Справа № 2-а-9557/11
Суддя: Коваль М.П.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

11 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 2-а-9557/11

Категорія: 11.5 Головуючий в 1 інстанції: Агєєва Л.І.
Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Коваля М.П.,

суддів Домусчі С.Д.,

ОСОБА_1,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті ОСОБА_1 апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2016 року про зміну способу та порядку виконання постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2011 року по справі № 2-а-9557/11 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва, у якому, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив: зобовязати відповідача провести перерахунок додаткової пенсії на його користь відповідно до статті 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з розрахунку 50% мінімальної пенсії за віком, яка визначається на рівні прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, з урахуванням проведених виплат 15%, починаючи з 22.05.2008 року; зобовязати відповідача провести нарахування державної пенсії, відповідно до статті 54 вищевказаного Закону, як інваліду 3 групи, інвалідність повязана з Чорнобильською катастрофою, не нижче 6-ти законодавчо встановлених мінімальних пенсій за віком з 20.06.2011 року.

Постановою Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2011 року вказаний позов задоволено. Зобовязано Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва перерахувати і виплатити позивачу державну пенсію починаючи з 22.05.2008 року згідно статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», яка повинна становити 6 мінімальних пенсій за віком, та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, яка повинна становити 50% від мінімальної пенсії за віком.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2013 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 11 березня 2014 року, постанову Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2011 року змінено, викладено її резолютивну частину в наступній редакції: «Адміністративний позов ОСОБА_2 задовольнити частково. Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва провести перерахунок та виплату ОСОБА_2 державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, що не може бути нижчою прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до вимог статті 50, частини 4 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 20 грудня 2010 року, з урахуванням раніше виплачених сум за вказаний період. Позовні вимоги в частині за період з 22 травня 2008 року по 19 грудня 2010 року залишити без розгляду».

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 16 березня 2016 року постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 03 вересня 2013 року, якою змінено постанову Заводського районного суду міста Миколаєва від 23 листопада 2011 року, залишено без змін.

22.12.2016 року старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3 звернувся до суду з поданням про зміну способу виконання наведеного рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 23.11.2011 року у даній справі шляхом стягнення з Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва кошти, що нараховані боржником із зазначенням суми, а саме: 26226,79 грн., мотивуючи таке подання тим, що боржником по справі виконано рішення в частині здійснення нарахування, проте в частині виплати суми боргу не виконано, у зв'язку з припиненням державного бюджетного фінансування на проведення виплат.

Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2016 року вказане подання задоволено та змінено спосіб виконання рішення Заводського районного суду м. Миколаєва № 2-а-9557/11 від 23.11.2011 року шляхом стягнення з Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва кошти, що нараховані боржником, із зазначенням суми, а саме: 26226,79 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва подало апеляційну скаргу, в якій апелянтом ставиться питання про скасування судового рішення в зв'язку з тим, що воно постановлено з порушенням норм процесуального права.

Виходячи з приписів п. 1 ч. 1 ст. 197 КАС України, а також враховуючи те, що в матеріалах справи достатньо доказів для вирішення справи, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стаття 14 КАС України встановлює, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Статтею 263 КАС України передбачено, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення (відсутність коштів на рахунку, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), особа, яка бере участь у справі, та сторона виконавчого провадження можуть звернутися до адміністративного суду першої інстанції (незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий лист) із заявою про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення. За наявності обставин та в порядку, передбачених абзацом першим цієї частини, сторона виконавчого провадження, а також державний виконавець за заявою сторони виконавчого провадження або з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», мають право звернутися до суду із заявою про зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.

Як зміну способу і порядку виконання рішення слід розуміти вжиття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у встановлені раніше порядок і спосіб.

Змінюючи спосіб і порядок виконання судового рішення, суд не може змінювати останнє по суті.

Обґрунтовуючи подання про зміну способу і порядку виконання рішення суду у даній справі державний виконавець посилається на те, що боржником по справі виконано рішення в частині здійснення нарахування пенсії, проте в частині виплати суми боргу не виконано у звязку з припиненням державного бюджетного фінансування на проведення таких виплат.

Зазначені обставини суд першої інстанції визнав достатніми для задоволення заявленого подання та зміни способу і порядку виконання рішення у даній справі.

Проте, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлені обставини дають підстави для висновку про неможливість виконання судового рішення, що відповідно до статті 263 КАС України було б підставою для зміни способу і порядку його виконання, адже виплата нарахованих сум пенсії буде здійснена ПФУ після надходження відповідних сум із державного бюджету.

Посилання державного виконавця та суду першої інстанції на неможливість виконання рішення суду зобов'язального характеру щодо проведення перерахунку пенсії у зв'язку з відсутністю такого виду рішень у визначеному статтею 2 Закону України від 5 червня 2012 року № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» переліку рішень, виконання яких гарантовано державою, не заслуговують на увагу, оскільки з огляду на положення статті 14 КАС України постанови в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України незалежно від обраного судом способу захисту порушеного права позивача (зобов'язання відповідача вчинити певні дії чи стягнення з нього коштів).

Також, колегія суддів вважає, що доходячи такого висновку, суд першої інстанції безпідставно послався на лист Вищого адміністративного суду України № 846/12/13-13 від 13.06.2013 року з огляду на те, що такий лист відкликано згідно з листом від 11 лютого 2014 року № 173/11/14-14.

Колегія суддів наголошує, що у справі, що розглядається, суд для відновлення права позивача прийняв постанову про зобовязання відповідача провести перерахунок та виплату позивачу державної пенсії у розмірі 6 мінімальних пенсій за віком і додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоровю, у розмірі 50% мінімальної пенсії за віком, що не може бути нижчою прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, відповідно до вимог статті 50, частини 4 статті 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 20 грудня 2010 року, з урахуванням раніше виплачених сум за вказаний період, що відповідало заявленим у позові вимогам.

Розрахунок суми належного позивачу перерахунку суди не здійснювали, тому, змінивши спосіб виконання такої постанови із зобов'язання виплатити зазначений перерахунок на стягнення конкретної суми цього перерахунку, суд першої інстанції змінив постанову по суті, вийшовши при цьому за межі позовних вимог та вирішивши питання, що не були предметом дослідження судами всіх інстанцій при розгляді справи.

Колегія суддів зазначає, що зміна на підставі статті 263 КАС України способу і порядку виконання судового рішення не передбачає зміни обраного судом відповідно до статті 162 КАС України при ухваленні рішення способу відновлення порушеного права.

Відтак, суд першої інстанції, задовольняючи подання про зміну способу виконання рішення, не звернув увагу та не врахував відмінності між позовною вимогою, як обраним судом видом захисту порушених прав позивача, від способу виконання судового рішення, як одного з його заходів, чим змінив постанову суду по суті за відсутності на це процесуальних повноважень.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду України при вирішенні спорів цієї категорії була неодноразово викладена, зокрема, у постановах від 11 листопада 2014 року №№ 21-394а14, 21-475а14, 13 січня та 17 лютого 2015 року №№ 21-604а14, 21-622а14 відповідно.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення вимог подання державного виконавця про зміну способу та порядку виконання постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2011 року.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання, а так само розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні постанови судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглянув справу.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції постановлена з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню з постановленням нової про відмову у задоволенні заявленого подання про зміну способу і порядку виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 195, 197, 199, 202, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва на ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2016 року задовольнити.

Ухвалу Заводського районного суду м. Миколаєва від 29 грудня 2016 року скасувати.

Прийняти нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області ОСОБА_3 про зміну способу та порядку виконання постанови Заводського районного суду м. Миколаєва від 23 листопада 2011 року по справі № 2-а-9557/11 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в Заводському районі м. Миколаєва про зобов'язання здійснити перерахунок пенсії.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили через 5 днів після направлення її копії особам, які беруть участь у справі та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20 днів після набрання законної сили безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: М.П. Коваль

Суддя: С.Д. Домусчі

Суддя: О.О. Кравець