Справа № 757/1646/17-а
Суддя: Цокол Л. І.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

печерський районний суд міста києва
Справа № 757/1646/17-а
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року cуддя Печерського районного суду Цокол Л.І. розглянувши в скороченому провадженні адміністративний позов ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.03.2017 року відкрито скорочене провадження за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного фонду України про зобов'язання вчинити дії,.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, звернувся до суду із вимогами до Пенсійного фонду України та просить зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_1 від 23.09.2016 до уповноваженого територіального органу Пенсійного фонду України для розгляду по суті.

ОСОБА_1, громадянин України, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт НОМЕР_2, виданий органом 2ISR, 26.01.2006 року, ІПН НОМЕР_1, ізраїльське посвідчення особи НОМЕР_3, видане відділенням МВС в місті Хулоні, 02.01.1997 року.

Згідно записів у трудовій книжці ОСОБА_1, трудовий стаж зазначеної особи орієнтовно складає орієнтовно більше 28 років. На даний час він не працює. 09 грудня 1996 року ОСОБА_1, виїхав з України на постійне проживання до Ізраїлю, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

Перед виїздом за кордон вона мешкала в Україні за адресою: АДРЕСА_1, Україна.

Отже, при віці 77 роки і страховому стажі 28 роки, ОСОБА_1 досяг усіх необхідних умов призначення пенсії за віком, встановлених ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Ані до виїзду, ані станом на сьогоднішній день, пенсія Позивачу не призначалась, відповідно, пенсійних виплат він не отримує.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 постійно мешкає в Державі Ізраїль, де немає територіального органу ПФУ, в неї виникли труднощі щодо того, до якого з управлінь ПФ України їй звертатися.

Тому, потребуючи допомоги у реалізації свого законного права на пенсію, 23.09.2016 року представники Позивача звернулися до Відповідача із заявою, в якій просили Пенсійний Фонд визначити уповноважений територіальний орган, що має розглянути заяву ОСОБА_1 по суті та направити її за належністю.

У своєму листі від 10.10.2016 № 11533/А-11 Відповідач безпідставно відмовив у переданні заяви Позивача уповноваженому органу.

Зазначена протиправна поведінка суб'єкта владних повноважень (бездіяльності) й обумовила звернення з цим позовом до суду за захистом порушеного права та законного інтересу Позивача в сфері публічно-правових відносин.

Пенсійний фонд України в межах своєї компетенції мав передати заяву Позивача управлінню, уповноваженому розглянути його заяву по суті, однак в порушення зокрема ЗУ «Про звернення громадян» не зробив цього.

У відповідності до положень ст. 7 ЗУ «Про звернення громадян»: «Якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі; про що повідомляється громадянину, який подав звернення».

Відповідно до п.п. 5 п. 4 Постанови Кабміну від 23.07.2014 №280 «Про затвердження Положення про Пенсійний фонд України», ПФУ, як центральний орган виконавчої влади, відповідно до покладених на нього завдань організовує, координує та контролює роботу його органів щодо призначення (перерахунку) та виплати пенсії.

Згідно п.п. 7 п. 4 «Положення про Управління Пенсійного Фонду України в районах, містах і районах у містах, а також про об'єднані управління», затвердженого постановою правління ПФУ від 22.12.2014 року №28-2 , Управління Фонду відповідно до покладених на нього завдань зокрема виплачують пенсії.

Отже, Відповідач - не є територіальним органом, який має повноваження виплачувати Позивачу пенсію, однак, Він організовує і координує роботу своїх органів, а отже, враховуючи ЗУ «Про звернення громадян», зобов'язаний переслати заяву Позивача своєму територіальному органу за належністю. Відповідач мав передати заяву Позивача відповідальному органу, таким чином сприяючи реалізації конституційного права ОСОБА_1 на пенсію.

Відповідно до ст. 3 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії: «Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави».

Відповідач, як орган державної влади покликаний всіляко сприяти Позивачу у випадку труднощів у реалізації його прав. Тим більше, що Відповідач має відповідні повноваження.

Пенсійний фонд України організовує, координує та контролює роботу своїх управлінь щодо виплати пенсій.

Як вбачається, Пенсійний фонд України в рамках організації роботи своїх управлінь може уповноважувати певне управління розглядати заяви громадян, але ухиляється від цих законних дій, продовжуючи свою протиправну бездіяльність.

Що стосується твердження ПФУ про необхідність реєстрації на території України Позивача - як на умову отримання ним пенсії, то воно є протиправною дискримінацією ОСОБА_1, що суворо заборонено як національним так і міжнародним та судовою практикою.

07.07.1997 року Україною була ратифікована Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до ст. 14 якої вказано: «Користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою.»

Так, 07.02.2014 набрало законної сили рішення ЄСПЛ у справі «Case of Pichkur v. Ukraine», справа № 10441/06, у якому право заявника, громадянина України ОСОБА_3, на отримання пенсії було поставлено в залежність від місця його проживання, внаслідок чого склалась ситуація, коли заявник, пропрацювавши багато років в Україні та сплачуючи обов'язкові внески до системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, був позбавлений права на пенсію (за ознакою мешкання за кордоном).

ЄСПЛ у своєму рішенні, яке має обов'язковий характер для України, (п. 45) зазначив: «...положення Конвенції, включаючи статтю 14 Конвенції, якою забороняється дискримінація, були чинними для України з 11 вересня 1997 року. Тому, починаючи з цієї дати, держава мала діяти відповідно до її обов'язків і не мала права дискримінувати пенсіонерів» - за місцем проживання.

Дані положення Конвенції знайшли своє відображення у рішенні Конституційного суду України від 07.10.2009 №2рп/2009. Згідно з п. 3.3 даного Рішення: «виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами»

Вищезгаданий висновок КСУ також підтвердився у рішеннях судів вищих інстанцій: 19.05.2015 була прийнята постанова ВСУ, яка спиралася на вищезазначене рішення ЄСПЛ у справі «Case of Pichkur v. Ukraine» та в якій суд визначив: «Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

У єдиному законі, яким врегульовані усі питання, пов'язані з держаним пенсійних забезпеченням, не міститься жодної норми, яка б пов'язувала питання пенсії з місцем чи то реєстрації чи то проживання.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 досягла встановленого законом про пенсії віку та має необхідний стаж та враховуючи національне та міжнародне законодавство та вказану судовому практику, належить визнати що Позивач, як громадянин України, не дивлячись на те, що постійно мешкає за кордоном, та не має місця реєстрації в України, має безспірне право на призначення належної їй пенсії.

Пенсійний фонд України отримавши адміністративний позов ОСОБА_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_2, подало свої письмові заперечення, згідно яких вбачається, що відповідач не погоджується з позовними вимогами ОСОБА_1 з наступних підстав.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади, до яких відноситься Пенсійний фонд України, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. І Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23.07.2014 № 280 (далі - Положення № 280) Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню.

Пенсійний фонд України здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні управління (п. 7 Положення № 280).

Відповідно до п. 4 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах, а також про об'єднані управління, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 року №28-2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.01.2015 року за №41/26486, ці управління призначають (здійснюють перерахунок) і виплачують пенсії, щомісячне довічне грошове утримання суддям у відставці, допомогу на поховання та інші виплати відповідно до законодавства.

Управління Фонду є юридичною особою публічного права, має самостійний баланс, рахунки в органах Казначейства та уповноважених банках, печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням.

Пункт 4 Положення №280 (Про Пенсійний фонд України) окреслює вичерпне коло повноважень Пенсійного фонду України, куди не входить визначення відповідного територіального органу, що повинен призначити пенсію.

Крім того, Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", який є спеціальним законодавчим актом з питань пенсійного забезпечення, та підзаконними нормативними актами, що створені на його основі, вже визначено механізм поновлення виплати пенсії.

Відповідно до ст.44 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з'ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.

На підставі Закону Пенсійним фондом України за погодженням з Міністерством соціальної політики України було затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" (постанова правління Пенсійного фонду України від 21.11.2005 №22-1, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 25.12.2005 за №1566/11846).

Відповідно до п. 1.3 зазначеного Порядку заява про призначення пенсії подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України.

На виконання вимог законодавства Пенсійний фонд України визначив органи, що здійснюють виплату пенсії пенсіонерам, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, постановою правління №13-4 від 07.07.2014.

Відповідно до чинного законодавства громадянин самостійно реалізує своє право на пенсійне забезпечення шляхом подання заяви про поновлення виплати пенсії до відповідного органу Пенсійного фонду.

При цьому Пенсійний фонд України (або його органи), в разі потреби, можуть роз'яснити зміст законодавчих (підзаконних) норм, чим скоординувати дії громадянина не порушуючи його законних прав та інтересів.

Таким чином, у Пенсійного фонду України немає правових підстав для визначення органу, що повинен розглядати заяву Позивача про поновлення виплати пенсії, оскільки Пенсійний фонд України не наділений відповідними повноваженнями (і не може бути примушений до виконання таких дій судом в силу ст.19 Конституції України).

Заява про поновлення виплати пенсії Позивачем була подана в порядку Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування".

Виключно цим Законом визначаються принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій і т.д.

Тому позиція Позивача про те, що Пенсійний фонд України, при розгляді її заяви про поновлення пенсії, повинен був керуватись нормами Закону України "Про звернення громадян", а також те, що Пенсійний фонд України відмовив у переданні заяви Позивача уповноваженому органу, є хибною.

Крім вищезазначеного варто зауважити, що передання Пенсійним фондом України заяви про поновлення виплати пенсії до уповноваженого територіального органу для розгляду по суті не є умовою реалізації права Позивача на пенсійне забезпечення.

Встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 виїхав з України на постійне місце проживання в Ізраїль, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. При віці 77 років і страховому стажі 28 років, позивач ОСОБА_1 вважає, що має всі необхідні умови для призначення йому пенсії за віком, тому в особі свого представника звернувся до Пенсійного фонду України з заявою щодо передачі його заяви про призначення пенсії за належністю уповноваженому управління для розгляду по суті.

Листом відповідача від 23.09.2016 позивачу було повідомлено про те, що відповідно до Порядку, затвердженого 25.11.2005р. №22-1 заявник з приводу призначення пенсії повинен звертатись особисто за місцем свого проживання (реєстрації).

Вирішуючи адміністративний спір в межах пред'явлених вимог та не вирішуючи питання щодо можливості призначення пенсії суд виходить з наступного.

Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення). У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи те, що рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов'язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов'язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Тобто, право на отримання пенсії в Україні є конституційним правом громадянина України. Згідно з частиною 2 статті 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав. Позивач, як громадянин України, незалежно від країни свого проживання, вправі користуватися всіма своїми конституційними правами, в тому числі, і на пенсійне забезпечення, а тому за відсутності законодавчих перешкод для призначення пенсії відповідачі зобов'язані призначити та здійснювати виплату пенсії позивачу.

Частиною 3 статті 22 Конституції України передбачено, що при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" ( Закон № 1058-IV) під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до пункту 3.3 Рішення Конституційного Суду України від 07.10.2009 року, вказаними нормами Закону (статті 51) конституційне право на соціальний захист поставлене в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Отже, право громадянина на призначення та одержання пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні. Держава, відповідно до конституційних принципів, зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами. Згідно з частиною другою статті 152 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. Таким чином, з 07.10.2009 року відсутні норми, які б унеможливлювали призначення та виплату пенсії громадянам України, які проживають за кордоном. Разом з тим, до компетенції Пенсійного фонду України не належить прийняття рішення про призначення пенсії, адже, у відповідності до ч. 1 ст. 44 Закону № 1058-IV, заява про призначення пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до ч.1 ст.46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» встановлено, що заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у сфері праці та соціальної політики, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.

Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій, відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», заява про призначення пенсії непрацюючим громадянам і членам їх сімей подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, безпосередньо до органу, що призначає пенсію, за місцем, проживання (реєстрації), або законним представником відповідно до законодавства за місцем проживання (реєстрації) заявника.

Частиною 3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян», визначено, що якщо питання, порушені в одержаному органом державної влади, місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, об'єднаннями громадян або посадовими особами зверненні, не входять до їх повноважень, воно в термін не більше п'яти днів пересилається ними за належністю відповідному органу чи посадовій особі, про що повідомляється громадянину, який подав звернення. У разі якщо звернення не містить даних, необхідних для прийняття обґрунтованого рішення органом чи посадовою особою, воно в той же термін повертається громадянину з відповідними роз'ясненнями.

Пенсійний фонд України при отриманні звернення особи, в якому ставиться питання, що повинно вирішуватися відповідним територіальним управлінням, зобов'язаний направити таке звернення за належністю в порядку та в межах строків, установлених законодавством, зокрема, ч.3 ст.7 Закону України «Про звернення громадян». В даному випадку наявні достатні та необхідні правові підстави для визнання протиправною бездіяльності відповідача, який у порушення вимог ч.2 ст.19 конституції України та ч.3 ст.7 Закону №393/96-ВР, не направив заяву позивача про призначення та виплату йому пенсії за належністю, що обумовлює необхідність задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 41, 160, 186, 195, 197, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

адміністративний позов задовольнити. Зобов'язати Пенсійний фонд України передати заяву ОСОБА_1 від 23 вересня 2016 року про призначення пенсії уповноваженому територіальному управлінню для розгляду по суті.

Постанова може бути оскаржена до Київського апеляційного адміністративного суду через районний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Л.І. Цокол