Справа № 552/7453/16-а
Суддя: Калиновський В.А.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 р.Справа № 552/7453/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Калиновського В.А.

Суддів: Бондара В.О. , Калитки О. М.

за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області на постанову Київського районного суду м. Полтави від 28.02.2017р. по справі № 552/7453/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області

третя особа Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області

про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Київського районного суду м. Полтави з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області, 3-тя особа: Полтавське об'єднане управління Пенсійного фонду України Полтавської області, в якому просила суд: поновити пропущений строк звернення до суду за позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження; визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 45065000 від 19.12.2014 р.

В обгрунтування позову зазначила, що постановою Київського районного суду м.Полтави від 23.07.2014 року, зміненою постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 28.08.2014 року, шляхом доповнення третього абзацу резолютивної частини постанови словами «та провести відповідні виплати з урахуванням виплачених сум» адміністративний позов ОСОБА_2 до УПФУ Київського району в м.Полтаві про перерахунок пенсії задоволено. 14.12.2015 року ухвалою Київського районного суду м. Полтави замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з примусового виконання вищевказаної постанови, а саме з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 30.05.2016 року ухвалою суду поновлено пропущений строк для пред'явлення до виконання виконавчого листа №552/3963/14-а від 08.10.2014 року, виданого Київським районним судом м.Полтави.

19.12.2014 року постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Полтавській області закінчено виконавче провадження ВП №45065000 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа. Державний виконавець, прийнявши рішення про закінчення виконавчого провадження, не прийняв будь-яких заходів для виконання постанови суду. Крім того, винесена державним виконавцем постанова про закінчення виконавчого провадження, позбавляє її повторно пред'явити виконавчий лист до виконання. В свою чергу, закриття виконавчого провадження є фактичною відмовою від виконання судового рішення.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 28.02.2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, Полтавським об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України Полтавської області подано апеляційну скаргу, в якій останнє просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

В судове засідання сторони не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, справа розглядається за відсутності сторін.

Згідно ст. 41 КАС України, колегія суддів, враховуючи неявку у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, вважає за можливе фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювати.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що в провадженні ПВР УДВС ГУЮ у Полтавській області перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №552/3963/14-а, виданого Київським районним судом м.Полтави 08.10.2014 року про зобовязання Управління Пенсійного фонду України Київського району в м.Полтаві здійснити перерахунок ОСОБА_2 пенсії по інвалідності у розмірі 8 мінімальних пенсій за віком та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, в розмірі 75% мінімальної пенсії за віком відповідно до ст.ст.50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», виходячи із розрахунку мінімальної пенсії за віком визначеної ст.28 Закону України «Про загальнообовязкове пенсійне страхування» з 01.01.2014 року та провести відповідні виплати з урахуванням виплачених сум.

Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_3 від 19.12.2014 р. виконавче провадження ВП № 45065000 закінчено на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» з посиланням на те, що ВПВР УДВС ГТУЮ у Полтавській області вжито вичерпних заходів для примусового виконання рішення.

Не погодившись із зазначеною постановою, позивач звернулась з даним позовом до суду.

Суд першої інстанції, поновляючи пропущений строк звернення до суду з позовом та задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду з вищевказаним позовом з поважних причин. Відповідачем не вжито жодних дій щодо виконання судового рішення, державним виконавцем не перевірено поважність причини невиконання боржником рішення, не накладено на боржника штрафів та не внесено подання до правоохоронних органів. Відповідачем не винесено актів перевірки, вчинених в порядку частини 1, 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», чи будь-яких інших доказів про фактичну відсутність бюджетних коштів.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що з даним позовом позивач звернулася до суду 27 грудня 2016 року щодо скасування постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №45065000 від 19.12.2014 року.

Частинами 1, 2 ст.181 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження мають право звернутися до суду із позовною заявою, якщо вважають що рішенням державного виконавця порушено їх права. Позовна заява може бути подана в десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 100 КАС України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

Судом встановлено, що позивачем було пропущено строк для звернення до суду з вищевказаним позовом з поважних причин, так як за період з жовтня 2014 року по дату подання позову, судами різних інстанцій розглядалися заяви про заміну сторони виконавчого провадження, про поновлення пропущеного строку для предявлення виконавчого листа для виконання, про виправлення описок.

Так, ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 14.12.2015 року по справі № 552/3963/14-а, замінено сторону стягувача у виконавчому провадженні з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 (а.с.7).

30.05.2016 року ухвалою Київського районного суду м.Полтави поновлено пропущений строк для предявлення до виконання виконавчого листа №552/3963/14-а від 08.10.2014 року (а.с.8).

02.11.2016 року ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду по справі № 552/3963/14-а виправлено описки в ухвалах Харківського апеляційного адміністративного суду від 21.06.2016 року, 04.07.2016 року, 04.07.2016 року та 27.07.2016 року (а.с.9).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про необхідність поновити пропущений строк звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження.

Щодо позовних вимог про визнання незаконною та скасування постанови старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області про закінчення виконавчого провадження ВП № 45065000 від 19.12.2014 р. колегія суддів зазначає наступне.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Так, відповідно до частини 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з вимогами частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Предметом оскарження в даній справі є постанова про закінчення виконавчого провадження.

Відповідно до ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку покладено на державну виконавчу службу.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в Законі України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. №606-XIV (далі Закон №606), відповідно до ст.1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Як передбачено ч.1 та ч. 2 ст.11 Закону №606, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії й, зокрема, здійснювати заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до ч. 3 вказаної статті у процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право, зокрема, одержувати з метою захисту інтересів стягувача безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі конфіденційну; викликати посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні; залучати у встановленому порядку до провадження виконавчих дій понятих, працівників органів внутрішніх справ, інших осіб, а також експертів, спеціалістів; вимагати від посадових осіб боржників - юридичних осіб надання пояснень за фактами невиконання рішень або законних вимог державного виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження; залучати до проведення чи організації виконавчих дій суб'єктів господарювання, у тому числі на платній основі, за рахунок авансового внеску стягувача; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом та іншими законами.

За змістом п. 11 ч. 1 ст. 49 Закону №606 виконавче провадження підлягає закінченню у разі повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадової особи), який його видав, у випадку, передбаченому частиною 3 статті 75 цього Закону.

Відповідно ж до ч. 3 ст. 75 Закону №606 у разі якщо виконати рішення без участі боржника неможливо, державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону та вносить подання (повідомлення) правоохоронним органам для притягнення боржника до відповідальності згідно із законом, після чого виносить постанову про закінчення виконавчого провадження, яка затверджується начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, і повертає виконавчий документ до суду чи іншого органу (посадової особи), що його видав.

В силу ст. 89 Закону №606 у разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання; у разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин державний виконавець у тому ж порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до правоохоронних органів з поданням (повідомленням) про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відповідно до закону.

Отже, нездійснення боржником дій по виконанню рішення зобов'язального характеру не звільняє державного виконавця від покладеного на нього обов'язку вживати всіх передбачених Законом №606 заходів для примусового виконання такого рішення; при цьому, накладення штрафів й внесення подання (повідомлення) правоохоронним органам є лише заходами відповідальності боржника за невиконання без поважних причин виконавчого документа.

Водночас, в процесі виконання постанови Київського районного суду м. Полтави по справі № 552/3963/14-а державним виконавцем не було вчинено всіх залежних від нього дій, у тому числі, передбачених ст.11 Закону №606, не перевірено поважність причини невиконання боржником рішення, не накладено на боржника штрафів та не внесено подання до правоохоронних органів. Відповідачем не винесено актів перевірки, вчинених в порядку частини 1, 2 статті 75 Закону України «Про виконавче провадження», чи будь-яких інших доказів про фактичну відсутність бюджетних коштів.

Разом з тим, відповідно до постанови державного виконавця від 19.12.2014р. виконавче провадження було закінчено не у зв'язку з неможливістю виконати рішення без участі боржника, як передбачено ч. 3 ст.75 Закону №606, а саме у зв'язку із вжиттям державним виконавцем всіх заходів примусового виконання рішення суду, передбачених ст.75 Закону України «Про виконавче провадження». При цьому, останній зазначив, що в звязку із наявністю у боржника поважних причин невиконання судового рішення внаслідок відсутності коштів (відповідного фінансового ресурсу бюджету) підстави для накладення штрафу та звернення до правоохоронних органів з поданням про притягнення боржника до кримінальної відповідальності відсутні.

При вирішенні справи колегія суддів враховує положення ч. 2 ст. 8 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з якою суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини (справа «Кечко проти України» від 08.11.2005 року) реалізація особою права, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органами державної влади на відсутність коштів, як на причину невиконання своїх зобовязань, є безпідставними.

Згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Також, статтею 6 Конвенції передбачено право на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини в пункті 40 рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19 березня 1997 року зазначив, що право на суд було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави допускала невиконання остаточного та обов'язкового судового рішення на шкоду одній зі сторін.

За змістом же п.68 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Піалопулос та інші проти Греції» від 15 березня 2001 року якщо адміністративний (виконавчий) орган відмовляється виконувати, не виконує чи затягує виконання судового рішення, то передбачені статтею 6 гарантії, які забезпечуються стороні на етапі судового розгляду справи, фактично втрачають свій сенс.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про те, що закінчення виконавчого провадження у даному випадку є фактично відмовою виконавця від виконання судового рішення, а відтак винесена ним постанова від 19.12.2014р. про закінчення виконавчого провадження на підставі п.11 ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче провадження» є передчасною та такою, що підлягає скасуванню.

В силу вимог ч. 2 ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідачем не доведено правомірність прийняття оскаржуваної постанови.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Київського районного суду м. Полтави від 28.02.2017 року по справі № 552/7453/16-а прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Полтавського об'єднаного управління Пенсійного фонду України Полтавської області залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Полтави від 28.02.2017р. по справі № 552/7453/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)ОСОБА_4
Судді(підпис) (підпис) ОСОБА_5 ОСОБА_6
Повний текст ухвали виготовлений 18.04.2017 р.