Справа № 147/131/17
Суддя: Волошин І. А.
Дата ухвалення: 2017-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 147/131/17
Провадження № 2-а/147/20/17
ПОСТАНОВА

іменем України

07.04.2017 року Тростянецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Волошина І.А.,

з участю секретаря Чудак Г.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Тростянець адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до інспектора СРПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 про визнання дій неправомірними та скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом, в якому просить визнати неправомірними дії інспектора поліції та скасувати як незаконну постанову серії БР № 339130 від 05.02.2017 року, постановлену інспектором СРПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2, якою її було притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу в розмірі 255,00 грн., а провадження по справі закрити. Стягнути з відповідача на її користь всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань Тростянецького ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області.

Позов мотивований тим, що 05.02.2017 р., рухаючись по вул. Мічуріна в смт. Тростянець та керуючи автомобілем «ВАЗ 2108» н.з. АВ9874 СМ, позивач була зупинена працівником поліції, який представився інспектором СРПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2. Вказаний працівник поліції попросив предявити документи. Оглянувши документи, поліцейський почав писати якійсь документ (як потім зясувалось це була постанова), та повідомив, що ОСОБА_1 порушила правила дорожнього руху, оскільки зупинилась у зоні дії знака Стоянка-зупинка заборонена та сказав, що її оштрафовано на 255,00 грн., після чого, вручив постанову у справі про адміністративне правопорушення серія БР № 339130.

Після того, як ОСОБА_2 повідомив позивачу, що її оштрафовано на 255,00 грн., тобто, наскільки ОСОБА_1 зрозуміла уже «відбувся» розгляд відповідної справи про адміністративне правопорушення (оскільки їй вже оголосили результат такого розгляду, а саме: вид накладеного на неї адміністративного стягнення та його розмір) позивач була здивована очевидними неправомірними діями поліцейського ОСОБА_2, який відкрито проігнорував цілою Главою 22 КУпАП, почала повідомляти йому про те, що має намір скористатись правовою допомогою, одержаною від адвоката ОСОБА_3, мала намір дати пояснення і т.д., проте дані обставини відбувались уже після того, як справа, фактично, уже була розглянута.

В даному випадку позивач категорично заперечила допущене порушення і адміністративне стягнення. Окрім того ОСОБА_1 чітко зазначила, що з діями відповідача не згодна, а також заявила усне клопотання про бажання скористатися правовою допомогою адвоката, про що їй було відмовлено, а отже грубо порушено її права визначені ст. 59 ОСОБА_4 України та ст. 268 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Разом з тим, позивач, звертала увагу на те, що її притягнуто до відповідальності за встановлених відповідачем обставин, які не вказують на порушення нею ПДР України, а відтак не охоплюються складом відповідного адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП. Оскільки ст. 121 передбачає зовсім інше правопорушення, а не зупинку в забороненому місці.

Вищевказані обставини свідчать про грубе порушення закону зі сторони відповідача інспектора Тарасенка О.М., та є підставою для скасування оскаржуваної постанови та закриття адміністративної справи відповідно до п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, тому суд на підставі ч.4 ст. 128 КАС України вирішує справу на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до ч.1 ст. 41 КАС України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ч.1 ст. 86 КАС України).

Як встановлено судом, 05.02.2017 року інспектором СРПП старшим лейтенантом поліції ОСОБА_2 винесена постанова по справі про адміністративне правопорушення серії БР № 339130, відповідно до якої на ОСОБА_1 накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 255,00 гривень за ч. 1 ст. 121 КУпАП, в якій зазначено, що вона 05.02.2017 року близько 10 год. 40 хв., керуючи ВАЗ 2108, д.н. НОМЕР_1, здійснила зупинку в зоні дії знаку «стоянка-зупинка заборонена», чим порушила пункт 3.34 Правила дорожнього руху.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Стаття 258 КУпАП на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення регулювання відносин у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху» від 14 липня 2015 року №596- VIII після частини першої доповнена новою частиною такого змісту: «Протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі».

Протоколи не складаються і в інших випадках, коли відповідно до закону штраф накладається і стягується, а попередження оформлюється на місці вчинення правопорушення.

Відповідно до ч. 4 ст. 258 КУпАП у випадках, передбачених частинами першою та другою ст. 258 КУпАП, уповноваженими органами (посадовими особами) на місці вчинення правопорушення виноситься постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідно до вимог ст. 283 КУпАП.

Відповідно до ч.1 ст.222 КУпАП органи Національної поліції уповноважені розглядати справи про адміністративні правопорушення включно з тими, відповідальність за які передбачена ст. 121 КУпАП.

Крім цього, Рішення Конституційного Суду України від 26.05.2015 року №5-рп/2015, на яке посилається позивач як на підтвердження свої позовних вимог, датоване 26 травня 2015 року, в той час як зміни в ст. 258 КУпАП внесені згідно Закону України від 14 липня 2015 року № 596-VIII.

А тому, суд вважає, що винесення постанови в справі про адміністративне правопорушення на місці зупинки транспортного засобу, без складання протоколу про адміністративне правопорушення відповідає вимогам законодавства, яке діяло на момент винесення вказаної постанови.

Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобовязана зясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні; чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що помякшують або обтяжують відповідальність, чи заподіяно матеріальну шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також зясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи

Згідно п.3.34 д.1 ПДР України, в зоні дії дорожнього знаку «Зупинку заборонено», забороняється зупинка і стоянка транспортних засобів, крім таксі, що здійснює посадку або висадку пасажирів (розвантаження чи завантаження вантажу).

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публiчно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових i службових осіб, інших суб'єктів при здiйсненнi ними владних управлiнських функцiй на основi законодавства, в тому числi на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адмiнiстративних справ.

Частина друга статті 19 ОСОБА_4 України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_4 та законами України.

Відповідно до ст. 9 КУпАП, адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Згідно ч. 1 ст. 69 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до ст. 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначених законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, поясненнями особи, яка притягується до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків.

Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» встановлено, що зміст постанови має відповідати вимогам, передбаченим ст. 283 та 284 КУпАП. У ній, зокрема потрібно навести докази, на яких ґрунтуються висновок про вчинення особою адміністративного правопорушення, та зазначити мотиви відхилення інших доказів, на які посилався правопорушник, чи висловлених останнім доводів.

Відповідно до Інструкції з питань діяльності підрозділів дорожньо-патрульної служби Державтоінспекції МВС, затвердженої наказом МВС від 27.03.09 № 111, чинної на момент складання постанови серії БР №345828 від 04.01.2017 року, працівникам підрозділів ДПС для виконання покладених на них обов'язків надається право використовувати технічні засоби та технічні прилади для виявлення та фіксації порушень ПДР. Отримані фактичні дані направляти за належністю чи використовувати при складанні адміністративних матеріалів.

Як вбачається із змісту постанови в справі про адміністративне правопорушення, до неї не долучено жодних доказів порушення ПДР, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП. Зокрема суду не було представлено пояснень свідків, показань технічних засобів фото чи кінозйомки, які використовуються при нагляді за додержанням правил дорожнього руху.

Частина 1 ст. 121 КУпАП передбачає відповідальність за керування водієм транспортним засобом, що має несправності системи гальмового або рульового керування, тягово-зчіпного пристрою, зовнішніх світлових приладів (темної пори доби) чи інші технічні несправності, з якими відповідно до встановлених правил експлуатація його забороняється, або переобладнаний з порушенням відповідних правил, норм і стандартів, а не відповідальність за зупинку в зоні дії знаку «Зупинку заборонено», як про це зазначено у постанові серії БР №339130від 05.02.2017 року.

А отже інспектор Тарасенко О.М. не вірно кваліфікував дії позивача.

Окрім того, інспектор патрульної поліції грубо порушив права позивача визначені ст. 59 ОСОБА_4 України та ст. 286 КУпАП, відмовляючи у клопотанні про бажання скористатися правовою допомогою.

ОСОБА_4 є нормами прямої дії, то оскаржувана постанова безумовно підлягає до скасування, як така що не відповідає Основному закону України. Окрім того, не відповідає вона і міжнародно-правовим зобовязанням, які на себе взяла Держава Україна відповідно до статті 2 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, прийнятого 16 грудня 1966 року Генеральною Асамблеєю ООН, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 19 жовтня 1973 року № 2148-08, кожна держава зобовязується забезпечити будь-якій особі, права і свободи якої порушено, ефективний засіб правового захисту та розвивати можливості судового захисту.

Право на правову допомогу, гарантоване підпунктом «с» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прийнятої 11 квітня 1950 року Радою Європи, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР.

Виходячи з того що вищевказана Конвенція є частиною національного законодавства України, можна зробити висновок, що відповідно до взятих на себе міжнародно-правових зобовязань Україна повинна забезпечувати кожній особі право на правову допомогу, як під час провадження у кримінальний справах так і під час провадження у інших категоріях справ, зокрема адміністративних.

Відповідно до ст. 283 Кодексу України постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених частиною другою цієї статті, зокрема, повинна містити відомості про, технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис та відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу чого відповідачем також зроблено не було.

За таких обставин, суд вважає, що відповідачем в порушення вимог ст. 280 КУпАП при винесенні постанови, не було встановлено, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна особа у його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, оскільки будь-яких доказів вини позивача до постанови в справі про адміністративне правопорушення не долучено.

Згідно ст. 62 ОСОБА_4 України вина особи, яка притягується до відповідальності, має бути доведена належними доказами, а не ґрунтуватись на припущеннях, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Вирішуючи питання про винність ОСОБА_1 у порушенні правил дорожнього руху, суд враховує викладенні позивачем пояснення в позовній заяві

Інших доказів, окрім постанови про притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні ст.251 КУпАП, які свідчили про наявність в діях ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, винність у його вчиненні, суду не надано. Та викладені у постанові серії БР №339130 від 05.02.2017 року обставини правопорушення не вказують на порушення позивачем ПДР України, а отже не охоплюються складом відповідного адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КУпАП.

Відповідно до ст. 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, в судовому засіданні встановлено, що під час несення служби при винесенні оспорюваної постанови, інспектором не зібрано жодних фактичних даних, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інших обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Тобто в данному випадку відповідачем не доведено вини позивача у вчиненні правопорушення.

Оскільки інших доказів вчинення позивачем правопорушення субєктом владних повноважень суду не надано, то притягнення позивача до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути здійснено на підставі неналежних доказів його вини.

Як вбачається із винесеної постанови, відповідачем при винесенні щодо ОСОБА_1 процесуальних документів у справі про адміністративне правопорушення порушено норми КУпАП.

Зокрема, при розгляді адміністративної справи не роз'яснено вимоги ст. 268 КупАП, згідно з якою позивач має право знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця в галузі права, який за законом має право на надання допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи. В наслідок цього порушені права скаржника передбаченні законом і він не мав можливості ними скористатися, що є порушенням чинного законодавства.

Постанова про накладення адміністративного стягнення щодо ОСОБА_1 не містить інформації про пом'якшуючі та обтяжуючі відповідальність обставини чи взагалі їх відсутність, не враховано характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь вини, майновий стан. Згідно цього неможливо визначити як відповідач, який оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю визначив розмір адміністративного стягнення накладеного на позивача.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень мав би, використовуючи свої повноваження, зібрати докази, які підтверджували наявність складу правопорушення та спростувати свідчення позивача. Проте, такі докази відсутні. Відповідачем не було вжито таких заходів, хоча об'єктивно останнній мав таку можливість з урахуванням місця та часу даної події.

Відповідно до ст.162 КАС України у разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову зокрема, про визнання протиправними рішення суб'єкта владних повноважень чи окремих його положень, дій чи бездіяльності і про скасування або визнання не чинним рішення чи окремих його положень.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскаржувана постанова не відповідає вимогам чинного законодавства та порушує права та охоронювані законом інтереси позивача, а дії відповідача визнає неправомірними.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ОСОБА_1 є законними, та підлягають задоволенню, оскільки безпідставність притягнення її до адміністративної відповідальності за порушення ч. 1 ст. 121 КУпАП підтверджується наданими суду доказами.

Частиною 1 ст. 247 КУпАП передбачено, що провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Тому провадження у справі про адміністративне правопорушення підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Відповідно до вимог ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розгядом справи.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно ч.1 вищевказаної статті, стороні, на користь якої ухвалено рішення , суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 ОСОБА_4 України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).

Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги у цивільних справах передбачений у розділі III Закону України від 02 червня 2011 року № 3460-VI "Про безоплатну правову допомогу", положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.

При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 42, 56 ЦПК).

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів).

Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Згідно договору про надання професійної правничої допомоги від 14.02.2017 року адвокат ОСОБА_3 взяв на себе зобовязання з надання консультацій та підготовки адміністративного позову до суду. Сума оплати послуг встановлена 1500,00 грн.

Відповідно до наданої суду квитанції від 14.02.2017 року ОСОБА_1 було оплачено адвокату ОСОБА_3 за надані ним правові послуги в сумі 1500,00 грн.

Тарифна сітка погодинної оплати послуг за надання професійної правничої допомоги адвокатом ОСОБА_3 становить 640,00 грн. за годину надання послуг, про що було публічно повідомлено в газеті «Тростянецькі вісті» від 09.12.2016 року. Разом з тим, судом враховано вимоги Закону України від 20.12.2001 року №4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», відповідно до ст.1 якого розмір компенсації витрат, на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, в судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді.

А тому, відшкодуванню на користь позивача з відповідача підлягають витрати на правову допомогу адвоката в повному розмірі 1500,00 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 9, 11, 14, 71, 86, 128, 158, 159, 160-163, КАС України, ст. ст. 7, 247, 268, 280, 283,287, 288 КУпАП, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Позов задовольнити.

Визнати дії інспектора СРПП старшого лейтенанта поліції ОСОБА_2 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу - протиправними.

Постанову серії БР №339130 від 05.02.2017 року по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 121 КУпАП, про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення у виді штрафу в розмірі 255,00 гривень - скасувати.

Провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КУпАП, відносно ОСОБА_1 - закрити.

Судові витрати по оплаті судового збору віднести за рахунок Державного бюджету.

Стягнути на користь ОСОБА_1 витрати за надання правової допомоги в сумі 1500,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Тростянецького відділення поліції Бершадського відділу поліції ГУНП у Вінницькій області.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Тростянецький районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя