Справа № 591/246/17
Суддя: Зеленський В.В.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 р. Справа № 591/246/17
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Зеленського В.В.

Суддів: Чалого І.С. , Пянової Я.В.

за участю секретаря судового засідання Городової А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2017р. по справі № 591/246/17

за позовом ОСОБА_1

до Міністерства оборони України

про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

17.01.2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1, позивач) звернувся до Зарічного районного суду м. Суми з адміністративним позовом до Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправною відмову Міністерства оборони України у призначені ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги, як військовослужбовцю, який отримав III групу інвалідності що настала внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, відповідно Постанови Кабінету ОСОБА_2 України від 25 грудня 2013 року № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» та статей 16 - 16-3 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей;

- зобов'язати Міністерство оборони України (03168. м. Київ, пр-кт Повітрофлотський,6) здійснити ОСОБА_1 нарахування одноразової грошової допомоги у звязку з встановленням III групи інвалідності, що настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, відповідно ст. 16-16-3 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Постанови Кабінету ОСОБА_2 України від 25 грудня 2013 року №975.

Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 07 лютого 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправним відмову Міністерства оборони України в призначенні та виплаті ОСОБА_1 одноразової грошової допомоги внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Зобовязано Міністерство оборони України призначити та нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу в зв'язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, повязаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідач, Міністерство оборони України, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, в якій просило постанову Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2017 року по адміністративній справі №591/246/17, винесену за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають істотне значення для вирішення справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи,, які суд вважав встановленими, допущення істотних порушень норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті та винесення незаконного судового рішення.

У відповідності до ч. 1 ст. 195 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 та ч. 1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 06.04.2017 року за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 під час проходження військової служби у Збройних силах в Демократичній Республіці Афганістан в частині польова пошта 65753 в період з 22 червня 1983 року по 26 грудня 1984 року був нагороджений медаллю «За відвагу» згідно Указу ПВС СРСР від 05 квітня 1985 року.

ОСОБА_1 отримав поранення, ЗЧМТ у вигляді після травматичної та дисциркулярної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., захворювання повязані з виконанням обовязків військової служби під час перебування у країнах, де велися бойові дії.

Позивачу МСЕК визначено ІІІ групу інвалідності, що настала внаслідок поранення під час військової служби під час перебування у країнах, де велися бойові дії.

На звернення позивача з приводу виплати одноразової грошової допомоги комісією Міністерства оброни України з розгляду питань, повязаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги було повернуто документи у звязку з тим, що відсутні документи, що свідчать про причину та обставини поранення.

Позивач, не погодившись з відмовою Міністерства оборони України у призначенні одноразової грошової допомоги, як військовослужбовцю, який отримав III групу інвалідності що настала внаслідок захворювання пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, звернувся до суду.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з наявності підстав для повного задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання відмови протиправною та зобовязання вчинити певні дії.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ст. 41 Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Згідно ст.1 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" соціальний захист військовослужбовців діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

Згідно статті 1-2 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв'язку з особливим характером військової служби, яка пов'язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 3 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" дія цього Закону поширюється на військовослужбовців, які стали інвалідами внаслідок захворювання, пов'язаного з проходженням військової служби, чи внаслідок захворювання після звільнення їх з військової служби, пов'язаного з проходженням військової служби, та членів їх сімей, а також членів сімей військовослужбовців, які загинули, померли чи пропали безвісти.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Частиною другою ст. 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) передбачено, що у разі поранення (контузії, травми або каліцтва), заподіяного військовослужбовцю під час виконання ним обов'язків військової служби, а також інвалідності, що настала в період проходження військової служби або не пізніше ніж через три місяці після звільнення зі служби чи після закінчення цього строку, але внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби, залежно від ступеня втрати працездатності йому виплачується одноразова грошова допомога в розмірі до п'ятирічного грошового забезпечення за останньою посадою в порядку та на умовах, визначених Кабінетом ОСОБА_2 України.

З аналізу наведених норм Закону вбачається, що право на отримання вказаної допомоги після звільнення з військової служби мають особи, які отримали інвалідність внаслідок захворювання або нещасного випадку, що мали місце в період проходження військової служби незалежно від часу настання інвалідності.

Зазначена позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у рішенні Верховного Суду України від 18 листопада 2014 року справа № 21-466а14.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

При цьому, застосування статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" пов'язується не з фактом звільнення позивача зі служби, а з часом встановлення йому інвалідності внаслідок ушкодження здоровя, що мало місце в період проходження військової служби, незалежно від строку, що минув після звільнення з військової служби.

Згідно довідки до акту огляду МСЕК серії 12 ААА№154608 позивачу встановлено III групу інвалідності внаслідок поранення та захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії (аркуш справи 23).

При цьому, підтвердженням причинного звязку встановлення інвалідності позивачу та виконанням обовязків військової служби є витяг з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного звязку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця 752 від 18 березня 2014 р. (аркуш справи 12).

Постановою Кабінету ОСОБА_2 України від 25 грудня 2013 року № 975 було затверджено Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві.

Пунктом 6 вищевказаного Порядку передбачено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується: військовослужбовцю, інвалідність якого настала внаслідок поранення (контузії, травми або каліцтва), отриманого ним під час виконання обов'язків військової служби або внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням ним обов'язків військової служби, чи встановлення інвалідності особі після її звільнення з військової служби внаслідок зазначених причин.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що у зв'язку із встановленням позивачу ІІІ групи інвалідності, що настала внаслідок виконання обов'язків військової служби в країнах де велись бойові дії, він має право на одноразову грошову допомогу згідно з приписами ч.2 ст.16 Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей.

На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про визнання протиправною відмову Міністерства оборони України в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги як особі звільненої з військової служби, інвалідність якої настала внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах де велись бойові дії.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з оскаржуваною постановою суду першої інстанції в частині зобов'язання Міністерства оборони України призначити та нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу в зв'язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії, з огляду на таке.

Згідно зі змістом Рекомендації Комітету ОСОБА_2 Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом ОСОБА_2 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд, перевіряючи рішення, дію чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень на відповідність закріпленим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, не втручається у дискрецію (вільний розсуд) суб'єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями. Завдання адміністративного судочинства полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше було б порушено принцип розподілу влади.

Принцип розподілу влади заперечує надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного судочинства завжди є контроль легальності.

Іншими словами, під дискреційним повноваженням розуміють таке повноваження, яке надає певний ступінь свободи адміністративному органу при прийнятті рішення, тобто, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибрати один з кількох варіантів рішення.

Виходячи зі змісту положень КАС України щодо компетенції адміністративного суду, останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які законодавством віднесені до компетенції цього органу державної влади.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що належним способом захисту прав позивача є зобов'язання Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та нарахування ОСОБА_1 грошової допомоги в зв'язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Відповідно до ч. 1 ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права (ч. 2 ст. 159 КАС України).

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно зясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ч. 3 ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України).

Відповідно до ч. 3 ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову суду.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п. 3 ст. 198, ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Постанову Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2017р. по справі №591/246/17 скасувати в частині зобов'язання Міністерства оборони України призначити та нарахувати ОСОБА_1 грошову допомогу в зв'язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

Прийняти в цій частині нову постанову, якою зобов'язати Міністерство оборони України розглянути питання щодо призначення та нарахування ОСОБА_1 грошової допомоги в зв'язку з настанням інвалідності внаслідок захворювання, пов'язаного з виконанням обов'язків військової служби при перебуванні в країнах, де велись бойові дії.

В іншій частині постанову Зарічного районного суду м. Суми від 07.02.2017р. по справі №591/246/17 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та не підлягає оскарженню.

Головуючий суддя ОСОБА_3
Судді ОСОБА_4 ОСОБА_5
Повний текст постанови виготовлений 10.04.2017 р.