Справа № 813/3092/15
Суддя: Костів Михайло Васильович
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 р. Справа № 876/6321/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді Костіва М.В.

суддів Бруновської Н.В., Шавеля Р.М.

за участю секретаря Керод Х.І.

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2015 в справі №813/3092/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бурнафтогазсервіс» до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення рішення,

встановив:

У червні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бурнафтогазсервіс» (надалі позивач, ТзОВ «Бурнафтогазсервіс») звернулося в суд з позовом до Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (надалі відповідач, ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області), в якому просило визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення рішення №000004/22-04 від 13.01.2015 року.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, ДПІ у Личаківському районі м. Львова ГУ ДФС у Львівській області подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нове рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову. Свої вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при ухваленні даної постанови було зроблено висновки, які не відповідають обставинам справи та порушено норми матеріального й процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Вказує, зокрема, на нереальність господарської операції по поставці генератора, оскільки у контрагента позивача ТзОВ «Г.Н.Т. ОСОБА_2 груп» відсутні основні фонди, трудові ресурси; відсутність первинних документів, які підтверджують використання генератора ДГС-25 в господарській діяльності позивача.

У судовому засіданні представник апелянта підтримав апеляційну скаргу з наведених у ній мотивів.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників судового процесу, проаналізувавши доводи апелянта та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, апеляційний суд дійшов переконання, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних мотивів.

Суд встановив та матеріалами справи підтверджується наступне.

На підставі направлення від 05.12.14р. № 979, виданого ДПІ у Личаківському районі м. Львова та наказу від 05.12.14р. № 820, головним державним ревізором-інспектором відділу перевірок з окремих питань ДПІ у Личаківському районі м. Львова ОСОБА_3 на підставі п.п.78.1.1 п.78.1 ст.78 Податкового кодексу України проведена позапланова виїзна перевірка ТзОВ «Бурнафтогазсервіс» з питань правомірності формування податкового зобовязання та податкового кредиту по деклараціях з ПДВ за травень, червень, липень 2014 року.

Результати перевірки оформлені актом № 530/22-04/38821770 від 18.12.14р.

Перевіркою встановлено порушення ТзОВ «Бурнафтогазсервіс» вимог:

- п.186.1 ст.186, п.198.1, п.198.2, п. 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України в результаті чого завищено податковий кредит на суму 173218 грн., в тому числі за травень 2014 року на суму 38665 грн., червень 2014 року на суму 87670 грн., липень 2014 року на суму 46883 грн.;

- п.п. 14.1.185, п.п. 14.1.191 п. 14.1 ст.14; п.185.1, п.188.1 ст. 188 Податкового кодексу України, в результаті чого завищено податкові зобовязання на загальну суму 134553 грн., в тому числі за червень 2014 року на суму 90837 грн., липень 2014 року на суму 43716 грн.

На підставі даного акта ДПІ у Личаківському районі м. Львова винесено оскаржуване податкове повідомлення-рішення № 000004/22-04 від 13.01.14р., яким ТзОВ «Бурнафтогазсервіс» збільшено суму грошового зобовязання з податку на додану вартість в сумі 48331 грн., в тому числі 38665 грн. за основним платежем та 9666 грн. за штрафними санкціями. Таке податкове повідомлення-рішення прийняте відповідачем за результатами виявлених перевіркою порушень податкового законодавства при проведенні господарських операцій з ТзОВ «Г.ОСОБА_2 Груп». Суть порушення полягає у тому, що, на думку податкового органу, господарські операції позивача з вказаним контрагентом фактично не відбувались, відтак, позивачем безпідставно сформовано податковий кредит за такими операціями.

Не погоджуючись із зазначеним вище податковим повідомленням рішенням, позивач оскаржив його до суду.

Задовольняючи адміністративний позов, суд першої інстанції виходив з наступних мотивів, з чим погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до пп.14.1.181 п.14.1 ст.14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобовязання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Згідно з п.198.1 ст. 198 ПК України, право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає, зокрема, у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.

У п.198.2 ст. 198 ПК України визначено, що датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною. Відповідно до п.198.6ст.198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201цього Кодексу.

Водночас, статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999р. №996-XIV, з наступними змінами та доповненнями визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Отже, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

З урахуванням викладеного, для підтвердження даних податкового обліку можуть братися до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, факт здійснення господарських операцій між позивачем та його контрагентом підтверджується наявними в матеріалах справи первинними документами.

Так, 01.04.14р. між ТзОВ «Бурнафтогазсервіс» (Покупець) та ТзОВ «Г.ОСОБА_2 Груп» укладено договір купівлі-продажу товарів № 14-14. Додатком № 1 від 01.04.15р. до вказаного договору сторонами погоджено асортимент, кількість та ціну товарів, які позивач мав намір придбати у цього контрагента.

На виконання умов договору Продавець - ТзОВ «Г.ОСОБА_2 Груп» передав у власність Покупцю - ТзОВ «Бурнафтогазсервіс» генератор дизельний ДГС-25 (АД20-Т/400М2) загальною вартістю 231987 грн., що підтверджується видатковими накладними № РН-54/5 від 14.05.14р., № РН-55/5 від 20.05.14р. та податковими накладними № 54 від 14.05.14р., № 55 від 20.05.14р. Оплата за вказаний генератор проведена позивачем в повному обсязі, що підтверджується висновками акта перевірки та наявними у справі копіями платіжних доручень № 37 від 14.05.14р. та № 46 від 20.05.14р.

Доставка генератора здійснювалась в розібраному вигляді автомобілем марки Мерседес ДНЗ ВС3456ЕН (автомобільний перевізник ОСОБА_4П.), що підтверджується товарно-транспортними накладними № Р001 від 14.05.14р. та №Р002 від 20.05.14р.

Згідно з наказом директора ТзОВ «Бурнафтогазсервіс» № 5-ОЗ від 20.05.14р. придбаний у ТзОВ «Г.ОСОБА_2 Груп» дизельний генератор ДГС-25 введено в експлуатацію та передано за місцем будівництва свердловини Славецька-11. На будівництво свердловини № 11 Славецька Чеканської площі позивачем укладено з ПрАТ «Газінвест» договір підряду № 08-10-13 від 18.11.13р. Використання позивачем генератора в процесі будівництва вказаної свердловини підтверджується також долученою до матеріалів справи копією акта приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів від 20.05.14р.

Досліджені в судових засіданнях бухгалтерські та первинні документи складені з дотриманням належної форми та змісту, не містять ознак дефектності.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що досліджені в судовому засіданні докази підтверджують реальність здійснення позивачем господарських операцій з ТзОВ «Г.ОСОБА_2 Груп», а отже податковий кредит та витрати за наслідками цих операцій позивачем сформований правомірно.

Щодо посилань апелянта на акт перевірки ДПІ у Печерському районі м. Києва № 1388/26-55-22-07/38703613 від 16.05.14р. «Про неможливість проведення зустрічної звірки ТзОВ «Г.ОСОБА_2 Груп» щодо підтвердження господарських відносин з платниками податків за період з 01.02.14р. по 30.04.14р.», то суд першої інстанції підставно не взяв його до уваги, оскільки такий не охоплює періоду, коли відбулась поставка генератора ДГС-25 (травень 2014 року), а, відтак, не підтверджує висновок контролюючого органу про нереальність господарських операцій контрагентів.

Натомість письмовими доказами (первинними документами), що містяться в матеріалах справи, підтверджується реальність господарських операцій позивача з його контрагентом, а також використання придбаного товару у власній господарській діяльності.

Згідно з положеннями частини 2 статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Суд акцентує увагу на тому, що відповідно до частини 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Такий підхід узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини. Так, у пункті 110 рішення від 23 липня 2002 року у справі «Компанія «Вестберґа таксі Актіеболаґ» та Вуліч проти Швеції» визначив, що «...адміністративні суди, які розглядають скарги заявників стосовно рішень податкового управління, мають повну юрисдикцію у цих справах та повноваження скасувати оскаржені рішення. Справи мають бути розглянуті на підставі поданих доказів, а довести наявність підстав, передбачених відповідними законами, для призначення податкових штрафів має саме податкове управління.».

В той же час, податковим органом під час розгляду адміністративної справи не наведено об'єктивних доводів щодо наявності в діях позивача ознак неправомірності, не надано доказів узгодженості дій позивача з недобросовісними платниками податків (постачальниками) з метою незаконного отримання податкової вигоди, як і не доведено правомірності оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеній постанові, у зв'язку з чим підстав для її скасування немає.

Відповідно до ст.200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд

ухвалив:

Апеляційну скаргу Державної податкової інспекції у Личаківському районі м. Львова Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 16.11.2016 в справі №813/3092/15 без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом 20-ти днів після набрання нею законної сили, а у разі складення такої в порядку ч. 3 ст. 160 КАС України, протягом того ж строку з часу складення в повному обсязі.

Головуючий суддя Костів М.В.

Судді Бруновська Н.В.

ОСОБА_5

Повний текст ухвали складено 13.04.2017 року.