Справа № 226/78/17
Суддя: Сіваченко Ігор Вікторович
Дата ухвалення: 2017-04-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Головуючий у 1 інстанції - Салькова В.С.
Суддя-доповідач - Сіваченко І.В.
ДОНЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2017 року справа №226/78/17

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Донецький апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Сіваченка І.В.

суддів: Міронової Г.М., Чебанова О.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради на постанову Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/78/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулась до суду з адміністративним позовом до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради (далі - Управління) про визнання протиправною відмову у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії, посилаючись на такі обставини.

Вона є мешканкою міста Донецька і ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дочку - ОСОБА_3. У зв'язку із бойовими діями і загостренням ситуації в місті її родина була змушена залишити домівку. 02.09.2016 вона та її дочка отримали у відповідача довідки про взяття їх на облік як внутрішньо переміщених осіб. Крім того, вона звернулась до відповідача із документами про призначення допомоги при народженні дитини у відповідності Закону України від 21.11.1992 № 2811-XII «Про державну допомогу сім'ям з дітьми» (далі - Закон № 2811-XII), однак з моменту звернення не отримала жодної виплати. В січні 2017 року вона дізналася, що їй відмовлено у призначенні допомоги у зв'язку з тим, що вона не мешкає за місцем фактичного проживання.

Закон № 2811-XII та Порядок призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми передбачає, що допомога при народженні дитини призначається за умови, що звернення за її призначенням надійшло не пізніше ніж через 12 календарних місяців після народження дитини. Ця умова була дотримана позивачем. Отже, дії відповідача щодо невиплати допомоги є незаконними, протиправними та такими, що порушують її конституційні права. Так, нею подані всі документи, перелік яких передбачений для звернення за допомогою, дотримана процедура звернення. Додаткових документів в неї не витребовувалося, жодних листів від відповідача вона не отримувала. Закон № 2811-XII не передбачає підстав, які б надавали відповідачеві право відмовляти їй у призначенні та виплаті допомоги, спираючись на рішення міської ради або порядок призначення соціальних виплат, або за відсутністю за місцем фактичного проживання. Також не передбачено цих підстав у відмові заявникові у взятті на облік як отримувача допомоги при народженні дитини. Відмова може мати місце лише з трьох підстав: ненадання повного пакету документів, народження мертвої дитини або при зверненні до управління соціального захисту населення після спливу 12 місяців після народження дитини. Постанова КМУ «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», на які посилається відповідач у своїй відповіді, не є Законом та не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вона є громадянкою України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни та не може бути обмежена у праві на соціальний захист за ознакою місця проживання (перебування). Крім того, нею пред'явлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, і це є підставою для привернення позачергової уваги забезпеченню інтересів дитини. Просить суд визнати неправомірною відмову відповідача у призначенні їй допомоги при народженні дитини і зобов'язати відповідача призначити та здійснити їй виплату такої допомоги щодо дочки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 05.09.2016.

Відповідач заперечував проти позовних вимог з огляду на таке.

Допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, передбаченою ст. 3 Закону № 2811-XII. Статтею 5 вказаного Закону встановлено, що таку допомогу призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків. Дійсно, 05.09.2016 ОСОБА_2 звернулась до Управління із документами про призначення допомоги при народженні дитини. Пунктом 7 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365 «Про деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам», передбачено, що для призначення соціальних виплат структурний підрозділ з питань соціального захисту населення за власною ініціативою або за зверненням органів, що здійснюють соціальні виплати, протягом 15 робочих днів з дня отримання відповідної заяви внутрішньо переміщеної особи або з дня надходження звернення від органів, що здійснюють соціальні виплати, проводить перевірку достовірності зазначеної в заяві інформації про фактичне місце проживання/перебування внутрішньо переміщеної особи. За результатами перевірки складається акт обстеження матеріально-побутових умов сім'ї (п. 8 Порядку) і протягом трьох робочих днів з дня складання такого акту структурний підрозділ з питань соціального захисту населення вносить на розгляд комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам подання про призначення (відновлення) або про відмову у призначенні (відновленні) відповідної соціальної виплати (п. 10 Порядку). Комісія, крім підстав відмови у призначенні (відновленні) соціальної виплати, передбачених законодавством, може відмовити заявникові у призначенні такої виплати в разі його фактичної відсутності за фактичним місцем проживання/перебування, зазначеним у заяві про призначення соціальної виплати (п. 13 Порядку). На підставі вказаного Порядку та рішення комісії, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 02.11.2016 № 18, у зв'язку з тим, що особа не мешкає за місцем фактичного проживання, ОСОБА_2 відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини.

Постановою Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/78/17 позов задоволено повністю.

Визнано протиправними дії щодо відмови Управління у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення Управління від 02.11.2016 про відмову ОСОБА_2 в призначенні допомоги при народженні дитини - визнати неправомірним і скасувати.

Зобов'язано Управління призначити та здійснити виплату ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_1, допомоги при народженні дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, за її заявою від 02.09.2016.

Постанова мотивована тим, що відповідач не довів в суді правомірність своєї відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини, не навів даних, які б превалювали у своїй законній силі над тими, що встановлені судом, тому позовні вимоги підлягають задоволенню вказану відмову належить визнати протиправною, а відповідача слід зобов'язати призначити та виплатити допомогу при народженні дитини за зверненням ОСОБА_2 від 05.09.2016.

Не погодившись з таким рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що постанова суду першої інстанції є необґрунтованою, винесеною з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню та просив прийняти нове рішення, яким скасувати рішення суду першої інстанції.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що позивач є внутрішньо переміщеною особою, яка фактично проживає в м. Мирнограді Донецької області. Даний факт підтверджується також довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 02.09.2016 № , виданою Управлінням. Рішенням Комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженим протоколом № 18 від 02.11.2016, позивачу було відмовлено у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку із не проживанням за вказаною ним адресою у м. Мирнограді. Оскільки Закон України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» від 20.10.2014 № 1706-УІІ, а також Постанова Кабінету Міністрів України від 08.06.2016 № 365 «Деякі питання здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» не визнані неконституційними, вони підлягають виконанню на всій території України. Враховуючи вищевикладене, апелянт вважає, що Управлінням правомірно прийняло рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини на основі чинного законодавства.

Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому згідно пункту 2 частини першої статті 197 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до вимог частини 1 статті 195 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, встановила наступне.

Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про народження (а.с. 6), ОСОБА_2 є матір'ю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка народилася у місті Донецьку.

Згідно з довідкою від 02.09.2016 № (а.с. 7) ОСОБА_2 структурним підрозділом з питань соціального захисту населення у м. Мирнограді Донецької області взято на облік як особу, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції.

Такою ж довідкою за № від 02.09.2016 (а.с. 8) взято на облік і малолітню дитину позивача - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

За відомостями зазначених вище довідок, зареєстроване місце проживання ОСОБА_2 та її дитини АДРЕСА_1, фактичне місце проживання АДРЕСА_2.

05.09.2016 ОСОБА_2 звернулась до відповідача із заявою (а.с. 50), в якій просила призначити їй допомогу при народженні дитини.

Відсутність ОСОБА_2 за адресою, зазначеною в довідці № , м. АДРЕСА_2, встановлена актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 31.10.2016 (а.с. 54). На підставі вказаного акту протоколом № 18 засідання комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 02.11.2016 (а.с. 52) було визначено відмовити ОСОБА_2 у призначенні соціальної виплати.

З урахуванням вищезазначеного висновку комісії і у відповідності з п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08.06.2016 № 365 Управлінням 02.11.2016 було прийняте рішення (а.с. 51) про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини у зв'язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання.

Як зазначив представник позивача у позовній заяві та не заперечила представник відповідача в судовому засіданні, про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини позивач дізналася від свого представника, яка отримала відповідь Управління на адвокатський запит, датовану 23.12.2016 (а.с. 9), в якій зазначено про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини.

Спірним питанням цієї справи є правомірність дій Управління щодо відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини.

Статтею 3 Конституції України закріплене визнання найвищою соціальною цінністю в України людини, її життя і здоров'я, честі і гідності, недоторканності і безпеки, відповідальність держави перед людиною за свою діяльність та головний обовязок держави щодо утвердження і забезпечення прав і свобод людини.

Згідно зі статтею 46 Конституції України, норми якої є нормами прямої дії, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх в разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках передбачених законом.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 Закону України від 26.04.2001 № 2402-III «Про охорону дитинства» (далі - Закон № 2402-III), з метою створення належних матеріальних умов для виховання дітей у сім'ях, держава надає батькам або особам, які їх замінюють, соціальну допомогу, передбачену Законом № 2811-XII та іншими законами України. Зокрема, допомога при народженні дитини є видом державної допомоги сім'ям з дітьми, закріпленим у ст. 3 Закону № 2811-XII.

Як визначено ст.ст. 6, 10, 11 Закону № 2811-XII, документи, необхідні для призначення державної допомоги сім'ям з дітьми, подаються особою, яка претендує на призначення допомоги, самостійно, вказана допомога надається одному з батьків дитини, який постійно проживає разом з дитиною, для призначення допомоги при народженні дитини до органу праці та соціального захисту населення за умови пред'явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, та свідоцтва про народження дитини, подається одним з батьків, з яким постійно проживає дитина, заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, та копія свідоцтва про народження дитини. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини. Вказані норми Закону корелюються з положеннями Порядку призначення і виплати державної допомоги сім'ям з дітьми, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1751 від 27.12.2001 (із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 59 від 04.02.2009.

Судом достовірно встановлено, що ОСОБА_2 як мати дитини ОСОБА_3 особисто звернулася 05.09.2016 із заявою про призначення і виплату їй допомоги при народженні дитини до Управління, надала повний перелік необхідних документів для призначення такої допомоги, звернення відбулося протягом 12 місяців з дня народження дитини. Таким чином, позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Жодних повідомлень про невідповідність або неповноту поданого пакету документів відповідачем позивачеві не спрямовувалось.

Відмовивши позивачеві у призначенні допомоги при народженні дитини, відповідач послався на фактичну відсутність її за адресою, зареєстрованою як фактичне місце проживання внутрішньо переміщеної особи. Так, представником відповідача в судовому засіданні наголошено, що статтею 5 Закону № 2811-XII визначено, що таку допомогу призначають і виплачують органи соціального захисту населення за місцем проживання батьків.

Колегія суддів не може погодитися з вказаною позицією відповідача з огляду на таке.

Право на соціальний захист рівною мірою забезпечене всім громадянам України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Матеріалами справи підтверджується, що позивач і її син є громадянами України, тобто мають такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, оскільки законодавство України не допускає обмеження прав на соціальний захист, зокрема, права на отримання допомоги при народженні дитини, за ознакою місця проживання (перебування).

Відповідно до правової позиції Європейського Суду з прав людини, викладеної у п. 23 рішення «Кечко проти України» від 08.11.2005, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок і дотримані всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах, доки відповідні положення є чинними.

Позивачем ОСОБА_2 доведено її право на отримання державної допомоги при народженні дитини. Реалізація позивачем права на вільний вибір місця проживання в України, гарантованого Законом України від 11.12.2003 № 1382-IV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV), не може позбавляти її права на отримання допомоги при народженні дитини. Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону № 1382-IV, реєстрація міста проживання чи міста перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідачем у справі не надано відомостей, що ОСОБА_2 отримала таку допомогу в іншому органі соціального захисту населення на території України, зокрема, за місцем свого поточного фактичного проживання.

Крім того, суд звертає увагу, що позивачем заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення, а відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом, позивач має право на звернення до органу соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги.

Також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Як вбачається з рішення про відмову ОСОБА_2 у призначенні допомоги при народженні дитини від 02.11.2016, відповідач при відмові керувався п. 13 Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженого постановою КМУ від 08.06.2016 № 365. Водночас, зазначена постанова не є законом, а тому як підзаконний нормативно-правовий акт не може змінювати в бік звуження права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України,в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Таким чином, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не довів в суді правомірність своєї відмови у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини, не навів даних, які б превалювали у своїй законній силі над тими, що встановлені судом, тому позовні вимоги підлягають задоволенню вказану відмову належить визнати протиправною, а відповідача слід зобов'язати призначити та виплатити допомогу при народженні дитини за зверненням ОСОБА_2 від 05.09.2016.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 КАС України, суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

Таким чином, проаналізувавши всі докази у їх сукупності та обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та заперечення відповідача, суд, дійшовши висновку про задоволення позовних вимог, з урахуванням положень статті 11 КАС України, з метою повного захисту законних прав позивача, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог з огляду на таке.

Як встановлено судом, про відмову у призначенні допомоги позивач дізналася з листа відповідача від 23.12.2016, надісланого за адвокатський запит представника позивача адвоката Санамян О.О., при цьому з цієї відповіді (а.с. 9) не вбачається, що до неї додавалася копія рішення про відмову у призначенні допомоги від 02.11.2016, відповідь не містить прямого посилання на факт наявності цього рішення. Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачеві було відомо саме про незадоволення її заяви, але не про конкретний документ, прийнятий за наслідками вирішення вимог. З цих підстав, переслідуючи мету повного захисту порушеного права позивача, колегія суддів погоджується з рішенням місцевого суду, який вважав за необхідне визнати протиправними дії щодо відмови Управління у призначенні ОСОБА_2 допомоги при народженні дитини, скасувати рішення Управління від 02.11.2016 про відмову в призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язати відповідача призначити та здійснити виплату позивачеві допомоги при народженні дитини за її заявою від 05.09.2016.

Статтею 200 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з викладеним доводи апеляційної скарги не приймаються до уваги, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 24, 184, 195, 196, 198, 200, 205, 207, 211, 212, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради - залишити без задоволення.

Постанову Димитровського міського суду Донецької області від 13 березня 2017 року у справі № 226/78/17 за позовом ОСОБА_2 до Управління соціального захисту населення Мирноградської міської ради про визнання протиправною відмову у призначенні допомоги при народженні дитини та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили.

Головуючий: І.В.Сіваченко

Судді: Г.М.Міронова

О.О.Чебанов