Справа № 826/10661/16
Суддя: Троян Н.М.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Троян Н.М.,

суддів - Бужак Н.П., Твердохліб В.А.,

за участю секретаря - Рейтаровської О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві, апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 до Державної міграційної служби України, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Головне управління Державної міграційної служби України у місті Києві про визнання незаконним рішення, зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И Л А :

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із зазначеною постановою, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить суд скасувати постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянин Народної Республіки Бангладеш, народився в селищі Монохоргандж (район міста Комілла, області Читтагонг), проживав в місті Дакка, неодружений, за національністю - бангладешець, за віросповіданням - мусульманин суніт, має вищу неповну освіту, навчався в Національному університеті міста Дакка за спеціальністю політолог.

23 липня 2015 року позивач звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві із заявою - анкетою про визнання біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту №219 (а.с. 29-31).

Згідно відомостей анкети особи, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, позивач 02.06.2015 нелегально перетнув кордон України.

На момент звернення із заявою про визнання біженцем на території України перебував нелегально, до органів міграційної служби України звернувся вперше, до органів міграційних служб інших країн не звертався, освіта середня неповна.

В обґрунтування вимог заяви посилається на те, що виїхав з Бангладеш через політичні погляди, а саме через те, що він є членом опозиційної політичної партії - «Націоналістичної партії Бангладеш» (BNP). Зазначив, що не бажає повертатись до країни громадської належності через переслідування членів правлячої політичної партії «Авамі Ліг».

Однак, на підставі всебічного вивчення документів та матеріалів, рішенням Державної міграційної служби України від №299-16 від 10.06.2016 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що направлено повідомлення від 04.07.2016 №158 (а.с. 105-106).

Вважаючи порушенням своїх прав з боку відповідачів та з метою їх відновлення позивач звернувся за захистом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку політичних партій Народної Республіки Бангладеш, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відтак рішення відповідача №299-16 від 10.06.2016 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.

На думку колегії суддів позиція суду першої інстанції є вірною з огляду на наступне.

Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 №3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону №3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI передбачено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Згідно з частини п'ятою статті 5 Закону №3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

Відповідно до частин першої-другої статті 7 Закону №3671-VI оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника. Заявник, якому виповнилося вісімнадцять років, подає заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій викладає основні відомості про себе та обставини, що змусили його залишити країну походження.

До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (частина сьома статті 7 Закону № 3671-VI).

При цьому, згідно з частиною восьмою статті 9 Закону №3671-VI, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатись з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об'єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.

Згідно з частиною п'ятою статті 10 №3671-VI за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до абзацу 4 частини першої статті 6 Закону №3671-VI не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, зокрема, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Як свідчать матеріали справи, згідно рішення Державної міграційної служби України №299-16 від 10 червня 2016 року позивачу відмовлено у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону № 3671-VI, відсутні.

Згідно з п. 22 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування суб'єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.

Суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні.

У відповідності до Конвенції про статус біженців 1951 року поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Слід відзначити, що побоювання стати жертвою переслідувань складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін. Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи побоювання. Побоювання - є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом якої особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Але таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати в теперішній час.

У цілому, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідування є лише припущенням, яке має об'єктивні підстави, але перевірити його без ризику для життя чи особистої свободи людини майже неможливо. Тому на підставі принципу гуманізму, який закладено перш за все в основу Конвенції про статус біженців 1951 року, цей вислів слід тлумачити широко, тобто на користь того, хто звернувся за наданням статусу біженця.

Згідно до пункту 45 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктом 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Відповідно до Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.

Обов'язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.

Згідно з пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

Оскільки заява позивача зазначеним критеріям не відповідала, тому Державною міграційною службою України прийнято рішення №299-16 від 10.06.2016 про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_4, 1983 р.н., біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, у своїй заяві до Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 23.07.2015 №219 заявник зазначив, що таємно перетнув кордон України 02.06.2015, в той час як згідно наданої Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області інформації видно, що ОСОБА_4 перетнув легально Державний кордон України 31.07.2010 на підставі паспорта та туристичної візи.

Також, 02.03.2011 ОСОБА_4 звертався до відділу міграційної служби у Львівській області Держкомнацрелігій України із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Наказом міграційної служби у Львівській області від 24.03.2011 №5 ОСОБА_4 було відмовлено в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вказане підтверджується матеріалами особової справи позивача, які були сформовані Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України №3 від 16 березня 2012 року «Про внесення змін і доповнень до постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 25 червня 2009 року №1 «Про судову практику розгляду спорів щодо статусу біженця, видворення іноземця чи особи без громадянства з України та спорів, пов'язаних із перебуванням іноземця та особи без громадянства в Україні», іноземець чи особа без громадянства, які з наміром бути визнаними біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, повинні без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби чи посадової особи Державної прикордонної служби України із заявами про визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, а також надати посадовим особам Державної прикордонної служби України пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України.

Визначений у частині другій статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» обов'язок осіб, які з наміром бути визнаними біженцями в Україні або особами, які потребують додаткового захисту, незаконно перетнули державний кордон України, без зволікань звернутися до відповідного органу міграційної служби із заявою про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, необхідно розуміти як такий, що здійснений сумлінно, за першої можливості, тобто без необґрунтованих затримок. Порушення зазначеного обов'язку не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а може лише прийматися до уваги при розгляді відповідної заяви.

При цьому у п.22 вказаної Постанови зазначено, що судам варто зважати на те, що значна тривалість проміжків часу між виїздом з країни громадянської належності, прибуттям в Україну та часом звернення із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в окремих випадках може свідчити про відсутність у особи обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань. При цьому мотив звернення з вищезгаданою заявою може бути іншим, зокрема уникнення притягнення до кримінальної відповідальності за вчинені в країні громадянської належності злочини.

При аналізі особових справ ОСОБА_4 сформованих Головним управлінням Державної міграційної служби України в м. Києві та Головним управлінням Державної міграційної служби України у Львівській області судом першої інстанції вірно встановлено, що заявник надавав неправдиві відомості, зокрема:

- щодо належності до політичної партії: в 2011 році позивач зазначав, що він є лідером «Purba Banglar Communist Part», а в 2015 році - «Націоналістичної партії Бангладеш»;

- щодо працевлаштування: в 2011 році позивач зазначав, що він не працював, а в 2015 році зазначив про те, що навчався та паралельно відкрив свій бізнес з продажу одягу;

- щодо дати виїзду з країни громадянства: в 2011 році позивач зазначив, що покинув країну 07.07.2010, а в 2015 році - 07.05.2015;

- щодо дати легального перетину Державного кордону України: в 2011 році зазначив, що перетнув кордон 31.07.2010, а в 2015 році - 02.06.2015;

- щодо наявності документів, які підтверджують особу: в 2011 році повідомив про те, що легально перетнув Державний кордон України повітряним транспортом, на підставі паспорту і візи, а в 2015 році зазначив, що перебуваючи на території Російської Федерації перетнув Державний кордон України пішки, за 30 хвилин, таємно та без документів;

- щодо складу сім'ї: в 2011 році зазначив, що в нього є мати, батько, сестра та 2 брати, про місце знаходження яких йому не відомо, а в 2015 році зазначив, що в нього є мати, батько, три сестри та брат, які проживають в Бангладеш;

- щодо перебування на території України: в 2011 році зазначив, що перебував в таких містах як Львів, Харків, а в 2015 році зазначив проживання тільки на території Києва;

- щодо звернення за захистом в Україні: зазначив, що в 2015 році звернувся вперше, в той час як вже звертався в 2011 році;

- щодо організації та прийняття участі в демонстраціях проти заборони виборів, які відбулися в 2014 році в місті Дакка, то ця інформація є недостовірною, оскільки позивач з 2010 року перебуває на території України.

Отже, вище зазначені розбіжності в інформації вказаної позивачем в заявах та під час співбесід в 2011 та в 2015 роках, свідчать про те, що громадянин Народної Республіки Бангладеш намагається створити фіктивні підстави для отримання в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

Окрім того, згідно протоколу співбесіди від 02.03.2011 країну постійного проживання вбачається, що позивач покинув 07.07.2010 та 31.07.2010 літаком перетнув Державний кордон України на підставі візи.

Однак, в судовому засіданні в суді першої інстанції позивач зазначив, що вперше приїхав на територію України в 2010 році, а потім поїхав до Європи, з Європи в Бангладеш, а в 2015 році з Бангладеш в Російську Федерацію і з Російської Федерації в Україну.

Згідно протоколів співбесід від 11.08.2015 та від 23.10.2015 ОСОБА_4 07.05.2015 покинув країну постійного проживання та по туристичній візі прилетів до Російської Федерації, з якої пішки 02.06.2015 перетнув Державний кордон України.

Водночас, як свідчить лист Служби безпеки України від 08.10.2015 №12009 ОСОБА_4 прибув до України 31.07.2010, а інформація щодо залишення ним території нашої держави офіційним шляхом - відсутня. При цьому, 22.12.2014 Державною прикордонною службою України винесено постанову про заборону в'їзду позивачу на територію України терміном до 21.12.2017 (а.с. 55).

Отже, позивачем не було надано суду документів, які б підтвердили наявність переслідувань або утисків відносно нього, зокрема з боку політичних партій Народної Республіки Бангладеш, що відповідали б вимогам пунктів 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Зважаючи на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про правомірність прийнятого Державною міграційною службою України в від 10.06.2016 №299-16 про відмову у визнанні громадянина Народної Республіки Бангладеш - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та відсутність підстав для його скасування і задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та перевірки їх доказами, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права до спірних правовідносин, тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно із частиною першою ст. 159 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції відповідно до норм матеріального права, при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в справі, підтвердженими доказами, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу громадянина Народної Республіки Бангладеш ОСОБА_4 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 12 січня 2017 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України в порядку та строки, передбачені ст. 212 КАС України.

Головуючий суддя: Н.М.Троян

Судді: Н.П.Бужак,

В.А. Твердохліб

Головуючий суддя Троян Н.М.

Судді: Бужак Н.П.

Твердохліб В.А.