Справа № 640/19128/16-а
Суддя: Чалий І.С.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 р.Справа № 640/19128/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Чалого І.С.

Суддів: Пянової Я.В. , Зеленського В.В.

за участю секретаря судового засідання Городової О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Харкова на постанову Київського районного суду м. Харкова від 14.02.2017 по справі № 640/19128/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Харкова

про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1, позивачка) звернулася до Київського районного суду м. Харкова з адміністративним позовом, в якому просила визнати протиправними дії управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова щодо відмови їй зарахувати стаж роботи викладачем з класу фортепіано в дитячій школі № 6 ім. М.В. Лисенка м. Харкова до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислуги років; зобов'язати відповідача зарахувати трудовий стаж роботи викладачем з класу фортепіано в дитячій школі № 6 ім. М.В. Лисенка м. Харкова з 01.09.2007 р. по 31.05.2008 р. та з 15.09.2008 р. по 29.09.2012 р. до стажу роботи, що дає право на пенсію за вислугу років та призначити їй пенсію з часу звернення з заявою про призначення пенсії - з 08.06.2016.

Постановою Київського районного суду м. Харкова від 14 лютого 2017 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено в повному обсязі.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищевказане рішення та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В апеляційній скарзі відповідач посилається на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного рішення, порушення судом першої інстанції норм матеріального права, що є підставою для скасування постанови суду першої інстанції. В обгрунтування апеляційної скарги вказав, що посада викладача по класу фортепіано позашкільних навчальних закладів згідно Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, не передбачена, тому ОСОБА_1 правомірно відмовлено в призначенні пенсії за вислугу років.

У судове засідання суду апеляційної інстанції сторони не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. До початку судового розгляду до суду апеляційної інстанції сторони надали письмові клопотання про розгляд справи без їх участі.

Неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час і місце апеляційного розгляду, відповідно до ч. 4 ст. 196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі по тексту КАС України), не перешкоджає судовому розгляду справи.

Відповідно до ч.6 ст. 12 та ч.1 ст. 41 КАС України фіксування судового засідання 06.04.2017 за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що відповідно до записів в трудовій книжці позивачка працювала:

в Кременчуцький дитячій музичній школі №1 на посаді викладача по класу фортепіано з 02.08.1982 по 27.08.1984;

в дитячому садку №1348 Красногвардійського району м. Москви на посаді вихователя з 03.09.1984 по 05.06.198;

в дитячому садку №1275 Красногвардійського району м. Москви на посаді музичного керівника з 05.06.1985 по 15.08.1986;

в загальноосвітній школі №164 Харківської міської ради Харківської області І-ІІІ ступенів на посаді викладача музичних класів з 01.09.1993 по 28.02.2004;

в загальноосвітній школі №164 Харківської міської ради Харківської області І-ІІІ ступенів на посаді керівника гуртка з 01.03.2004 по 31.08.2007;

в дошкільному навчальному закладі (д/садок) №137 Харківської міської ради на посаді музичного керівника з 01.11.2012 по 27.12.2013;

в дитячій музичній школі №6 ім. М.В. Лисенка м. Харкова на посаді викладача з класу фортепіано з 01.09.2007 по 31.05.2008;

в дитячій музичній школі №6 ім. М.В. Лисенка м. Харкова на посаді викладача з класу фортепіано з 15.09.2008 по 29.09.2012;

в ТОВ Харківська приватна загальноосвітня школа І-ІП ступенів "Лєствіца" Харківської області на посаді керівника художнього гуртка з 27.12.2013 по 07.06.2016.

Вважаючи, що страховий стаж ОСОБА_1 на посадах, роботах на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років, становить 26 років 03 місяці 14 днів, позивачка звернулася до управління Пенсійного фонду України в Київському районі із заявою про призначення пенсії за вислугу років.

Відповідач, розглянувши заяву позивачки, не зарахував період роботи на посаді викладача з класу фортепіано в дитячій музичній школі № 6 ім. М.В. Лисенка м. Харкова в період з 01.09.2007 по 31.05.2008 та з 15.09.2008 по 29.09.2012.

Не погодившись із прийняти рішенням, позивачка звернулася із зазначеним позовом до суду, в обгрунтування якого вказала, що постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993№ 909 встановлено, що до переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, відноситься - музична школа та посада викладач. Оскільки в Дитячій музичній школі № 6 ім. М.В. Лисенко позивачка працювала викладачем фортепіано, то відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909, вона має право на пенсію за вислугу років.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з їх обгрунтованості.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів вважає на наступне.

Відповідно до Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-VII, пенсійне забезпечення осіб, які працювали або працюють на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років, здійснюється згідно з окремим законодавчим актом через пенсійні та корпоративні фонди, пенсії призначаються за нормами цього Закону в разі досягнення пенсійного віку та наявності трудового стажу, передбаченого Законом України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 №1788-ХІІ (далі за текстом Закон №1788-ХІІ).

Пунктом "е" статті 55 Закону № 1788-ХІІ встановлено, що право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, незалежно від віку після досягнення 55 років і за наявності спеціального стажу роботи за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, станом на 1 квітня 2015 року - не менше 25 років та після цієї дати: з 1 квітня 2016 року по 31 березня 2017 року - не менше 26 років.

Згідно з статтею 29 Закону України "Про освіту" від 23.05.1991 № 1060-XII позашкільна освіта разом із загальною середньою, професійно-технічною, вищою та іншими освітами становить структуру (систему) освіти в Україні.

Відповідно до статті 12 Закону України "Про позашкільну освіту" від 22.06.2000 № 1841-III та Переліку типів позашкільних навчальних закладів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2011 року № 433, до позашкільних навчальних закладів відносяться початкові спеціалізовані мистецькі навчальні заклади (школи естетичного виховання: музичні, художні, хореографічні, театральні, хорові, мистецтв та інші.)

Статтею 21 Закону України "Про позашкільну освіту" передбачено, що права, обов'язки та соціальні гарантії для педагогічних працівників позашкільного навчального закладу визначаються Конституцією України, Законом України "Про освіту", цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Педагогічні працівники позашкільних навчальних закладів мають право на пенсію за вислугу років за наявності педагогічного стажу роботи не менше ніж 25 років.

Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 № 963 "Про затвердження переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників" посади викладача музичної школи та концертмейстера включені до переліку посад педагогічних працівників.

Проте, в Переліку закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 № 909 (із змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 26.06.2002 № 1436), зазначено такі посади в позашкільних навчальних закладах: директори, їх заступники з навчально-виховної, навчальної, виховної роботи, завідуючі відділами (лабораторіями, кабінетами), художні керівники, керівники гуртків, секцій, студій та інших форм гурткової роботи.

Посада викладача в позашкільних закладах освіти цим Переліком не передбачена.

Відповідно до статуту комунального початкового спеціалізованого мистецького навчального закладу "Дитяча музична школа № 6 ім. М.В. Лисенко" цей заклад належить до системи позашкільної освіти.

Разом з тим, за клопотанням Міністерства соціального захисту населення України Кабінетом Міністрів України поширено на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання порядок призначення пенсій за вислугу років, передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.1993 року, без внесення змін до неї (доручення Кабінету Міністрів України від 06.01.1995 № 397/21).

Таким чином, як вірно зазначено судом першої інстанцій, відмова відповідача у зарахуванні періоду роботи позивача на посаді викладача по класу фортепіано в дитячій музичній школі № 6 ім. М.В. Лисенка м. Харкова в період з 01.09.2007 по 31.05.2008 та з 15.09.2008 по 29.09.2012 є протиправною.

Щодо правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду України від 25.05.2016 року по справі № 419/794/15-а в частині того, що наявність доручення № 397/21 без відповідних змін до Переліку не є достатньою законодавчою підставою для зарахування до спеціального стажу роботи, який дає право на пенсію за вислугу років, періоду роботи позивача на посаді викладача в позашкільних закладах освіти, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 8 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави; суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини (далі - ЕСПЛ).

Як зазначив ЄСПЛ у справі "Andrejeva v. Latvia" (п.77 рішення Великої палати ЄСПЛ від 18.02.2009) стаття 1 Протоколу № 1 до Конвенції не накладає ніяких обмежень на свободу держави, що ратифікувала Конвенцію, приймати рішення про те, чи створювати якусь схему соціального забезпечення, або обирати тип або розмір виплат, які надаються відповідно до будь-якої такої схеми. Однак якщо в державі існують чинні законодавчі норми, що передбачають такі виплати на основі права на соціальну підтримку незалежно від того, чи обумовлені вони попередньою сплатою внесків ці норми слід вважати такими, що створюють майновий інтерес, що потрапляє в сферу дії статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції для осіб, що відповідають пропонованим до благоотримувачам вимогам.

У справі "Будченко проти України" (рішення від 24 квітня 2014 року, заява № 38677/06) ЄСПЛ також нагадав, що якщо у Договірній державі є чинне законодавство, яким виплату коштів передбачено як право на соціальні виплати (обумовлені чи не обумовлені попередньою сплатою внесків), таке законодавство має вважатися таким, що передбачає майнове право, що підпадає під дію статті 1 Першого протоколу, відносно осіб, які відповідають її вимогам.

Отже, враховуючи те, що майновий інтерес позивача ґрунтується на положеннях чинного законодавства, зокрема, ст.13 Закону України "Про пенсійне забезпечення", стандарти ЄСПЛ можуть і повинні бути застосовані до цього випадку.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі "Мельниченко проти України", п.50 рішення у справі "Чуйкіна проти України" тощо).

Відповідно до ст.14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою. А в ст.1 Протоколу № 12 до цієї Конвенції передбачена загальна заборона дискримінації:

« 1. Здійснення будь-якого передбаченого законом права забезпечується без дискримінації за будь-якою ознакою, наприклад за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національної меншини, майнового стану, народження або за іншою ознакою.

2. Ніхто не може бути дискримінований будь-яким органом державної влади за будь-якою ознакою, наприклад за тими, які зазначено в пункті 1».

Слід зазначити, що дискримінація може бути прямою (різне поводження до людей в однаковій ситуації) та непрямою (однакове поводження з людьми, незважаючи на те, дехто з них знаходиться в певній особливій ситуації).

Так, у справі "Тлімменос проти Греції" (Thlimmenos v. Greece, рішення від 06.04.2000, заява № 34369/97) ЄСПЛ наголосив, що згідно зі статтею 14 Конвенції право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, порушується, коли Держави ставляться по-різному до осіб в аналогічних ситуаціях, не забезпечуючи при цьому об'єктивного та розумного виправдання. Однак це не єдиний аспект заборони дискримінації у статті 14 Конвенції. Право не зазнавати дискримінації у користуванні правами, гарантованими Конвенцією, також може бути порушене, коли Держави, не маючи обєктивних і розумних підстав, не застосовують різний підхід до осіб, які перебувають у ситуаціях, що істотно відрізняються.

Аналогічний підхід закріплено в національному праві. Так, відповідно до Закону України "Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні" формами дискримінаціє є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск (ст.5). Відповідно до ст.1 цього Закону непряма дискримінація ситуація, за якої внаслідок реалізації чи застосування формально нейтральних правових норм, критеріїв оцінки, правил, вимог чи практики для особи та/або групи осіб за їх певними ознаками виникають менш сприятливі умови або становище порівняно з іншими особами та/або групами осіб, крім випадків, коли їх реалізація чи застосування має правомірну, об'єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.

Листом від 01.02.1995 N 01-3/133-02-2 Міністерство соціального захисту Автономної Республіки Крим, обласні, Київський і Севастопольський міські управління соціального захисту населення повідомлено, що при вирішенні питань пенсійного забезпечення, необхідно враховувати, що за клопотанням Міністерства соціального захисту населення України Кабінет Міністрів України погодився поширити на викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання порядок призначення пенсій за вислугу років, передбачений постановою Кабінету Міністрів України від 04.11.93 N 909, без внесення змін до неї (доручення Кабінету Міністрів України від 06.01.95 N 397/21).

Таким чином, відповідно до вищевказаного доручення Кабінету Міністрів України органами соціального захисту населення та органами Пенсійного фонду певний час зараховувався до стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, час роботи осіб на посадах викладачів музичних, художніх, хорових, хореографічних шкіл, шкіл мистецтв та інших шкіл естетичного виховання.

Відмовляючи у призначенні пенсії та зарахуванні до страхового стажу часу роботи позивачки на посаді викладача з класу фортепіано в дитячій музичній школі № 6 ім. М.В. Лисенка м. Харкова в період з 01.09.2007 по 31.05.2008 та з 15.09.2008 по 29.09.2012, управління Пенсійного фонду України в Київському районі м. Харкова фактично ставить позивачку у менш сприятливі умови, ніж ті особи, яким такий стаж зараховано та призначено пенсію, що розглядаються судом як прояви дискримінації з боку суб'єкта владних повноважень.

Таким чином, керуючись принципом верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Відповідно до ст. 159 КАС України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі викладеного, судова колегія вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги спростовані наведеними вище обставинами та нормативно - правовим обгрунтуванням, у зв'язку з чим підстав для скасування постанови суду першої інстанції не вбачається.

Відповідно до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 199, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Київському районі м. Харкова залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Харкова від 14.02.2017 по справі № 640/19128/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя ОСОБА_2
Судді ОСОБА_3 ОСОБА_4
Повний текст ухвали виготовлений 10.04.2017.