Справа № 226/172/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Салькова В.С.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року справа №226/172/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Сіваченка І.В.

суддів: Міронової Г.М., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/172/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі - Управління) про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на такі обставини.

Вона є мешканкою міста Донецька, має трьох дітей - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, і сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

У зв'язку із бойовими діями вона разом з дітьми була змушена переїхати до іншого міста, але зробила це тоді, коли мала на це можливість. І вона, і діти є громадянами України. 23.05.2016 їй відповідачем була видана довідка про взяття її та дітей на облік внутрішньо переміщеної особи. Крім того, вона звернулась до відповідача із документами про призначення допомоги при народженні дитини у відповідності до Закону України від 21.11.1992 № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. В січні 2017 року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини на підставі п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, за яким виплата допомоги при народженні дитини поновлюється в разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною, звернулася протягом 12 місяців після припинення виплати до органу, що призначив допомогу за письмовою заявою. Вона вважає такі дії відповідача неправомірними, оскільки при народженні другої дитини вона звернулась в межах 12-місячного строку до управління соціального захисту населення, їй було призначено допомогу, яку вона перестала отримувати не зі своєї вини. Загальновідомим є факт, що з 2014 року на сході країни ведуться бойові дії, у зв'язку з чим всі державні органи перестали здійснювати свою діяльність на непідконтрольній Україні території. Держава вирішила не платити соціальні виплати мешканцям цієї території, що є грубим порушенням конституційних прав громадян.

Закон № 2811-XII не передбачає підстав, які б надавали відповідачеві право відмовляти їй у призначенні та виплаті допомоги, спираючись на проведення антитерористичної операції в Донецькій області. Припинення виплати їй допомоги відбулося з підстав, не передбачених вищевказаним Законом, а тому виплата цієї допомоги має здійснюватися незалежно від знаходження чи незнаходження її в статусі переміщеної особи. Вона з об'єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача із заявою про поновлення виплати допомоги раніше, оскільки мешкала на тимчасово окупованій території України і виїхала звідти тоді, коли для цього вдалася перша реальна нагода. Наголошує, що нею фактично пред'явлений позов в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, тому саме інтересам дитини має бути привернена першочергова увага. Просить суд визнати дії відповідача з не нарахування та невиплати їй недоотриманої допомоги при народженні третьої дитини неправомірними, зобов'язати відповідача здійснити їй нарахування та виплату цієї допомоги згідно з її заявою від 23.05.2016.

Відповідач заперечує проти позовних вимог з огляду на таке. Дійсно, 23.05.2016 ОСОБА_2 звернулась до Управління із заявою про призначення (поновлення) допомоги при народженні дитини. Пунктом 12 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми від 27.12.2001 № 1751 визначено, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 місяців після народження дитини. За п. 13 цього Порядку, виплата допомоги поновлюється у разі, коли особа, яка фактично здійснює догляд за дитиною, звернулася протягом 12 місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою. Управлінням було встановлено, що ОСОБА_2 є тимчасово переміщеною особою, яка фактично без реєстрації проживає в м. Мирнограді, витребувані відомості з Донецького обласного центру по нарахуванню і здійсненню соціальних виплат щодо надання електронної особової справи позивача як отримувача соціальних виплат. За довідкою-атестатом остання виплата допомоги при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень була здійснена ОСОБА_2 по 31.12.2014, тому вона не перебуває на обліку як отримувач допомоги в Управлінні. Таким чином, у відповідача відсутні підстави для поновлення допомоги, оскільки позивачем порушені строки звернення за поновленням даного виду допомоги. Вважає рішення правомірним та просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/172/17 позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії щодо відмови Управління у нарахуванні і виплаті ОСОБА_2 недоотриманої допомоги при народженні дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішення Управління від 17.06.2016 про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини - визнати неправомірним і скасувати.

Зобов'язано Управління поновити, нарахувати і здійснити виплату ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, РНОКПП НОМЕР_1, допомоги при народженні дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, за період з 01.01.2015 за її заявою від 23.05.2016.

Постанова мотивована тим, що припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав передбачених нормами Закону № 2811-XII. Підставою для припинення виплати фактично стало те, що орган, де позивач отримувала допомогу, є розташованим у м. Донецьку. Отже, суд вважає, що на позивача не розповсюджується строк подання заяви на поновлення виплати допомоги, передбачений п. 13 Порядку. Судом першої інстанції зроблений такий висновок, що відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні (поновленні) та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідним законодавством України.

Також, оскільки остання виплата здійснена позивачеві по 31.12.2014, нарахуванню та виплаті підлягає допомога за період з 01.01.2015 відповідно, оскільки обмежень щодо періоду виплати недоотриманої допомоги у випадку позивача Законом не встановлено. Таким чином, переслідуючи мету повного захисту порушеного права позивача, суд першої інстанції вважає за необхідне визнати протиправними дії щодо відмови Управління у нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 недоотриманої допомоги при народженні дитини, скасувати рішення Управління від 17.06.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язати відповідача поновити, нарахувати і здійснити виплату такої допомоги з 01.01.2015 за заявою ОСОБА_2 від 23.05.2016.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню та просив прийняти нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом першої інстанції факт недотримання позивачем умов законодоваства у вигляді пропущення строку звернення за призначенням допомоги при народженні дитини помилково був не врахований.

Також апелянт зазначає, що позивач є внутрішньо переміщеною особою. Даний факт підтверджується також довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 23.05.2016 №455023774, виданою Управлінням. На підставі цього Управлінням був зроблений запит до Донецького обласного центру по нарахуванню і здійсненню соціальних виплат щодо надання до Управління електронної особової справи позивача як отримувача соціальних виплат. Особову справу було надіслано до Управління, і відповідно до довідки-атестату виявлено, що державна допомога при народженні дитини позивачу була виплачена по 31.12.2014, тобто більше ніж за 12 місяців до моменту звернення позивача до Управління.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, в Управління відсутні правові підстави для призначення і виплати Позивачу означеної допомоги, у зв'язку із пропущенням строку звернення за призначенням допомоги, який чітко закріплений законодавством. Апелянт вважає рішення Управління від 17.06.2016 обґрунтованим і законним.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому згідно пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 9), ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, який народився у місті Донецьку.

Згідно з довідкою № від 23.05.2016 (а.с. 9), ОСОБА_2 та її дітей, зокрема, ОСОБА_5, структурним підрозділом з питань соціального захисту населення у м. Мирнограді Донецької області взято на облік як осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

За відомостями зазначеної вище довідки, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та дитини ОСОБА_5 - АДРЕСА_1, фактичне місце проживання - АДРЕСА_2.

23.05.2016 ОСОБА_2 звернулась до відповідача з питання призначення їй допомоги при народженні дитини, факт звернення визнається сторонами, тому не підлягає доказуванню у справі.

За зверненням ОСОБА_2 Управлінням 17.06.2016 було прийняте рішення (а.с. 39) про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до п. 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми від 27.12.2001 № 1751 у зв'язку з тим, що звернення за поновленням допомоги надійшло пізніше, ніж через дванадцять календарних місяців після припинення виплати допомоги.

Як зазначив представник позивача у позовній заяві та не заперечив відповідач у письмових запереченнях, про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини позивач дізналася від свого представника, яка отримала відповідь Управління на адвокатський запит, датовану 12.12.2016 (а.с. 10), в якій зазначено про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини, підстави такої відмови та наголошено на тому, що за даними довідки-атестату остання виплата допомоги при народженні дитини в розмірі 860,00 гривень була здійснена позивачеві по 31.12.2014, тому на обліку в Управлінні вона не перебуває.

Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_2 народила сина ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 та отримувала виплати допомоги при народженні дитини до грудня 2014 року. Даний факт сторонами не оспорювався.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій Управління щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги про народженні дитини.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обов'язок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону № 2811-XII, громадяни України, в сім'ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Стаття 10 Закону № 2811-XII встановлює, що допомога при народженні дитини надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною.

Відповідно до ч.ч. 7, 9 ст.11 Закону № 2811-XII, допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Виплата допомоги при народженні дитини припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини.

За пунктом 13 Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001, виплата допомоги поновлюється у випадках, передбачених абзацами двадцятим - двадцять сьомим, двадцять дев'ятим і тридцятим цього пункту, у разі, коли особа, що фактично здійснює догляд за дитиною (один з батьків дитини, опікун), звернулася протягом дванадцяти місяців після припинення виплати допомоги до органу, що призначив допомогу, з письмовою заявою.

Тобто, вказаної нормою передбачені певні обмеження, які стосуються строку подання заяви про поновлення виплати допомоги.

Разом з цим, вказані обмеження стосуються вичерпних підстав з яких відбулось припинення виплати.

За пунктом 13 Порядку, виплата допомоги припиняється у разі: позбавлення отримувача допомоги батьківських прав; відмови отримувача допомоги від виховання дитини; нецільового використання коштів і незабезпечення отримувачем допомоги належних умов для повноцінного утримання та виховання дитини; відібрання дитини в отримувача допомоги без позбавлення батьківських прав; тимчасового влаштування дитини на повне державне утримання, крім дітей, які народилися під час перебування матері в слідчому ізоляторі або установі виконання покарань за умови перебування дитини разом з матір'ю; припинення опіки або звільнення опікуна від його повноважень щодо конкретної дитини; перебування отримувача допомоги у місцях позбавлення волі за рішенням суду; усиновлення дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування; смерті дитини; смерті отримувача допомоги; виникнення інших обставин.

Отже зазначеними нормами визначено вичерпний перелік обставин припинення виплати допомоги.

Вирішуючи справу, колегія суддів бере до уваги, що рішенням Конституційного Суду України від 08.06.2016 №3-рп/2016 визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), абзац сьомий частини дев'ятої статті 11 Закону України «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII, з наступними змінами, згідно з яким виплата допомоги при народженні дитини припиняється «у разі виникнення інших обставин».

Конституційний суд України зазначив, що дискреційні повноваження органу державної влади щодо припинення виплати допомоги при народженні дитини мають бути однозначно визначені у Законі. Натомість існування в ньому нечітко визначеного переліку підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини і наявність у органів соціального захисту населення таких дискреційних повноважень без визначення їх меж у Законі може призвести до порушення права особи на отримання допомоги при народженні дитини. Законодавче врегулювання підстав для припинення виплати допомоги при народженні дитини, передбачене в абзаці сьомому частини дев'ятої статті 11 Закону, свідчить про недотримання принципу правової визначеності як елемента принципу верховенства права, гарантованого частиною першою статті 8 Основного Закону України.

Таким чином, припинення виплати допомоги позивачу відбулось не з підстав передбачених цими нормами. Підставою для припинення виплати фактично стало те, що орган, де позивач отримувала допомогу, є розташованим у м. Донецьку. Отже, колегія суддів підтримує твердження суду першої інстанції, що на позивача не розповсюджується строк подання заяви на поновлення виплати допомоги, передбачений п. 13 Порядку.

Враховуючи вищезазначене, відповідач, відмовляючи позивачу у призначенні (поновленні) та виплаті допомоги при народженні дитини, діяв не на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені відповідним законодавством України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Суд не погоджується з запереченнями відповідача (із зазначених вище підстав) і вважає, що відповідач не довів правомірності свого рішення та законності підстав у відмові в призначенні (поновленні) виплат державної допомоги при народженні дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, проаналізувавши всі докази у їх сукупності та обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та заперечення відповідача, дійшовши до висновку про задоволення позовних вимог, суд, з урахуванням вимог статті 11 КАС України, з метою повного захисту законних прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог з огляду на таке.

Як встановлено судом, про відмову у призначенні допомоги позивач дізналася з листа відповідача від 12.12.2016, надісланого за адвокатський запит представника позивача адвоката Санамян О.О., при цьому з цієї відповіді (а.с. 10) не вбачається, що до неї додавалася копія рішення про відмову у призначенні допомоги від 17.06.2016, відповідь не містить прямого посилання на факт наявності цього рішення.

Таким чином, суд вважає, що позивачеві було відомо саме про незадоволення її заяви, але не про конкретний документ, прийнятий за наслідками вирішення вимог. Крім того, оскільки остання виплата здійснена позивачеві по 31.12.2014, нарахуванню та виплаті підлягає допомога за період з 01.01.2015 відповідно, оскільки обмежень щодо періоду виплати недоотриманої допомоги у випадку позивача Законом не встановлено. З цих підстав, переслідуючи мету повного захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду, який вважав за необхідне визнати протиправними дії щодо відмови Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради Донецької області у нарахуванні та виплаті ОСОБА_2 недоотриманої допомоги при народженні дитини, скасувати рішення Управління від 17.06.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язати відповідача поновити, нарахувати і здійснити виплату такої допомоги з 01.01.2015 за заявою ОСОБА_2 від 23.05.2016.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/172/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: Г.М.Міронова

О.О.Чебанов