Справа № 2-а/609/47/16,609/1633/16-а
Суддя: Старунський Дмитро Миколайович
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 року № 876/2567/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Старунського Д.М.,

суддів Багрія В.М., Рибачука А.І.,

за участю секретаря судового засідання Лемцьо І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу Кременецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області на постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 31 січня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Кременецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області про визнання неправомірним рішення про припинення виплати пенсії та зобов'язання поновити виплату пенсії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 26.12.2016 звернувся в суд з адміністративним позовом до Кременецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області, в якому просив визнати протиправними дій відповідача щодо припинення виплати пенсії з 10 листопада 2015 року та зобовязати відповідача поновити позивачу виплату пенсії як державному службовцю з 10 листопада 2015 року в повному обсязі.

Постановою Шумського районного суду Тернопільської області від 31 січня 2017 року адміністративний позов задоволено. Визнано дії управління Пенсійного Фонду України в Шумському районі про припинення із 10 листопада 2015 року виплати пенсії по віку ОСОБА_1 неправомірними. Зобовязано Кременецьке обєднане управління Пенсійного Фонду України Тернопільської області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії по віку із 10 листопада 2015 року. Постанову суду в частині виплати пенсії у межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції Кременецьке об'єднане управління Пенсійного фонду України Тернопільської області оскаржило його в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що позивач, отримуючи пенсію, призначену відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування», на даний час працює на посаді державного службовця, а отже дія Закону України від 2 березня 2015 року № 213-VІІІ, Закону України від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ, в частині встановленого обмеження щодо отримання пенсії особами у період роботи на нього поширюється в повному обсязі, а саме, з 01 квітня 2015 року по 31 грудня 2016 року. За таких обставин, враховуючи зміни в законодавстві, якими врегульовано відносини в сфері пенсійного забезпечення, з 10 листопада 2015 року виплата пенсії ОСОБА_1 відповідачем припинена правомірно.

Пунктом 2 розділу 3 «Прикінцеві положення» Закону України від 2 березня 2015 року № 213- VІІІ передбачає, що виплати пенсії працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів, незалежно від часу призначення пенсії. Даний ОСОБА_2 є чинним, не визнавався неконституційним, а тому Кременецьке обєднане управління ПФУ Тернопільської області діяло на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі Законом України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» зі змінами, внесеними Законом України від 02 березня 2015 року №213-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення». Таким чином, правових підстав для поновлення виплати пенсії позивачу з 10 листопада 2015 року не має.

Особи, які беруть участь в справі, в судове засідання не зявилися, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, тому відповідно до ч.1 ст.41, ч.4 ст. 196 КАС України суд розглядає справу за їхньої відсутності без здійснення фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та матеріалами справи підтверджується, що позивач перебуває на обліку в управлінні Пенсійного фонду України в Шумському районі Тернопільської області та отримував пенсію по віку, призначену відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» із 13.07.2013 по 10.11.2015, при стажі роботи 28 років 08 місяців 17 днів , із заробітної плати за період з квітня 2002 року по грудень 2007 року.

З 10 листопада 2015 року управлінням Пенсійного фонду України в Шумському районі припинено позивачу виплату пенсії за віком, яка призначена з 13.07.2013.

Листом № 8/м -11 від 27 травня 2016 року відповідач відмовив позивачу у відновленні виплати пенсії із 10.11.2015 з посиланням на ОСОБА_2 України від 02 березня 2015 року №213-8 та повідомив про відсутність права на отримання пенсії, зокрема, щодо неможливості одночасного перебування на роботі в органах місцевого самоврядування та отримання пенсії.

Згідно трудової книжки серії БТ-1 № 1601451 від 20 лютого 1997 року позивач із 10.11.2015 працює на посаді голови Великозагайцівської сільської Ради Шумського району Тернопільської області, із збереженням раніше присвоєного 7 рангу посадової особи органів місцевого самоврядування.

08.10.2013 ОСОБА_1 Пенсійним фондом України видано пенсійне посвідчення серії ААЗ №777247 № НОМЕР_1.

Задовольняючи адміністративний позов суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 02 березня 2015 року №213-УІІІ, який скасовує норми щодо пенсійного забезпечення осіб, які працюють в органах місцевого самоврядування, прийнятий через кілька років після призначення позивачу вказаної пенсії, не може бути підставою для невиплати пенсії позивачу, оскільки обмежує права на соціальне забезпечення. передбачені Конституцією України.

Не заперечуючи право позивача на отримання призначеної пенсії, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

1 квітня 2015 року набув чинності ОСОБА_2 України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213- VІІІ (далі - ОСОБА_2 № 213- VІІІ).

Частину 1 статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» доповнено реченням такого змісту: «Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України «Про статус народного депутата України», «;Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється».

Відповідно до пункту 2 розділу Прикінцевих положень Закону №213-VІІІ від 2 березня 2015 року порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Пунктом п'ятим Прикінцевих положень Закону № 213-VIIІ передбачено, що у разі неприйняття до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, на загальних підставах з 1 червня 2015 року скасовуються норми щодо пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії/щомісячне довічне грошове утримання призначаються відповідно до зазначених вище законів

ОСОБА_2 № 213-VIIІ не скасовано, його положення не визнано неконституційними, а до 1 червня 2015 року закону щодо призначення всіх пенсій, у тому числі спеціальних, прийнято не було, то, відповідно, з вказаної дати скасовано норми пенсійного забезпечення осіб, яким пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) призначаються, зокрема, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Таким чином колегія суддів дійшла висновку, що з 1 червня 2015 року особи, яким пенсії (довічне грошове утримання) призначаються, зокрема, згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», втратили право на пенсійне забезпечення відповідно до вказаного Закону, і з цієї дати їм повинна бути відновлена виплата пенсії за віком, призначена відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2016 року №21-948а16.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позбавлення позивача права на отримання раніше призначеної пенсії є звуженням його конституційного права на соціальний захист і порушує його конституційні права на соціальний захист, а тому позов є обгрунтований.

Проте, судом першої інстанції не враховано вказану вище позицію Верховного Суду України, що з 1 червня 2015 року особам, які займають відповідні посади в державних органах, органах самоврядування, і яким пенсії (довічне грошове утримання) призначені, зокрема, згідно з Законом України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «Про державну службу», «Про службу в органах самоврядування», «Про прокуратуру», «Про судоустрій і статус суддів», пенсії не виплачуються. Поновлення виплат здійснюється тільки після звільнення з посади.

Отже, припинення пенсійних виплат таким особам здійснюється тільки у випадках , коли вони отримували пенсію за вислугою років, згідно вказаних вище законів.

З матеріалів справи видно, що позивач отримує пенсію по віку, призначену відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV, що унеможливлювало припинення таких пенсійних виплат уже з підстав призначення пенсії згідно цього Закону.

Крім того, необхідно зазначити, що поза увагою суду першої інстанції залишилось також питання строків звернення до суду.

Позивач звернувся до суду лише 26 грудня 2016 року, тобто позовні вимоги за період до 25 червня 2016 року заявлені ним після спливу шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України. Обставин, які б свідчили про поважність причин пропуску строку звернення до суду ним зазначено не було.

Відповідно до частини першої статті 100 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд за заявою особи, яка його подала, не знайде підстав для поновлення строку, про що постановляється ухвала.

Отже, встановивши, що позовна заява подана до суду після спливу шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України, та без викладу обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд першої інстанції повинен був частину вимог заявлених поза межами строку давності залишити без розгляду.

Отже, позовні вимоги за період з 10.11.2015 по 25.06.2016 включно, слід залишити без розгляду.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, доводи апеляційної скарги частково спростовують висновки суду першої інстанції, що відповідно до пункту 4 частини першої статті 202 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нової постанови про часткове задоволення позовних вимог з наведених вище мотивів.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 202 п. 4, 205 ч. 2, 207, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Кременецького об'єднаного управління Пенсійного фонду України Тернопільської області задовольнити частково.

Постанову Шумського районного суду Тернопільської області від 31 січня 2017 року у справі № 609/1633/16-а скасувати та прийняти нову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії по віку за період з 10.11.2015 по 25.06.2016 залишити без розгляду.

Визнати дії управління Пенсійного Фонду України в Шумському районі про припинення виплати пенсії по віку ОСОБА_1 неправомірними.

Зобовязати Кременецьке обєднане управління Пенсійного Фонду України Тернопільської області поновити виплату ОСОБА_1 пенсії по віку із 26 червня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення.

На постанову може бути подано касаційну скаргу безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання нею законної сили.

Головуючий суддя Д.М.Старунський

Судді В.М. Багрій

ОСОБА_3

Постанова у повному обсязі складена 10.04.2017 року.