Справа № 826/13005/14
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Управління Державної виконавчої служби України Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи - Нікопольське комунальне підприємство «Нікопольтеплоенерго», національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», дочірня компанія «Газ України» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», про визнання протиправною та скасування вимоги, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - Позивач, ПАТ «Укрсоцбанк») звернулося до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи - Нікопольське комунальне підприємство «Нікопольтеплоенерго» (далі - Третя особа-1, НКП «Нікопольтеплоенерго»), національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - Третя особа-2, НАК «Нафтогаз України»), дочірня компанія «Газ України» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» (далі - Третя особа-3, ДК «Газ України»), про визнання протиправною та скасування вимоги ВПВР №02.114/16032 від 22.08.2014 року, що пред'явлена 01.09.2014 року керівнику ПАТ «Укрсоцбанк».

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2014 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2014 року частково задоволено апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» - змінено мотивувальну частину постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2014 року щодо підстав відмови в задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 06.10.2016 року частково задоволено касаційну скаргу Позивача - постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.10.2014 року та постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 25.12.2014 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

При цьому суд касаційної інстанції зазначив, що структурні підрозділи органів державної виконавчої служби не визначені Законом України «Про державну виконавчу службу» як самостійні органи державної виконавчої служби, що виключає можливість їхньої участі як відповідачів у таких справах. Не дивлячись на неналежність відповідача, суд першої інстанції, як того вимагає стаття 52 КАС України, не здійснив заміну первинного відповідача на належного - відповідно управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області, що призвело до процесуальних порушень, які унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Протокольною ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 08.12.2016 року замінено неналежного відповідача - Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області на належного - Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (далі - Відповідач, УДВС у Дніпропетровській області).

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.12.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що, по-перше, банк не вправі надавати оцінку правомірності виконавчого документа в будь-який інший спосіб, ніж його оскарження у встановленому законом порядку, по-друге, обов'язок з виконання постанови державного виконавця зберігається за Позивачем у випадку відкриття особою нових рахунків, по-третє, Відповідач має право вимагати усунення порушень законодавства у будь-який спосіб, по-четверте, ПАТ «Укрсоцбанк» не було вправі забезпечувати рух коштів на рахунках НКП «Нікопольтеплоенерго» за наявності публічної заборони, по-п'яте, помилковий переказ коштів має своїм наслідком повернення їх банком, по-шосте, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено факт невиконання Позивачем законних вимог державного виконавця за аналогічних підстав.

Не погоджуючись із вказаною постановою суду першої інстанції, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову про задоволення позовних вимог. При цьому посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме - неврахування, по-перше, факту зазначення у постанові про арешт коштів боржника конкретних рахунків без застереження щодо необхідності накладення арешту на всі рахунки Третьої особи-1 у майбутньому, по-друге, відсутність у ПАТ «Укрсоцбанк» підстав для оскарження зазначеної постанови, оскільки вона прямо не зачіпала права, свободи чи інтереси останнього, по-третє, що у матеріалах справи наявні рішення судів, які набрали законної сили та які підтверджують правомірність дій Позивача, по-четверте, відсутності існування публічного обмеження у зв'язку з непердбаченням законодавством обов'язку банку зберігати постанови про арешт коштів боржника, по-п'яте, невіднесення до повноважень державного виконавця покладення на банк обов'язку повертати кошти, по-шосте, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження коштами суперечить вимогам чинного законодавства.

У судовому засіданні представник Апелянта наполягав на необхідності задоволення вимог апеляційної скарги у повному обсязі.

Представник Відповідача проти задоволення вимог апеляційної скарги заперечував у повному обсязі з підстав їх необґрунтованості.

Треті особи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а постанова суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 14.02.2013 року ВП №32629301 про арешт коштів боржника на підставі рішення суду накладено арешт на кошти НКП «Нікопольтеплоенерго», що містяться на рахунках Нікопольської філії акціонерного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» №8752, №8001 (т. 1 а.с. 24-25).

Копію вказаної постанови Відповідачем направлено Позивачу листом від 14.02.2013 року №2914/3026, який, як зазначено ПАТ «Укрсоцбанк» та не заперечується сторонами, отримано останнім 20.02.2013 року (т. 1 а.с. 22-23).

Листом від 04.03.2013 року №10.5-186/37-2291 (т. 1 а.с. 26) ПАТ «Укрсоцбанк» повідомив Відповідача, що постанова про арешт коштів боржника від 14.02.2013 року щодо боржника НКП «Нікопольтеплоенерго» залишається без виконання у зв'язку з тим, що клієнт в ПАТ «Укрсоцбанк» не обслуговувався, рахунків не відкривав.

Поряд з цим, судом першої інстанції встановлено, що Позивачем згідно заяви НКП «Нікопольтеплоенерго» про відкриття поточного рахунку від 27.01.2014 року (т. 1 а.с. 20) укладено договір банківського рахунку №3216 від 27.01.2014 року (т. 1 а.с. 21).

У період з 27.01.2014 року по 27.02.2014 року ПАТ «Укрсоцбанк» було забезпечено оплату коштів з вказаного поточного рахунку на виконання платіжних доручень НКП «Нікопольтеплоенерго», що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок за вказаний період (т. 2 а.с. 44-89).

На адресу ПАТ «Укрсоцбанк» 18.02.2014 року надійшов лист відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 11.02.2014 року №6609 (т. 1 а.с. 27) з постановою заступника начальника відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції від 11.02.2014 року, якою приписано накласти арешт на грошові кошти НКП «Нікопольтеплоенерго», що містяться на рахунку №3216 в ПАТ «Укрсоцбанк» (т. 1 а.с. 28).

Листом від 20.02.2014 року №10.5-186/37-1368 Позивач повідомив заступника начальника відділу державної виконавчої служби Нікопольського міськрайонного управління юстиції про залишення постанови від 11.02.2014 року без виконання у зв'язку з відсутністю реквізитів виконавчого документа в останній (т. 1 а.с. 29).

Водночас, на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» 11.03.2014 року надійшов лист Відповідача від 03.03.2014 року №2314/3402 (т. 1 а.с. 30) з постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області від 03.03.2014 року накладено арешт на кошти, що обліковуються в ПАТ «Укрсоцбанк» та належать боржнику - НКП «Нікопольтеплоенерго» (т. 1 а.с. 31). Як зазначає Позивач, листом від 13.03.2014 року №10.5-186/37-1996 останній повідомив Відповідача про прийняття вказаної постанови до виконання та накладення арешту на поточний рахунок Третьої особи-1 №3216.

Разом з тим, на адресу ПАТ «Укрсоцбанк» 01.09.2014 року надійшла вимога державного виконавця від 22.08.2014 року №02.114/16032 (т. 1 а.с. 13-19), якою було зобов'язано Позивача, зокрема, негайно з моменту отримання даної вимоги усунути порушення законодавства про виконавче провадження шляхом перерахування відділу за рахунок власних коштів ПАТ «Укрсоцбанк» сум помилкових переказів з рахунку «Нікопольтеплоенерго» №3216 за період з 03.02.2014 року по 11.03.2014 року.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів ст. ст. 1, 2, 5, 11, 52, 57, 62, 65, 82 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1, 6, 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», ст. 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», ряду положень затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 Інструкції з організації примусового виконання рішень та затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 року №22 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, суд першої інстанції дійшов висновку, що Відповідачем правомірно винесена оскаржувана вимога, оскільки Позивач як банківська установа не виконав покладеного на нього постановою про арешт коштів боржника обов'язку з накладення арешту на рахунки, відкриті після її ухвалення.

Однак з таким висновком суду першої інстанції не можна погодитися з огляду на наступне.

Закон України «Про виконавче провадження» (далі - Закон), який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин, визначав умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Згідно ст. 1 Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Приписи абз. 1 ч. 2 ст. 11 Закону визначають, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Абзацом 1 частини 2 та пунктами 5, 6 частини 3 статті 11 вказаного Закону передбачено, що державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. У процесі здійснення виконавчого провадження державний виконавець має право, серед іншого, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку, накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають на рахунках і вкладах у банках, інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Відповідно до ст. 52 Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів.

На кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

З наведеного випливає, що накладений державним виконавцем арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Положення ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону визначають, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець може звернути стягнення на кошти боржника - юридичної особи, що знаходяться на його рахунках, а також на рахунках, відкритих боржником - юридичною особою через свої філії, представництва та інші відокремлені підрозділи.

Згідно з ч. 1 ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» арешт на майно або кошти банку, що знаходяться на його рахунках, арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця чи рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом. Зняття арешту з майна та коштів здійснюється за постановою державного виконавця або за рішенням суду.

Приписи ч. ч. 2, 3 ст. 59 вказаного Закону визначають, що зупинення власних видаткових операцій банку за його рахунками, а також видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється лише в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, крім випадків, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму». Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, коли арешт накладено без встановлення такої суми. Забороняється накладати арешт на кореспондентські рахунки банку.

Згідно ч. 6.4 ст. 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» у разі відкриття рахунка клієнтом, щодо якого існує публічне обтяження рухомого майна, накладене державним виконавцем, банк зупиняє видаткові операції з такого рахунка на суму обтяження та повідомляє державному виконавцеві про відкриття рахунка.

Отже, умовою, з якою законодавець пов'язує виникнення у банку обов'язку зупинити видаткові операції у разі відкриття рахунку клієнтом та повідомити державного виконавця про відкриття такого рахунку є існування публічного обтяження рухомого майна такого клієнта.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» публічним є обтяження рухомого майна, яке виникає відповідно до закону або рішення суду.

Разом з тим, дійшовши до висновку на підставі наведеної норми закону про те, що обтяження у межах даного спору є публічним, а тому ПАТ «Укрсоцбанк» не було вправі забезпечувати рух коштів на відкритому 27.01.2014 року поточному рахунку НКП «Нікопольтеплоенерго», суд першої інстанції не врахував такого.

Приписи ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначають, що взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом.

Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом.

Тобто, чинність обтяження у відносинах з третіми особами виникає з моменту його реєстрації у встановленому законом порядку.

Аналогічна позиція випливає зі змісту ухвали Вищого адміністративного суду України від 18.06.2015 року у справі №826/13540/14.

Разом з тим, Відповідачем як суб'єктом владних повноважень, який заперечує проти позову, не подано доказів реєстрації у встановленому законом порядку обтяження за рішенням суду, на підставі якого відкрито виконавче провадження, в рамках якого винесено постанову від 14.02.2013 року, у зв'язку з чим судова колегія приходить до висновку, що вказане обтяження не було чинним у відносинах з третіми особами, зокрема, з ПАТ «Укрсоцбанк».

Оцінюючи доводи Апелянта про те, що у постанові від 14.02.2013 про арешт коштів боржника Відповідачем у резолютивній частині останньої було визначено конкретний перелік рахунків, на які накладається арешт, у зв'язку з чим накладення будь-якого арешту на відкриті у подальшому рахунки Третьої особи-1 у межах вказаної постанови є неможливим, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно п. 10.1 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою правління Національного банку України від 21.01.2004 року № 22 (далі - Інструкція №22), виконання банком арешту коштів, що зберігаються на рахунку клієнта, здійснюється за постановою державного виконавця чи рішенням суду (у тому числі ухвалою, постановою, наказом, виконавчим листом суду) про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, установленому законом.

З отриманням постанови про арешт коштів боржника банк, протягом операційного дня, відповідно до ст. 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та розділу 10 Інструкції НБУ № 22 зупиняє видаткові операції за рахунком клієнта та здійснює арешт усіх надходжень на рахунок клієнта до забезпечення суми коштів, що зазначена у документі про арешт коштів або до отримання передбачених законодавством документів про зняття арешту з коштів.

Отже, обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами банк повинен здійснювати лише за наявності відкритого поточного рахунку клієнта та наявності постанови державного виконавця або суду про арешт коштів цього клієнта.

Проте, з матеріалів справи вбачається, що до 27.01.2014 року у Позивача були відсутні відкриті поточні рахунки в системі ПАТ «Укрсоцбанк», а тому Позивач об'єктивно не міг виконати вимоги постанови від 14.02.2013 року про арешт коштів боржника. Водночас, як вірно зауважив Апелянт, підстави для оскарження вказаної постанови державного виконавця у нього були відсутні, оскільки остання не зачіпала прямо чи опосередковано його права та інтереси, не породжувала виникнення нових обов'язків, а у випадку оскарження могла спричинити небезпеку своєчасного примусового виконання судового рішення.

При цьому, як вірно підкреслив Позивач, у постанові державного виконавця від 14.02.2013 року про арешт коштів було зазначено конкретні номери рахунків №8752 та №001, які, як було зазначено ПАТ «Укрсоцбанк» та вбачається зі змісту листа ДФС України від 17.12.2014 року №9999/5/99-99-11-02-03-16 (т. 3 а.с. 4), були закриті 22.11.2010 року, про що Третьою особою-1 03.01.2011 року було направлено до Нікопольської ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області повідомлення.

Так, відповідно до п. 10.3. Інструкції №22 арешт на підставі документа про арешт коштів може бути накладений на всі кошти, що є на всіх рахунках клієнта банку, без зазначення конкретної суми, або на суму, що конкретно визначена в цьому документі. Якщо в документі про арешт коштів не зазначений конкретний номер рахунку клієнта, на кошти якого накладений арешт, але обумовлено, що арешт накладено на кошти, що є на всіх рахунках, то для забезпечення суми, визначеної цим документом, арешт залежно від наявної суми накладається на кошти, що обліковуються на всіх рахунках клієнта, які відкриті в банку, або на кошти на одному/кількох рахунку/ах.

Крім того, згідно пп. 4.1.9 затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5 Інструкції з організації примусового виконання рішень на кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших фінансових установах, накладається арешт, про що виноситься постанова державного виконавця. У постанові зазначається сума коштів, яка підлягає арешту, з урахуванням вимог за виконавчими документами, виконавчого збору, витрат на організацію та проведення виконавчих дій та вказується номер рахунку, на якому знаходяться кошти, що підлягають арешту, або зазначається, що арешт поширюється на кошти на всіх рахунках боржника, у тому числі тих, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. Постанова підписується державним виконавцем та скріплюється печаткою органу ДВС.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що у Позивача були відсутні відкриті поточні рахунки НКП «Нікопольтеплоенерго», ПАТ «Укрсоцбанк» не мав можливості виконати постанову Відповідача від 14.02.2013 року про арешт коштів боржника.

Крім того, чинним законодавством, що регулює діяльність банків, не передбачено ні обов'язку банку, ні відповідного правового механізму зберігання у себе постанов про накладення арешту на рахунки будь-яких осіб, що не є клієнтами банку. Постанова про арешт виконується негайно та не містить в собі відкладальної обставини на випадок, якщо боржник виявить бажання стати клієнтом банку і відкрити рахунок.

Як було зазначено вище, 03.03.2014 року Відповідачем було винесено постанову про арешт коштів, відповідно до якої було постановлено накласти арешт на кошти, що містяться на рахунках в ПАТ «Укрсоцбанк» та належать боржнику (НКП «Ніколопольтеплоенерго»), на виконання якої Позивачем 11.03.2014 року накладено арешт на поточний рахунок боржника № 3216 та зупинено видаткові операції за рахунком клієнта.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що Позивач діяв у відповідності та на підставі норм чинного законодавства, а тому підстави для винесення оскаржуваної вимоги були відсутні.

Оцінюючи доводи Апелянта про відсутність у державного виконавця повноважень з покладення на банк обов'язку повернути помилково переказані банком кошти за рахунок власних, з яким не погодився суд першої інстанції, судова колегія вважає за необхідне зазначити таке.

Згідно п. 1.23 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» помилковий переказ - це рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб'єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

Відповідно до п. 32.3.1. ст. 31 вказаного Закону у разі помилкового переказу суми переказу на рахунок неналежного отримувача, що стався з вини банку, цей банк-порушник зобов'язаний негайно після виявлення помилки переказати за рахунок власних коштів суму переказу отримувачу. У противному разі отримувач має право у встановленому законом порядку вимагати від банку-порушника ініціювання переказу йому суми переказу за рахунок власних коштів, сплати пені в розмірі 0,1 відсотка суми простроченого платежу за кожний день прострочення починаючи від дати завершення помилкового переказу, яка не може перевищувати 10 відсотків суми переказу.

Зі змісту ст. 5 згаданого Закону випливає, що суб'єктами правових відносин, що виникають при здійсненні переказу коштів, є учасники, користувачі (платники, отримувачі) платіжних систем. Відносини між суб'єктами переказу регулюються на підставі договорів, укладених між ними з урахуванням вимог законодавства України.

Приписи п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначають, що банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів. Отримувач має право на відшкодування банком, що обслуговує платника, шкоди, заподіяної йому внаслідок порушення цим банком строків виконання документа на переказ.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що відносини, які виникають при здійснення переказу коштів, можуть утворюватися між учасниками, користувачами платіжних систем, а правовідносини між ними регулюються на підставі договорів, укладених між ними. При цьому, обов'язок з повернення суми переказу за рахунок власних коштів виникає у банки виключно у випадку, коли рух певної суми коштів здійснюється з вини банку або іншого суб'єкта переказу та відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.

За таких обставин, Відповідач, посилаючись в оскаржуваній вимозі на приписи п. 2.36 Інструкції №22, згідно якої якщо з вини банку кошти зараховані на рахунок неналежного отримувача, то банк зобов'язаний одразу після виявлення своєї помилки перерахувати ці кошти на рахунок отримувача, якому вони призначалися, але внаслідок помилки банку не були зараховані, а у разі невиконання банком цієї вимоги отримувач, якому призначалися кошти, має право в порядку, установленому законодавством України, вимагати від банку-порушника сплати пені в розмірі, визначеному законодавством України, оскільки матеріали справи не містять доказів, що у період з 27.01.2014 року по 27.02.2014 року УДВС у Дніпропетровській області було отримувачем коштів з рахунку №3216 у розумінні наведених положень законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

У статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» закріплено, що вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Державному виконавцю повинні бути безоплатно надані у встановлений ним строк інформація, документи або їх копії, необхідні для здійснення його повноважень.

Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

За таких обставин, враховуючи встановлену вище відсутність в УДВС у Дніпропетровській області повноважень вимагати від ПАТ «Укрсоцбанк» повернення коштів на рахунок Відповідача, який не був їх отримувачем, судова колегія приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправною та скасування оскаржуваної вимоги, що не було враховано судом першої інстанції.

Посилання суду першої інстанції та сторін у справі на рішення судів, які набрали законної сили, зокрема, у справах №№826/13574/14, 826/8746/14, 826/7414/15, 203/5626/14-п, 203/5854/14-п та які, на переконання останніх встановлюють преюдиційні обставини по відношенню до даної справи, судова колегія оцінює критично, оскільки даними рішеннями встановлені одні й ті самі фактичні обставини, однак по-різному застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, що, у свою чергу виключає можливість застосування їх висновків за правилами ч. 1 ст. 72 КАС України.

Крім іншого, судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Таким чином, враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про передчасність твердження суду про відсутність правових підстав для скасування оскаржуваної вимоги через невідповідність її положеннями чинного законодавства, а тому вважає за необхідне рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове.

Згідно приписів ст. 198 КАС України суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції має право скасувати її та прийняти нову постанову.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є порушення норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні постанови порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. У зв'язку з цим колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а постанову суду - скасувати, ухваливши нову.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Частиною 6 ст. 94 КАС України закріплено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції або Верховний Суд України, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням наведеного судова колегія приходить до висновку про необхідність стягнення з УДВС у Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ПАТ «Укрсоцбанк» витрат, пов'язаних зі сплатою судового збору, в сумі 401,93 грн., сплачених згідно платіжного доручення від 02.09.2014 року № на суму 146,16 грн., платіжного доручення від 24.10.2014 року № на суму 73,08 грн., платіжного доручення від 06.01.2015 року № на суму 102,30 грн., платіжного доручення від 06.02.2017 року № на суму 80,39 грн.

Керуючись ст.ст. 94, 122-1, 160, 167, 195, 198, 202, 205, 207, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» - задовольнити повністю.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 27 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до Управління Державної виконавчої служби України Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, треті особи - Нікопольське комунальне підприємство «Нікопольтеплоенерго», національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», дочірня компанія «Газ України» національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», про визнання протиправною та скасування вимоги - скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати вимогу відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 22 серпня 2014 року №02.114/16032.

Стягнути з Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (49000, м. Дніпро, вул. Старокозацька, 56, ) за рахунок бюджетних асигнувань на користь публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (13150, м. Київ, вул. Ковпака, 29, ) витрати, пов'язані зі сплатою судового збору, в сумі 401 (чотириста одна) гривня 93 копійки.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення. Касаційна скарга на судові рішення подається в порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Шурко О.І.

Кузьменко В. В.