповідача 2 про адміністративне правопорушення від 16.11.2016 №23-01-64/218-428.

Позов мотивовано тим, що перевірка позивача, за наслідками якої прийняте оскаржуване рішення, була проведена із значними порушеннями норм чинного законодавства, що регулює процедуру її здійснення. Крім того, факт вчинення позивачем порушення вимог трудового законодавства не доведено жодними доказами. Зокрема, посилання відповідача в оскаржуваному рішенні на неоформлення трудових відносин з ОСОБА_5 є безпідставним, оскільки ця особа у позивача ніколи не працювала, а факт її працевлаштування відповідачем 2 не доведений. Тому просив задовольнити позов.

Відповідач проти позову заперечував з тих підстав, що оскаржуване рішення прийняте за порушення позивачем вимог трудового законодавства: не укладено трудовий договір з ОСОБА_5, яка працювала продавцем у магазині позивача, - що виявлено під час перевірки дотримання позивачем трудового законодавства. Тому оскаржуване рішення є правомірним, а позов безпідставним.

У судових засіданнях сторони підтримали правові позиції у спорі.

Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, повно та обєктивно дослідивши докази у справі у їх взаємозвязку та логічній послідовності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Суд встановив, що на підставі згоди Державної служби України з питань праці від 16.09.2016 №9524/4.1/4.2-ДП-16, наказу від 18.10.2016 №290-Н та направлення від 18.10.2016 №1500 службові особи відповідача 2 ОСОБА_6 та ОСОБА_7 провели позапланову перевірку позивача з питань дотримання ним вимог трудового законодавства.

За наслідками перевірки складено акт від 28.10.2016 №23-01-64/218 (далі акт перевірки), в якому зафіксовано, що позивач допустив до роботи ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, що працює у нього продавцем та здійснює реалізацію продовольчих товарів з 01.10.2016 без оформлення трудового договору (контракту) у письмовій формі, без видання наказу або розпорядження та повідомлення у визначеному законом порядку державного органу з адміністрування єдиного внеску про прийняття вказаної особи на роботу. Також зазначено, що відповідно до пояснень ОСОБА_5 вона знаходиться на стажуванні у позивача. Цим порушено вимоги частин 1,3 ст.24 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП).

У звязку з виявленим порушенням відповідач виніс припис від 28.10.2016 №23-01-64/218-171, яким зобовязав позивача у термін до 28.11.2016 забезпечити оформлення трудових відносин з найманими працівниками відповідно до законодавчо встановленого порядку.

16.11.2016 на підставі акту перевірки відповідач прийняв оскаржуване рішення №23-01-64/218-428, яким за вищевказане порушення застосував до позивача штраф у сумі 43500,00грн.

Надаючи оцінку доводам позивача в контексті позовних вимог, суд врахував, що мотивуючи позовні вимоги стосовно незаконності проведення позапланової перевірки представник позивача посилається на наявність мораторію на проведення перевірок суб'єктів господарювання, встановленого Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи від 28.12.2014 № 71-VІІІ (далі - Закон № 71).

Відповідно до п.3 Прикінцевих положень вказаного Закону, у 2015 та 2016 роках перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб-підприємців з обсягом доходу до 20 мільйонів гривень за попередній календарний рік контролюючими органами здійснюються виключно з дозволу Кабінету Міністрів України, за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки, згідно з рішенням суду або згідно з вимогами КПК України. В той же час, зазначене обмеження не поширюється: з 1 січня 2015 року на перевірки суб'єктів господарювання, що ввозять на митну територію України та/або виробляють та/або реалізують підакцизні товари на перевірки дотримання норм законодавства з питань наявності ліцензій, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб, єдиного соціального внеску, відшкодування податку на додану вартість; з 1 липня 2015 року на перевірки платників єдиного податку другої і третьої (фізичні особи-підприємці) груп, крім тих, які здійснюють діяльність на ринках, продаж товарів у дрібно роздрібній торговельній мережі через засоби пересувної мережі, за винятком платників єдиного податку, визначених пунктом 27 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень Податкового кодексу України з питань дотримання порядку застосування реєстраторів розрахункових операцій.

Відтак, Закон України Про внесення змін до Податкового кодексу України та деяких законодавчих актів України щодо податкової реформи направлений на врегулювання відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів та передбачає внесення змін до податкового законодавства.

Отже, за своєю метою та змістом цей Закон покликаний врегулювати саме податкові, а не будь-які інші правовідносини.

Крім того, відповідно до п.1.1 ст.1 Податкового кодексу України даний кодекс регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Вказаним Кодексом визначаються функції та правові основи діяльності тих контролюючих органів, про які йдеться у пункті 41.1 статті 41 цього Кодексу. Такими органами є органи доходів і зборів - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування єдиної державної податкової, державної митної політики в частині адміністрування податків і зборів, митних платежів та реалізує державну податкову, державну митну політику, забезпечує формування та реалізацію державної політики з адміністрування єдиного внеску, забезпечує формування та реалізацію державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями при застосуванні податкового та митного законодавства, а також законодавства з питань сплати єдиного внеску (далі - центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику), його територіальні органи.

Відтак, беручи до уваги завдання Управління Держпраці у Черкаській області, визначені Положенням про Управління Держпраці у Черкаській області, суд дійшов висновку, що відповідач у цій справі не є контролюючим органом доходів і зборів в розумінні вимог пункту 41.1 статті 41 ПК України.

Тому приписи пункту 3 Прикінцевих положень Закону від 28.12.2014 № 71-VІІІ не можуть поширюватись на Управління Держпраці у Черкаській області, як це стверджує позивач.

Крім того, 28 грудня 2014 року Верховною Радою України прийнято Закон України № 76 Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України, який набув чинності 01.01.2015 (далі - Закон № 76).

Відповідно до п.8 розділу ІІІ Прикінцеві положення Закону № 76 установлено, що перевірки підприємств, установ та організацій, фізичних осіб - підприємців контролюючими органами (крім Державної фіскальної служби України та Державної фінансової інспекції України) здійснюються протягом січня-червня 2015 року виключно з дозволу Кабінету Міністрів України або за заявкою суб'єкта господарювання щодо його перевірки.

Таким чином, на період з січня по червень 2015 року поширювалось обмеження щодо проведення перевірок підприємств, установ, організацій, фізичних осіб-підприємців контролюючими органами, зокрема й Державною інспекцією з питань праці та її територіальними органами.

Проте, оскільки дія вищевказаного мораторію закінчилась, починаючи з 01 липня 2015 року проведення заходів державного контролю за дотриманням законодавства про працю у загальному порядку відновилося, а тому доводи позивача, що під час проведення перевірки діяли обмеження на її здійснення, передбачені вищевказаними нормативно-правовими актами, судом не враховані.

Разом з тим, надаючи правову оцінку оскаржуваному рішенню, суд врахував, що згідно з підп.6 п.4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року №96 (далі Положення №96) Державна служба України з питань праці відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд (контроль) за дотриманням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю.

Ч.3 ст.24 КЗпП встановлено, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Абз.2 ч.2 ст.265 КЗпП встановлено, що юридичні та фізичні особи підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час у разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування та податків - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

В контексті викладеного суд зазначає, що встановлюючи заборону допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору, Закон передбачає процедуру та порядок встановлення та фіксації такого факту.

Отже, визначальним питанням для вирішення справи є встановлення факту допуску працівника до роботи без оформлення роботодавцем трудового договору.

З огляду на викладене, суд врахував, що Державна служба України з питань праці під час здійснення перевірок з питань дотримання законодавства про працю у своїй діяльності керується наказом Міністерства соціальної політики від 02.07.2012 №390 Про затвердження Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції з питань праці та її територіальних органів (далі Порядок №390).

Так, згідно з п.2 цього Порядку право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці.

На підставі п.3 Порядку №390 інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності".

Відповідно до підп.5 п.6 Положення №96 Державна служба України з питань праці для виконання покладених на неї завдань має право безперешкодно проводити відповідно до вимог закону без попереднього повідомлення в будь-яку робочу годину доби перевірки виробничих, службових, адміністративних приміщень та об'єктів виробництва фізичних та юридичних осіб, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, експлуатують машини, механізми, устаткування підвищеної небезпеки, та у разі виявлення фіксувати факти порушення законодавства, здійснення нагляду та контролю за додержанням якого віднесено до повноважень Держпраці.

Згідно з підп.6.1.-6.2. п.6 Порядку №390 перевірка складається з етапів: робота з документами, наданими суб'єктами господарювання на вимогу Інспектора та оформлення документів за результатами перевірки.

Отже, оформлення результатів перевірки здійснюється на підставі наданих суб'єктом господарювання документів.

Для вирішення спору суд врахував, що в акті перевірки службові особи відповідача 2 ОСОБА_6 та ОСОБА_7, які безпосередньо здійснювали вищевказану перевірку, зазначено про допуск позивачем до роботи продавцем у своєму магазині громадянки ОСОБА_5, яка здійснювала продаж товарів. Разом з тим, викладені в акті перевірки факти не підтверджені належними доказами.

По-перше, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час здійснення перевірки не встановили вищевказану особу за відповідними документами (паспорт або інший документ, що посвідчує особу).

Посилання представника відповідача 2 на додані до акту перевірки письмові пояснення, з тексту яких вбачається, що «ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 знаходилася на стажуванні в ч.п. ОСОБА_3 з 1.10.16 р.», судом не враховані, як неналежний доказ, оскільки вони не скріплені підписом, відсутня дата надання цих пояснень, а отже відсутні обовязкові реквізити документа, які дають змогу ідентифікувати особу, що надала такі пояснення, місце та час їх надання.

По-друге, факт продажу товарів вищевказаною особою не підтверджений розрахунковим документом.

Відповідно до Закону України від 06.07.1995 №265/95 ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» документом, який підтверджує факт купівлі-продажу товару є фіскальний чек.

Протягом розгляду цієї справи на підставі заявленого представником відповідача 2 клопотання та для повного і всебічного з'ясування всіх фактичних обставин у справі судом було викликано у судове засідання та допитано в якості свідків під кримінальну відповідальність начальника управління економіки Черкаської РДА ОСОБА_8 та головного спеціаліста Управління праці та соціального захисту населення Черкаської РДА ОСОБА_9. З матеріалів справи вбачається, що вказані особи були членами робочої групи з питань легалізації зайнятості населення та забезпечення реалізації рішень, спрямованих на підвищення рівня оплати праці, та дотримання норм законодавства в частині мінімальної заробітної плати.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 у судовому засіданні повідомили суд, що 18.10.2016, перебуваючи у складі вищенаведеної робочої групи, разом зі службовою особою відповідача ОСОБА_6, здійснили вихід до магазину «ДОН» в с.Червона Слобода, в якому здійснює господарську діяльність позивач.

Під час вказаних заходів встановлено, що особа жіночої статі продавець магазину здійснює торгівлю продовольчими товарами. Разом з тим, підтвердити або спростувати факт, що продавцем у вищевказаному магазині була саме ОСОБА_5 не змогли, оскільки документи, що посвідчують особу не перевірялися.

Суд звернув увагу, що у жовтні 2016 року у позивача працювало 2 особи: ОСОБА_10 та ОСОБА_11 відповідно до трудової угоди від 03.10.2016 №3, що підтверджується також даними поданої позивачем контролюючому органу звітності, а саме: таблиці 5 «Відомості про трудові відносини», таблиці 6 «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам».

Крім того, згідно з укладеним позивачем з Черкаським міським центром зайнятості 26.10.2016 договором №00674 «Про професійне навчання (стажування) безробітних у роботодавця» забезпечено професійне навчання безробітного ОСОБА_12 за професією продавця-консультанта.

Жодних належних та допустимих доказів стосовно будь-яких трудових відносин між позивачем та ОСОБА_5 ні позивачем, ні відповідачами суду не надано.

Суд зауважує, що вина особи, яка притягається до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь (ст. 62 Конституції України).

Згідно із ч.4 ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Відтак, враховуючи заперечення позивача про факт допуску ОСОБА_5 до роботи продавця в магазині «ДОН» без оформлення трудового договору, що було встановлено при перевірці, не підтверджується обставинами справи.

Згідно з ч.2 ст.71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачами під час розгляду в порядку виконання обов'язку, визначеного ч.2 ст.71 КАС України, не доведено належними та допустимими доказами, викладених в акті перевірки фактів. Покладені в основу оскаржуваного рішення обставини спростовуються вищенаведеним та не беруться судом до уваги.

Оскільки відповідачами не надано інших доказів, які свідчили б про порушення позивачем вимог законодавчих та інших нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Беручи до уваги обґрунтованість позовних вимог та приписи ст.94 КАС України, суд дійшов висновку відшкодувати за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір за подання цього позову в сумі 551,20грн.

Керуючись ст.ст.94, 160-165, 254-256 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову Управління Держпраці у Черкаській області від 16.11.2016 №23-01-64/218-428.

2. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Управління Держпраці у Черкаській області () на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1, дата народження 03.04.1975) судовий збір за подання позову в сумі 551,20грн.

3. Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана до Київського апеляційного адміністративного суду через Черкаський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з моменту отримання повного тексту постанови. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

4. Копії постанови направити сторонам.

Суддя В.П. Тимошенко

Повний текст постанови виготовлений 21.04.2017