Справа № 816/254/17
Суддя: С.О. Удовіченко
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м.ПолтаваСправа № 816/254/17

Полтавський окружний адміністративний суд у складі: головуючого судді - Удовіченка С.О., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Комсомольського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: голова ліквідаційної комісії Комсомольського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області, Головне управління Національної поліції в Полтавській області про зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

15 лютого 2017 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 / позивач) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Комсомольського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі по тексту - Комсомольський МВ УМВС України в Полтавській області / відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: голова ліквідаційної комісії Комсомольського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі по тексту - третя особа ГЛК КМВ УМВС України в Полтавській області), Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області (далі по тексту - третя особа УМВС України в Полтавській області), Головне управління Національної поліції в Полтавській області (далі по тексту - третя особа ГУ НП в Полтавській області) про:

- зобов'язання Комсомольського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 не виплачене грошове утримання за січень-квітень 2009 року;

- зобов'язання Комсомольського міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України в Полтавській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 01 травня 2009 року по день винесення судом рішення.

В обгрунтування позовних вимог позивач зазначив, що Комсомольським міським відділом УМВС України в Полтавській області не виконано обов'язок, покладений Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, щодо проведення повного розрахунку в день звільнення з органів внутрішніх справ, враховуючи, що позивач мав право на отримання грошового забезпечення за січень-квітень 2009 року.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду клопотання про розгляд справи без його участі (а.с. 116).

Відповідач у судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином.

Третя особа ГЛК КМВ УМВС України в Полтавській області у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомллася належним чином.

Третя особа УМВС України в Полтавській області у письмовому відзиві на позов стверджувала, що згідно з бухгалтерськими обліками Комсомольського МВ ГУМВС кредиторська заборгованість перед ОСОБА_1 не значиться, оскільки виплата грошового забезпечення припинялася у зв'язку з невиходом позивачки на службу. Розгляд справи просила проводити без участі їх представника.

Третя особа ГУ НП в Полтавській області явку уповноваженого представника у судове засідання не забезпечила, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином.

Згідно з частиною першою статті 41 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За приписами частини четвертої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неприбуття відповідача, належним чином повідомленого про дату, час і місце судового розгляду, без поважних причин розгляд справи може не відкладатися і справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Зважаючи на відсутність перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею 128 Кодексу адміністративного судочинства України, а також відсутність потреби заслухати свідка або експерта, суд перейшов до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 прийнята до органів внутрішніх справ на підставі наказу УМВС №52 від 03 квітня 2007 року (а.с. 9).

12 вересня 2008 року позивачем подано Начальнику ГУМВС України в Полтавській області рапорт про звільнення (а.с. 37).

Наказом ГУ МВС України в Полтавській області від 30 квітня 2009 року лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення Комсомольського міського відділу, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "ж" (у запас за власним бажанням) (а.с. 8).

Позивач, вважаючи, що відповідачем не проведено повного розрахунку в день звільнення, за період січень-квітень 2009 року, звернулася до суду.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Отже, особливістю адміністративного судочинства є те, що тягар доказування в спорі покладається на відповідача - орган публічної влади, який повинен надати суду всі матеріали, які свідчать про його правомірні дії та прийняті рішення.

Завданням адміністративного судочинства, згідно частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав та інтересів фізичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно із пунктом 2 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України юрисдикція адміністративних судів поширюються на публічно-правові спори, зокрема: спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склалися, суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про міліцію" (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань.

Порядок та умови проходження служби в міліції регламентуються Положенням про проходження служби особовим складом органів внутрішніх справ, затверджуваним Кабінетом Міністрів України (частина перша статті 18 Закону України "Про міліцію (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Згідно пункту 2 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) на службу в органи внутрішніх справ приймаються на добровільних засадах особи, які досягли 18-річного віку, здатні за особистими якостями, освітою і станом здоров'я виконувати покладені на них обов'язки. Призовники не підлягають прийому на службу в органи внутрішніх справ, за винятком випадків, передбачених законодавством. Під час прийняття на службу може бути встановлено іспитовий строк тривалістю до одного року. Особливості проходження служби в період іспитового строку визначаються МВС.

Як слідує з послужного списку ОСОБА_1, остання прийнята до органів внутрішніх справ з 01 квітня 2007 року (а.с. 33).

Відповідно до пункту 8 вищевказаного Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться: за станом здоров'я - відповідно до висновків військово-лікарської комісії; у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі; за власним бажанням - при наявності причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків; у зв'язку з переходом у встановленому порядку на роботу в інші міністерства, відомства (організації, установи); за службовою невідповідністю; у разі скоєння злочину, після набрання законної сили обвинувальним вироком суду; через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких затверджується Кабінетом Міністрів України; у зв'язку з непроходженням випробування в період іспитового строку.

Матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 подано на ім'я начальника ГУМВС України в Полтавській області рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням, який зареєстровано у ВДЗР ГУМВС України в Полтавській області 12 вересня 2008 року (а.с. 37).

12 вересня 2008 року начальником Комсомольського МВ ГУМВС України в Полтавській області на ім'я начальника ГУМВС України в Полтавській області подано рапорт, з якого слідує, що в ході проведення співбесіди із ОСОБА_1 не можливо було зробити висновок щодо дійсної зваженості та остаточності прийнятого нею рішення, його істиних причин та мотивів. Слідчого слідчого відділення Комсомольського МВ ГУМВС України в Полтавській області лейтенанта міліції ОСОБА_1 попереджено про необхідність дотримання службової та виконавської дисципліни, недопущення прогулів, невиходів та запізнень на службу, халатного відношення до своїх функціональних обов'язків (а.с. 41).

15 вересня 2008 року позивачем на ім'я начальника ГУМВС України в Полтавській надано письмові пояснення, з яких слідує, що причиною написання рапорту на звільнення є неможливість роботи в карному органі, який є міліція, також додатковими причинами є негнучкий графік роботи, маленька заробітна плата, бажання мати більше вільного часу для створення власної сім'ї (а.с. 44).

Листом Департаменту кадрового забезпечення Міністерства внутрішніх справ України повідомлено заступника начальника ГУМВС України в Полтавській області, що розглянувши матеріали стосовно лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення Комсомольського міського відділення ГУМВС України в Полтавській області, Департамент кадрового забезпечення та Головне слідче управління МВС України не заперечують щодо звільнення її з органів внутрішніх справ (а.с. 53).

Відповідно до підпункту "ж" пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29 липня 1991 року №114 (в редакції на момент виникнення спірних правовідносин) особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік, зокрема за власним бажанням - при наявності поважних причин, що перешкоджають виконанню службових обов'язків).

Наказом ГУ МВС України в Полтавській області від 30 квітня 2009 року лейтенанта міліції ОСОБА_1, слідчого слідчого відділення Комсомольського міського відділу, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з органів внутрішніх справ за пунктом 64 "ж" (у запас за власним бажанням).

Відповідно до пункту 1.18 Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ України 31 грудня 2007 року №499 при прийнятті на службу до органів внутрішніх справ грошове забезпечення особам рядового і начальницького складу нараховується з дня призначення на посаду. У разі звільнення зі служби грошове забезпечення особі рядового чи начальницького складу виплачується до дня виключення зі списків особового складу включно.

Як слідує з матеріалів справи наказом Комсомольського міського відділення ГУМВС України в Полтавській області №1 о/с від 20 січня 2009 року, у зв'язку з невиходом без поважних причин з 01 січня 2009 року на службу, призупинено нарахування та виплату заробітної плати та додаткових нарахувань лейтенанту міліції ОСОБА_1 - слідчому слідчого відділення Комсомолького МВ ГУМВС до вирішення питання згідно поданого рапорту (а.с. 62).

Доказів оскарження або скасування вищевказаного наказу в ході розгляду справи не встановлено.

Факт відсутності нарахування і виплати заробітної плати ОСОБА_1 з 01 січня 2009 року підтверджується й особовою карткою грошового забезпечення (заробітної плати) (а.с. 65).

Відповідач обгрунтовує правомірність призупинення нарахування і виплати заробітної плати позивачу посилаючись на Методичні рекомендації про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу від 30 червня 2005 року.

Суд зауважує, що така відповідальність дійсно була передбачена Методичними рекомендаціями про порядок застосування нормативно-правових актів з питань грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ та умов оплати праці працівників, які не мають спеціальних звань рядового і начальницького складу, затвердженими наказом МВС України "Про скасування окремих наказів МВС України з питань грошового забезпечення та заробітної плати" від 30 червня 2005 року №501, які, в свою чергу, були скасовані наказом МВС України "Про впорядкування структури та умов грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ" від 31 грудня 2007 року №499, в який дану норму було внесено наказом Міністерства внутрішніх справ України лише 08 червня 2010 року №230.

Разом з тим, пунктом 12 Розділу ІІ Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою КМУ від 29 липня 1991 року № 114, встановлено, що особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ одержують грошове і речове забезпечення за нормами, встановленими законодавством.

Нормами Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ не передбачена будь-яка матеріальна відповідальність працівника органів внутрішніх справ за відсутність на службі без поважних причин.

Проте, така відповідальність передбачена, зокрема, Тимчасовим положенням про порядок виплати грошового забезпечення особам рядового і начальницького складу МНС України, затвердженої наказом МНС України від 27 квітня 2005 року №139.

Так, пунктом 1.9 вказаного положення передбачено, що виплачене грошове забезпечення може бути стягнуто за розпорядженням начальника органу управління (підрозділу), якщо особа була відсутня на службі без поважних причин.

Пунктом 1.12 цього ж положення передбачено, що за час відсутності на службі без поважних причин (прогулу), особам рядового і начальницького складу грошове забезпечення не виплачується.

Таким чином, суд вважає можливим застосувати у даному випадку аналогію закону, що передбачено частиною сьомою статті 9 КАС України - у разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону).

Крім того, варто також зазначити, що факт невиходу на роботу за спірний період не заперечується і самим позивачем.

Питання щодо виплати / невиплати грошового забезпечення за січень-квітень 2009 року позивачем при звільненні та протягом майже восьми років не ставилося.

Не знаходить свого логічного підтвердження й не вчинення позивачем активних дій (звернення до керівництва за роз'ясненнями щодо невиплати грошового забезпечення, із вимогами здійснити такі виплати тощо) у період з січня по травень 2009 року спрямованих на нарахування та виплату грошового забезпечення у цей період.

Згідно із частиною першою статті 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення.

Відповідно до приписів частини першої статті 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України, обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу законів про працю України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Як слідує з довідки Комсомольського міського відділу УМВС України в Полтавській області №236 від 02 березня 2017 року - відповідно до даних бухгалтерського обліку заборгованість перед ОСОБА_1 після винесення наказу про її звільнення відсутня (а.с. 61)

Враховуючи, що в ході розгляду справи не встановлено невиплати з вини власника належних ОСОБА_1 сум в день звільнення, суд вважає необгрунтованими та безпідставними позовні вимоги позивача про нарахування та виплату середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 01 травня 2009 року.

Відповідно до частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно з частинами першою, другою статті 71 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу (частина 1); в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову /частина 2/.

Відповідач як суб'єкт владних повноважень повністю довів правомірність вчинених ним дій.

Таким чином, позивач скористався правом на звернення до адміністративного суду і його право не може бути обмежене; заявлені ОСОБА_1 вимоги розглянуті судом по суті. Проте, враховуючи відсутність протиправності у діях відповідача, підстави для задоволення позову відсутні.

Зважаючи на зазначене, позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 2, 7, 8, 9, 10, 11, 71, 94, 160-163 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову - відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Полтавський окружний адміністративний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення постанови з одночасним надісланням її копії до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Удовіченко