Справа № 826/26834/15
Суддя: Шурко О.І.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
06 квітня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого Шурка О.І.,
суддів Василенка Я.М., Степанюка А.Г.,
при секретарі Дуденкові О.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2016 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Військової частини НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_2 ) про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, -
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2016 р. адміністративний позов задоволено частково: зобов`язано військову частину НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (посадовий оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію), одноразові додаткові види грошового забезпечення) в розмірах відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 з 15.04.2015 року до 29.12.2015 року включно; в іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.
В апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи по суті.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 18.03.2014 ОСОБА_1 було призвано на військову службу згідно Указу Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».
Як вбачається з витягу із наказу першого заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України (по стройовій частині) № 49 від 06.07.2014 сержанта ОСОБА_1 , номера обслуги 2 зенітного артилерійського відділення зенітного взводу роти вогневої підтримки вважати таким, що 06.07.2014 року прибув у службове відрядження до складу сил та засобів, які залучаються та беруть участь в Антитерористичній операції на території Донецької та Луганської областей, з метою виконання службових (бойових завдань).
В подальшому, як вбачається з довідки Військової частини-польова пошта НОМЕР_3 №626 від 15.09.2014 року, 19.08.2014 року сержант ОСОБА_1 одержав осколчасте поранення лівої стопи, відкритий осколчатий прелом 2-3-4 плюсневих костей правої стопи.
З вищевказаної довідки вбачається, що поранення отримане позивачем під час виконання обов`язків військової служби в зоні АТО.
У період з 19.08.2014 по 24.10.2015 позивач знаходився на лікуванні, що підтверджується довідками військово-лікарських комісій та виписними епікризами, наявними в матеріалах справи.
Згідно витягу з наказу командира військової частини ПП НОМЕР_3 № 92 від 15.04.2015, сержанта ОСОБА_1 , вогнеметника вогнеметного відділення мотопіхотної роти, який продовжує лікування, витягом з наказу №70-РС від 15 квітня 2015 командира 72 окремої гвардійської механізованої бригади, з 15.04.2015 виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення та зараховано розпорядженням командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 , на час перебування у розпорядженні до списків військової частини польова пошта НОМЕР_2 .
На підставі наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 від 15.04.2015 №92 позивача розраховано грошовим забезпеченням по день виключення зі списків військової частини, а саме по 15.04.2015 включно, у тому числі за додатковими видами грошового забезпечення.
Згідно витягу із наказу командира НОМЕР_4 окремої гвардійської механізованої бригади №94-РС від 02.06.2015, сержанта ОСОБА_1 звільнено з військової служби відповідно до статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу».
25.06.2015 військовою частиною польова пошта НОМЕР_3 видано припис №2854, яким сержанту ОСОБА_1 запропоновано 25.06.2015 вибути в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 . Підставою зазначено наказ №70-РС від 15 квітня 2015 командира 72 окремої гвардійської механізованої бригади.
Також судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №373 від 28.12.2015, сержанта ОСОБА_1 , призваного по мобілізації та який прибув з військової частини польова пошта НОМЕР_3 для подальшого проходження служби, з 28.12.2015 зарахувати до списків особового складу частини, та вважати таким, що знаходиться в розпорядженні командира військової частини.
Відповідно до витягу з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №374 від 29.12.2015, сержанта ОСОБА_1 , який знаходиться у розпорядженні командира військової частини, звільненого наказом командира 72 окремої механізованої бригади від 02.06.2015 року 94-рс у запас за пунктом 4 Указу Президента України від 06.05.2015 №254/2015 «Про часткову мобілізацію», вважати, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до Деснянського РВК м. Києва.
З 29.12.2015 виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Вважаючи, що Міністерство оборони України протиправно не виплачувало грошове забезпечення ОСОБА_1 за одинадцять місяців, а саме з січня 2015 року по грудень 2015 року, останній звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання військову частину НОМЕР_1 (ПП НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (посадовий оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію), одноразові додаткові види грошового забезпечення) в розмірах відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої Наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 №260 з 15.04.2015 року до 29.12.2015 року включно.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції, аргументуючи свою позицію наступним.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни регулює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-ХІІ від 25.03.1992 р.
Статтею 2 Закону України №2232-ХІІ визначено, що військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Порядок проходження громадянами України військової служби, їх права та обов`язки визначаються цим Законом, іншими законами, відповідними положеннями про проходження військової служби громадянами України, які затверджуються Президентом України, та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно з частиною четвертою статті 2 Закону України №2232-ХІІ, одним з видів військової служби є військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Частиною першою статті 39 Закону України №2232-ХІІ закріплено, що призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації проводиться в порядку, визначеному цим Законом та Законом України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".
Звільнення з військової служби військовослужбовців, призваних під час мобілізації, в особливий період, у разі оголошення демобілізації здійснюється відповідно до підпункту "ґ" частини другої статті 26 цього Закону.
Як свідчать матеріали справи, позивач проходив військову службу на підставі Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» №303 від 17.03.2014 р.
Відповідно до п.6 Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 14 січня 2015 року № 15/2015 постановлено Міністерству оборони України, Міністерству внутрішніх справ України, Службі безпеки України, Адміністрації Державної прикордонної служби України провести звільнення військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 "Про часткову мобілізацію", у визначені терміни, але не пізніше ніж за 10 діб до закінчення однорічного строку їх перебування на військовій службі, та перевезення звільнених військовослужбовців до місць проживання (перебування).
Цим же Указом постановлено провести у період з 18 березня по 1 травня 2015 року звільнення в запас (демобілізацію) військовослужбовців, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року N 303 "Про часткову мобілізацію" (пункт 4).
Тобто відповідно до цього Указу демобілізації підлягають лише військовослужбовці, які були призвані на військову службу під час мобілізації, і саме на особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальній та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-ХІІ, соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з пунктом 1 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення (пункт 2 статті 9 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ).
Постановою Кабінету Міністрів України від 09.04.2014 №111 Про питання грошового забезпечення військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, встановлено, що з 18 березня 2014 р. військовослужбовцям, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, грошове забезпечення виплачується в порядку та розмірах, установлених для осіб офіцерського складу, осіб рядового сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом.
Розміри посадових окладів, окладів за військовими званнями, додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців установлюються відповідно до чинного законодавства.
Підпунктом 1.3.1 розділу І Інструкції встановлено, що грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується військовослужбовцям, які займають посади, передбачені штатами та штатними розписами (далі - штати) у апараті Міністерства оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини).
Положеннями пункту 1.10 розділу І Інструкції закріплено, що грошове забезпечення, що належить військовослужбовцю і своєчасно не виплачене йому або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього, але не більше ніж за три роки, що передували зверненню за одержанням грошового забезпечення.
Виплата одноразових додаткових видів грошового забезпечення здійснюється, якщо звернення про їх отримання надійшли до закінчення трьох років із дня виникнення права на їх отримання.
Відповідно до пункту 1.12 розділу І Інструкції, у разі виникнення спірних питань щодо нарахування належного грошового забезпечення фінансові органи до з`ясування (уточнення) у фінансовому органі вищого рівня порядку виплати здійснюють виплату безспірно належного військовослужбовцю грошового забезпечення.
Абзацом першим пункту 9.1 розділу ІХ Інструкції встановлено, що особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, звільненим від посад, які вони займають (у тому числі у зв`язку з переходом військової частини на новий штат, частковою зміною штату), із дня, наступного за днем звільнення від займаних посад (скорочення штатної посади), протягом двох місяців виплачується грошове забезпечення, яке військовослужбовець отримував за штатною посадою на день звільнення з посади (скорочення).
Згідно з абзацом шостим пункту 9.1 Інструкції, після закінчення перших двох місяців (та в разі неприйняття відповідних рішень щодо продовження виплати грошового забезпечення) військовослужбовцям виплачуються тільки оклади за військовими званнями.
Підпунктами 9.5.1, 9.5.2 та 9.5.4 пункту 9.5 Інструкції закріплено, що під час визначення права на грошове забезпечення в передбачені абзацом першим пункту 9.1 цієї Інструкції строки не зараховуються періоди перебування військовослужбовців на лікуванні в лікарняних закладах, у санаторно-курортних закладах, куди військовослужбовці після перебування на лікуванні в лікарняних закладах направлені згідно з висновком військово-лікарської комісії та у відпустці для лікування у зв`язку з хворобою згідно з висновком військово-лікарської комісії.
Пунктом 2 статті Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ закріплено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Виплата військовослужбовцям зазначеної в цьому пункті одноразової грошової допомоги при звільненні їх з військової служби здійснюється Міністерством оборони України, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями та правоохоронними органами за рахунок коштів Державного бюджету України, передбачених на їх утримання.
Військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, виплата одноразової грошової допомоги, передбаченої цим пунктом, здійснюється за період такої служби з дня їхнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої військової служби, на якій вони перебували у мирний час, за винятком тих осіб, які при звільненні з військової служби у мирний час не набули права на отримання такої грошової допомоги. Зазначена допомога виплачується на день демобілізації таких військовослужбовців. Умови та порядок виплати одноразової грошової допомоги військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, визначаються Кабінетом Міністрів України.
Пунктом 1.3 Інструкції №260 передбачено, що грошове забезпечення згідно з цією Інструкцією виплачується: 1.3.1. військовослужбовцям, які займають посади, передбачені штатами та штатними розписами (далі - штати) у апараті Міністерства оборони України, Генеральному штабі Збройних Сил України, органах військового управління, з`єднаннях, військових частинах, вищих військових навчальних закладах та військових навчальних підрозділах вищих навчальних закладів, установах та організаціях Збройних Сил України (далі - військові частини); 1.3.4. військовослужбовцям, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників) (далі - перебувають у розпорядженні), а також які звільнені від посад без зарахування у розпорядження, у тому числі у зв`язку зі скороченням штатних посад (далі - звільнені від посад).
Військовослужбовцям, тимчасово прикомандированим до інших військових частин, грошове забезпечення в цих військових частинах виплачується, якщо прикомандирування дозволено Міністром оборони України, його першим заступником та заступниками, начальником Генерального штабу-Головнокомандувачем Збройних Сил України, командувачами видів Збройних Сил України відповідно до повноважень (п. 1.4).
Викладене свідчить про те, що у Міністерства оборони України відсутній обов`язок виплати грошового забезпечення позивачу, що і було вірно враховано судом першої інстанції при винесені рішення.
Крім того, як вбачається з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 №373 від 28.12.2015, сержанта ОСОБА_1 , призваного по мобілізації та який прибув з військової частини ПП НОМЕР_3 для подальшого проходження служби, з 28.12.2015 зарахувати до списків особового складу частини, та вважати таким, що знаходиться в розпорядженні командира військової частини.
Однак, як свідчать матеріали справи посадовими особами військової частини польова пошта НОМЕР_3 , НОМЕР_2 не виконано наказу, щодо зарахування ОСОБА_1 у розпорядження військової частини НОМЕР_2 .
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що судом першої інстанції не надано оцінки тому факту, що ОСОБА_1 до військової частини польова пошта НОМЕР_2 з рапортом чи заявою про продовження виплати грошового забезпечення не звертався, до цієї військової частини розпоряджень з органу вищого військового управління вищого рівня не надходило, тому у відповідних посадових осіб (командування) військової частини польова пошта НОМЕР_2 відсутні підстави здійснення виплат з грошового забезпечення на користь ОСОБА_1 .
Крім того, апелянт зазначив, що надані позивачем ОСОБА_1 документи про проходження лікування мають суперечливий характер, зокрема щодо дат (термінів) проходження лікування, діагнозу, відсутні відповідні накази про результати службового розслідування по травмі ОСОБА_1 .
Зважаючи на викладені доводи, колегія суддів звертає увагу на наступне.
Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 70 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Так, ОСОБА_1 як доказ зарахування його в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 надав копію витягу з наказу від 15.04.2015 N9 92 тво командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 ОСОБА_2 згідно з яким ОСОБА_1 «витягом з наказу № 70-РС від 15 квітня 2015 року командира 72 окремої гвардійської механізованої бригади, з 15 квітня 2015 року виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, який продовжує лікування, зараховано в розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 , на час перебування у розпорядженні зарахувати до списків військової частини польова пошта НОМЕР_2 ».
Крім того, факт зарахування ОСОБА_1 у розпорядження командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 та на всі види забезпечення до військової частини польова пошта НОМЕР_2 підтверджується листами начальника Центрального управління Військової служби правопорядку від 18.09.201 5 № 91/кд/4961 та від 01.10.2015 № 91/кд/5242 та іншими документами, які містяться в матеріалах справи та були досліджені колегією суддів апеляційного суду.
У матеріалах справи міститься лист від 10.10.2015 № 91/кд/5242 з якого вбачається, що станом на 28.09.2015 посадовими особами військової частини польова пошта НОМЕР_3 , НОМЕР_2 не виконано наказу, щодо зарахування ОСОБА_1 у розпорядження військової частини НОМЕР_2 .
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки ОСОБА_1 знаходився у розпорядженні командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 , то він не повинен відповідати за недисциплінованість та неналежне виконання посадовими особами цієї частини своїх службових обов`язків, зокрема, передбачених розділом 6 «Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України», затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014.
Крім того, після отримання поранення ОСОБА_1 до 24.10.2015 знаходився на лікуванні в травматологічних відділеннях військової частини НОМЕР_5 (військово-медичний клінічний центр Північного регіону м. Харків), військової частини НОМЕР_6 (м. Ірпінь, Київська область), клініці медичної компанії «ііауа» (м. Київ), що підтверджується виписними епікризами, довідками військово-лікарських комісій. Крім того, він знаходився на лікуванні у військовому клінічному санаторії «Хмільник» та проходив курс реабілітації в Республіці Словаччина, що також підтверджується довідкою і епікризом.
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачі під час судового розгляду не ставили під сумнів видання наказу від 15.04.2015 № 92; не вжили заходів, за наявності підстав, до його скасування; не звернулися з цього приводу до суду із зустрічною позовною заявою. У зв`язку з цим, апелянт не довів те, що на час розгляду справи цей наказ є недійсним.
Це ж саме стосується і проходження лікування ОСОБА_1 .
Відповідно до свідоцтва про хворобу № 2386 від 14.08.2015 гарнізонної військово-лікарської комісії Головного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» отримані ОСОБА_1 поранення, захворювання дійсно пов`язані із захистом Батьківщини.
Як вбачається з матеріалів справи, на даний час ОСОБА_1 є інвалідом 3 групи.
Що ж стосується відсутності відповідних наказів про результати службового розслідування по травмі ОСОБА_1 , як про це зазначено в апеляційній скарзі, то до справи ОСОБА_1 долучено копію довідки від 15.09.2014 № 626 командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 та начальника медичної служби про обставини отримання осколочного поранення ОСОБА_1 . Наказ про результати службового розслідування по травмі ОСОБА_1 ні Міністерство оборони України, ні військові частини НОМЕР_3 та В 0849 суду не надали.
Проаналізувавши вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про зобов`язання військової частини НОМЕР_1 (пп НОМЕР_2 ) виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення (посадовий оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премію), одноразові додаткові види грошового забезпечення) в розмірах відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Апелянт не надав до суду належних доказів, які б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а постанову суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206 КАС України, суд
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 10 листопада 2016 р. - без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядок і строки, визначені ст. 212 КАС України.

Головуючий:

Судді:

Повний текст ухвали виготовлено 11.04.2017.

Головуючий суддя Шурко О.І.

Судді: Степанюк А.Г.

Василенко Я.М.