Справа № 815/578/17
Суддя: Вовченко О. А.
Дата ухвалення: 2017-04-24 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/578/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Вовченко O.A.,

секретаря судового засідання Соколова М.С.

за участю:

представник позивача ОСОБА_1 (за довіреністю)

представника третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_3 (за довіреністю),-

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду справу за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління АТ Ощадбанк до Біляївського ВДВС ГТУЮ в Одеській області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_4 про скасування рішення в частині, суд

ВСТАНОВИВ:

До Одеського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління АТ Ощадбанк до Біляївського ВДВС ГТУЮ в Одеській області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_4, в якому позивач, з урахуванням уточнень (а.с.32-34), просить суд скасувати постанову головного державного виконавця Олефір С.В. Біляївського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №51896343 від 06.09.2016 року в частині накладення арешту (обтяжень) на квартиру №26, яка розташована в будинку №3 по провулку Гвоздичному у м. Одеса.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача в адміністративному позові зазначає, що 22 липня 2008 року між публічним акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління та ОСОБА_2 укладено договір про іпотечний кредит №2399-н. Відповідно до умов цього договору, Банк надав ОСОБА_2 кредитні кошти у розмірі 1750000,00 грн. з терміном повернення до 22.07.2028 року. 22 липня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між Банком та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за №920. Предметом іпотеки є нерухоме майно - квартира АДРЕСА_1 загальною площею 91,3 кв.м. та житловою площею 48,1 кв.м. У звязку з невиконанням ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, АТ Ощадбанк звернувся з позовною заявою до Біляївського районного суду Одеської області про стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_6 за договором про іпотечний кредит №2399-н від 22.07.2008 року. У звязку з чим, 15 серпня 2011 року, Біляївським районним судом Одеської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління, задоволено в повному обсязі та стягнуто заборгованість в сумі 2699976,76 грн. 17 січня 2017 року до АТ Ощадбанк звернувся ОСОБА_2, який повідомив, що на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №51896343 від 06.09.2016 року Біляївського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області накладено арешт на все майно ОСОБА_2, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_1, яка є предметом іпотеки та знаходиться в іпотеці Публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління АТ Ощадбанк за кредитним договором та договором іпотеки, що в свою чергу порушує законні права позивача як Іпотекодержателя. Згідно Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 16.01.2017 року, зокрема, відомостей з Державного реєстру іпотек: на квартиру (загальна 8-91,3 кв.м., житлова 8-48,1 кв.м.) за адресою: АДРЕСА_2 - 22.07.2008 року за відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України було зареєстроване право іпотекодержателя нерухомого майна за іпотечним договором від 22.07.2008 року. Разом з тим, згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, на квартиру АДРЕСА_1 (загальна 8-91,3 кв.м., житлова 8-48,1 кв.м.) головним державним виконавцем Біляївського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області накладено арешт постановою від 06.09.2016 року, зареєстрованою 15.09.2016 року (номер запису про обтяження: 16397926). Враховуючи вищевикладене, стверджує представник позивача у адміністративному позові, діями головного державного виконавця Біляївського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області ОСОБА_7 порушені права позивача як Іпотекодержателя належного на праві власності ОСОБА_2 нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_3, яка знаходиться в іпотеці публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління AT Ощадбанк, оскільки право іпотекодержателя на вказане нерухоме майно у позивача виникло на підставі належним чином укладеного договору іпотеки від 22 липня 2008 року прийняття оскаржуваної постанови про накладення арешту на майно боржника від 06.09.2016 року, а тому постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №51896343 від 06.09.2016 року в частині накладення арешту (обтяжень) на квартиру №26, яка розташована в будинку №3 по провулку Гвоздичному у м. Одеса, підлягає скасуванню.

Враховуючи вищевикладене та з посиланням на положення ст. ст. 18, 48, 51, 59 Закону України Про виконавче провадження, ст.ст. 1, 3, 12 Закону України Про іпотеку, ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України, постанову Верховного суду України від 09.04.2014 у справі № 6-13цс14, представник позивача просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У судовому засіданні представник позивача, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник третьої особи ОСОБА_2 ОСОБА_3 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог.

Представник відповідача та третя особа ОСОБА_4 у судові засідання не зявлялись, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином та завчасно.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, а також дослідивши обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення, перевіривши їх доказами, судом встановлені наступні факти та обставини.

22 липня 2008 року між відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі начальника філії - Одеського обласного управління (Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено договір про іпотечний кредит №2399-н (а.с.11-13).

Пунктом 1 договору про іпотечний кредит №2399-н визначено, що банк зобовязується надати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 1750000,00 грн. а позичальник зобовязується прийняти та належним чином використати та повернути кредит у сумі 1750000,00 грн., а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 20,5 % річних в порядку та на умовах та в строки визначені договором.

22 липня 2008 року в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, між відкритим акціонерним товариством Державний ощадний банк України в особі начальника філії - Одеського обласного управління відкритого акціонерного товариства Державний ощадний банк України та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5 за №920 (а.с.8-10).

Пунктом 1.2 вказаного іпотечного договору визначено, що предметом іпотеки є квартира №26, що в будинку №3 по провулку Гвоздичному, в місті Одесі та має наступні характеристики: загальна площа 91,3 кв.м.; житлова площа: 48,1 кв.м.; кількість житлових кімнат: 3; реєстраційний номер в реєстрі прав власності на нерухоме майно 24038231.

Як стверджує позивач у звязку з невиконанням ОСОБА_2 зобовязань за кредитним договором, АТ Ощадбанк звернувся з позовною заявою до Біляївського районного суду Одеської області про стягнення заборгованості в солідарному порядку з ОСОБА_2, ОСОБА_6 за договором про іпотечний кредит №2399-н від 22.07.2008 року.

Судом встановлено, що 15 серпня 2011 року Біляївським районним судом Одеської області ухвалено рішення, яке набрало законної сили 25.08.2011 року (№19752037), яким позовні вимоги публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління задоволено та стягнуто достроково з ОСОБА_2 суму заборгованість за кредитом у розмірі 2699976,76 грн. (а.с.14)

Також, у вказаному рішенні судом вставлено, що ВАТ Ощадбанк було перейменовано на ПАТ Ощадбанк згідно дати реєстрації змін до статуту банку від 07.06.2011 року.

На підставі заяви ОСОБА_4 від 08.08.2016 року (а.с.117) 11.08.2016 року головним державним виконавцем Олефір Сергієм Володимировичем Біляївського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області відкрито виконавче провадження №51896343 з примусового виконання виконавчого листа №1506/2358/12 виданого 04.08.2016 року Біляївським районним судом Одеської області (а.с.116, 119- зворот).

06 вересня 2016 року постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №51896343 від 06.09.2016 року Біляївського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області на підставі виконавчого листа №1506/2358/12 виданого 04.08.2016 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_2 (а.с.19, 112, 121).

17 січня 2017 року до начальника філії Одеського обласного Управління АТ Ощадбанк звернувся ОСОБА_2, який повідомив, що на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 06.09.2016 року Біляївським міськрайонним відділом ДВС ГТУЮ в Одеській області накладено арешт на все майно ОСОБА_2, в тому числі і на квартиру АДРЕСА_4 в, який укладений між АЬ Ощадбанк та ОСОБА_2 (а.с.43).

Представник позивача у адміністративному позові зазначає, що саме з вищевказаного листа ОСОБА_2 позивач дізнався про прийняття відповідачем оскаржуваного рішення.

Статтею 1 Закону України "Про заставу" від 02.10.1992 р. № 2654-XII, визначено, що застава - це спосіб забезпечення зобов'язань. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право, в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами.

Отже, даною нормою права визначено переважне право заставодержателя перед іншими кредиторами.

Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди перевезення вантажу тощо.

Відповідно до ст. 575 Цивільного кодексу України окремим видом застави є іпотека.

Згідно ст. 1 Закону "Про іпотеку" від 05.06.2003 р. № 898-IV, іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №78149205 від 16.01.2017 року, зокрема, з відомостей з Державного реєстру іпотек судом встановлено, що на квартиру за адресою: АДРЕСА_5, номер РПВН - 24038231 - 22.07.2008 року приватним нотаріусом ОСОБА_5 на підставі іпотечного договору №920 від 22.07.2008 року, зареєстровано тип обтяження: іпотеку, іпотедержавтелем якого є ВАТ Державний ощадний банк України (а.с.15-19).

Разом з тим, згідно Відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, на все нерухому майно ОСОБА_2 головним державним виконавцем Біляївського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області накладено арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження постановою від 06.09.2016 року, зареєстровану 15.09.2016 року (номер запису про обтяження: 16397926) (а.с.15-19).

Згідно ч 1. ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Відповідно до ч.3 ст. 33 Закону "Про іпотеку", звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України Про іпотеку (частина сьома статті 51 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року № 1404-VIII).

Відповідно до ч.5,6 ст. 3 Закону "Про іпотеку", У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина четверта статті 3 Закону України Про іпотеку).

Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-іпотекодержателя, який має переважне право перед іншими особами на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Аналогічні висновки містяться в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2013 року та від 19 червня 2013 року, ухвалі колегії суддів Вищого адміністративного суду України від 11 вересня 2013 року та постанові колегії суддів Вищого господарського суду України від 1 квітня 2013 року, наданих заявником як приклад, постанові Верховного суду України від 09.04.2014 року у справ №6-13цс14.

За змістом пункту 1 частини першої статті 32 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року № 1404-VIII заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 48 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (стаття 56 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року № 1404-VIII).

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 51 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року № 1404-VIII, відповідно до якої звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.

Аналогічні вищевказаним положенням Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року норми містяться в Законі України Про виконавче провадження від 21.04.1999 року №606-XIV, який дійв на момент укладення договору про іпотечний кредит №2399-н між позивачем та ОСОБА_2

З аналізу вищевикладеного, суд дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку примусового виконання проведено державним виконавцем за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача, який не є іпотекодержателем, та у порушення передбаченого Законом України Про виконавче провадження і Законом України Про іпотеку (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) пріоритету права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відтак, зважаючи на те, що право іпотеки на спірне майно зареєстровано з 22.07.2008 року, звернення стягнення на квартиру №26, яка розташована в будинку №3 по провулку Гвоздичному у м. Одеса, яка належить ОСОБА_2 для задоволення грошових вимог стягувача у ВП№51896343, котрий не є Іпотекодержателем, не допускається законом, оскільки вичерпний перелік обставин, наявність, яких дозволяло б це зробити, в даному випадку відсутні. Вчинивши дії з арешту нерухомого майна ОСОБА_2 державним виконавцем у виконавчому провадженні ВП№51896343, яке знаходиться в іпотеці, відповідачем порушено право позивача щодо задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, оскільки, у ході виконавчого провадження, за яким боржником є ОСОБА_2, не повною мірою проведені виконавчі дії з перевірки інформації щодо заборони відчуження нерухомого майна.

Хоча предметом розгляду даної адміністративної справи є правомірність прийняття головним державним виконавцем Олефір С.В. Біляївського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №51896343 від 06.09.2016 року в частині накладення арешту (обтяжень) на квартиру №26, яка розташована в будинку №3 по провулку Гвоздичному у м. Одеса, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 22 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 року №606-XIV виконавчі документи можуть бути пред'явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом.

Частиною 2 статті 22 Закону України Про виконавче провадження від 21.04.1999 року №606-XIV визначено, що строки, зазначені у частині першій цієї статті, встановлюються для: 1) виконання судових рішень - з наступного дня після набрання рішенням законної сили чи закінчення строку, встановленого у разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а в разі якщо судове рішення підлягає негайному виконанню, - з наступного дня після його постановлення.

Згідно частини 1 та 2 статті 12 Закону України Про виконавче провадження від 02.06.2016 року № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути предявлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

У дублікаті виконавчого листа від 04.08.2016 року №1506/2358/12 зазначено, що рішення, вирок набрали законної сили 25.06.2012 року; строк предявлення виконавчого листа до виконання 25.06.2013 року.

Таким чином, і згідно Закону України Про виконавче провадження, який діяв станом на дату набрання рішенням №1506/2358/12 законної сили, і згідно Закону України Про виконавче провадження, який діяв станом на дату прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження №51896343 від 11.08.2016 року, строк предявлення даного виконавчого документа до примусового виконання сплинув. При цьому з матеріалів виконавчого провадження №51896343 (а.с.114-122) судом не вбачаються обставини, що переривали строк давності предявлення виконавчого документа до виконання.

Відповідно ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 3 статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).

Відповідно до частини 1 статті 9 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом законності.

Відповідно до ст. 86 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

На підставі вищевикладеного, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, оцінюючи надані сторонами у справі докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 69-71, 94, 160-163 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов публічного акціонерного товариства Державний ощадний банк України в особі філії - Одеського обласного управління АТ Ощадбанк - задовольнити.

Скасувати постанову головного державного виконавця Олефір С.В. Біляївського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП №51896343 від 06.09.2016 року в частині накладення арешту (обтяжень) на квартиру №26, яка розташована в будинку №3 по провулку Гвоздичному у м. Одеса.

Постанова набирає законної сили згідно ст. 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими ст. ст. 185 -187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст постанови складено та підписано суддею 24.04.2017 року.

Суддя Вовченко O.A.

.