Справа № 820/3706/16
Суддя: Катунов В.В.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 р.Справа № 820/3706/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Катунова В.В.

Суддів: Бершова Г.Є. , Ральченка І.М.

за участю секретаря судового засідання Ружинської К.О,

в присутності:

представника позивача Бевзюк О.О.,

представника відповідача Шульги В.Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2017р. по справі № 820/3706/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОВІС"

до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ОВІС", звернувся до суду з позовом до Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, в якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення № та № від 29.06.2016.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року адміністративний позов задоволено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції, при прийнятті постанови, норм матеріального та процесуального права, а саме: пп.14.1.27 п.14.1 ст. 14, п.п.134.1.1 п.134 ст. 134, п.138.2, пп.138.10.3 п. 138.10 ст. 138, п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п.200.2 ст. 200 Податкового кодексу України, п.п. 1.2 п.1, п.п. 2.1 п.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. №88, ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні", що призвело до неправильного вирішення справи, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі.

Позивач подав до Харківського апеляційного адміністративного суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких вважає вимоги відповідача безпідставними, незаконними та такими, що не підлягають задоволенню. Просить залишити постанову суду першої інстанції без змін, як таку, що прийнята відповідно до норм діючого законодавства.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити її, посилаючись на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Представник позивача, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представников сторін, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що фахівцями відповідача на підставі наказу № 548 від 18.05.2016, згідно з п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79 Податкового кодексу України проведено позапланову документальну невиїзну перевірку товариства з обмеженою відповідальністю "ОВІС" з питань дотримання вимог податкового законодавства, валютного та іншого законодавства України в частині господарських взаємовідносин з товариством з обмеженою відповідальністю «Оптіма-Д» за листопад 2015 року.

Результати перевірки викладені в акті № 2056/20-30-14-02/23320500 від 06.06.2016 року.

За наслідками перевірки контролюючим органом встановлено порушення:

- п. 198.2, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, 200.2 ст. 200 Податкового кодексу України із змінами та доповненнями, в результаті чого встановлено завищення податкового кредиту за період листопад 2015 року, виявлено завищення суми залишку від'ємного значення, що включається до складу податкового кредиту наступного періоду у розмірі 118000грн. за листопад 2015 року;

- пп. 14.1.27 п. 14.1 ст. 14, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134 Податкового кодексу України, в результаті чого встановлено заниження фінансового результату за 2015 рік у сумі 590000, 00грн., що призвело до заниження сум податку на прибуток всього у сумі 106200, 00грн. у 2015 році.

Позивач, не погоджуючись з висновками вказаного акту перевірки, надав до Центральної ОДПІ м. Харкова свої письмові заперечення № 1406/1 від 14.06.2016 року.

Центральна ОДПІ м. Харкова розглянула заперечення позивача та рішенням від 22.06.2016 року № 8425/10/20-30-14-02-20 повідомила підприємство про залишення акту перевірки без змін.

На підставі зазначених висновків контролюючим органом прийнято податкові повідомлення-рішення № та № від 29.06.2016 року.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що відповідачем, як суб'єктом владних повноважень, прийнято оскаржувані рішення за відсутності передбачених законом підстав та при невірному застосування норм законодавства.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судовим розглядом встановлено, що фактичною підставою для відображення в акті порушень і винесення спірних податкових повідомлень-рішень слугував викладений в акті висновок відповідача про не підтвердження реальності здійснення господарських відносин, укладених позивачем з ТОВ «Оптіма-Д».

Так, як вбачається з матеріалів справи, між позивачем (Замовник) та ТОВ «Оптіма-Д» (Виконавець) було укладено договір про надання послуг по благоустрою території та ребрендінгу № БТР-161015-18 від 16.10.2015 року, предметом якого були послуги по прибиранню, благоустрою території та ребредінгу АЗС та АГЗС «ОВИС» відповідно до наданого переліку (т.1 а.с. 61).

Додатковою угодою від 19.10.2015 року до вказаного договору № БТР-161015-18 від 16.10.2015 року продовжено строки виконання робіт до 31.12.2016 року, з огляду на великий об'єм робіт по кожному окремому об'єкту.

Факт виконання договірних відносин підтверджується робочою документацією благоустрою території (т.1 а.с. 84-94), паспортом зовнішнього оздоблення (т.1 а.с. 95-103), відомістю обсягів робіт, довідкою про вартість виконаних робіт та витрат, актом приймання виконаних будівельних робіт, підсумковою вартістю робіт, локальними кошторисами, а також податковою накладною від 30.11.2015 року № 134, яка була направлена до контролюючого органу, згідно квитанції № 1 (т.1 а.с. 83-142, т.2 а.с. 27).

Також, між ТОВ «ОВИС» (Замовник) та ТОВ «Оптіма-Д» (Виконавець) було укладено договір про надання інформаційних, консультаційних та маркетингових послуг № ИКМ-010915-47 від 01.09.2015 року, предметом якого є передача замовнику не виключних прав на виконання об'єктів інформаційних, консультаційних - довідкових, маркетингових та аналітичних робіт/послуг.(т.1 а.с. 54-58).

Факт виконання договірних зобов'язань підтверджується актами надання послуг № 151130133 від 30.11.2015 року, № 151130134 від 30.11.2015 року, платіжним дорученням та маркетинговими дослідженнями паливного ринку за 2014-2015 року, аналізом перспектив розвитку автозаправного бізнесу в Україні на 2016 рік, а також податковою накладною від 30.11.2015 року № 13, яка була направлена до контролюючого органу, згідно квитанції № 1 (т.1 а.с. 53-60, 143-230, т.2 а.с. 29-30).

Окрім того, позивачем також було відображено вказану операцію по взаємовідносинах з ТОВ «Оптіма-Д» бухгалтерською проводкою по рахунку № 631, виписка по якому залучена позивачем до матеріалів справи (т. 2 а.с. 17).

ТОВ «ОВИС» у відповідності до вимог чинного законодавства та з метою декларування отриманих доходів та нарахованих податкових зобов'язань, подано до контролюючого органу податкові декларації по ПДВ та податку на прибуток приватних підприємств, зауважень до яких у відповідача під час розгляду справи не виникло (т.2 а.с. 31-42).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, акти наданих послуг, які сформовані на підтвердження факту виконання взятих на себе зобов'язань виконавцем і прийняття (підтвердження належного виконання) відповідних робіт замовником, містять чітке посилання на відповідний договір з зазначенням конкретних видів послуг та робіт, які фактично наданні (виконанні). Вказані документи слугують для підтвердження факту надання відповідної послуги чи виконання відповідної роботи, і такий акт необхідний для сторін господарських взаємовідносин для підтвердження факту надання та отримання певного достатнього об'єму чи то робіт чи то послуг.

Також придбані позивачем роботи використовувались ним безпосередньо у власній господарській діяльності з метою належного функціонування автозаправних станцій, забезпечення їх утримання, поточного ремонту, виконання вимог діючих нормативно-правових актів щодо благоустрою території, дотримання протипожежних вимог, що безпосередньо пов'язано із здійсненням позивачем господарської діяльності, предметом та основними видами діяльності якого згідно з довідкою з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України (т. 2 а.с. 9) є роздрібна торгівля пальним та оптова торгівля твердим, рідким, газоподібним паливом і подібними продуктами, що, в свою чергу, потребує використання спеціально обладнаних автозаправних станцій.

В свою чергу, право на формування позивачем податкового кредиту по вказаних господарських операціях підтверджується належним чином оформленими податковими накладними, виданими його контрагентами .

Як вбачається зі змісту акту перевірки (т.1 а.с. 30-31), податковий орган згідно баз даних АІС «Промінь» дійшов висновку про невідповідність придбаного та реалізованого товару ТОВ «Оптіма-Д» за період 2015 року, оскільки дані податкових накладних, виданих та отриманих ТОВ «Оптіма-Д» у листопаді 2015 року вказують на не невідповідність номенклатури придбаних у вказаний період товарів (послуг) номенклатурі поставлених товарів (послуг). Таким чином, враховуючи вищезазначене та приймаючи до уваги що у контролюючого органу відсутні дані щодо наявності у ТОВ «Оптіма-Д» трудових, майнових та технічних можливостей здійснення господарської діяльності, відповідач дійшов висновку про відсутність у ТОВ «Оптіма-Д» змоги реалізувати роботи з благоустрою території, ребредінгу, надання інформаційних, консультаційних та маркетингових послуг на адресу ТОВ «ОВІС».

Проте, чинним законодавством право формувати податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться у залежність від виконання податкових зобов'язань та факту подачі відповідної податкової звітності контрагентами платників податків, у зв'язку з чим наявність розбіжностей по показниках податкового кредиту та відповідних податкових зобов'язань контрагентів не є достатньою підставою вважати формування відповідних податкового кредиту або зобов'язання такими, що суперечить вимогам чинного законодавства України.

Встановлені правопорушення щодо завищення податкового кредиту позивачем не ґрунтуються на відомостях первинних документів ані позивача, ані його контрагентів, у податковій звітності яких виявлені відповідні розбіжності. В свою чергу, дані Системи автоматизованого співставлення податкових зобов'язань і податкового кредиту в розрізі контрагентів на рівні ДПА України не можуть виступати самостійним доказом протиправності формування платниками податків податкового кредиту або податкового зобов'язання, а виступають лише засобом виявлення можливих порушень одного з контрагентів по відповідній господарській операції, що, втім, підлягає доказуванню на підставі наявних у контрагентів первинних документів. Крім того, встановлені розбіжності не є доказом сплати або несплати податку на додану вартість до бюджету, зазначене питання окремо відповідачем взагалі не досліджувалось, тоді як має вирішальне значення для встановлення відповідного порушення податкового законодавства.

Крім того, виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит не ставиться у залежність від дотримання вимог податкового законодавства та сплатою податку до бюджету іншими суб'єктами господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання щодо декларування чи сплати податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначені обставини не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту у випадку, коли останній виконав усі передбачені законом умови та має необхідні документальні підтвердження його розміру.

Поряд з цим, суд критично ставиться до зауважень відповідача щодо ненадання довіреностей на отримання товарів, журналу реєстрації виданих та отриманих довіреностей (т.1 а.с.33), оскільки довіреність оформлюється в одному екземплярі і не є бланком суворої звітності.

Також, форма та зміст документів первинної бухгалтерської звітності, наданих суду на підтвердження виконання договору поставки, відповідають вимогам закону і свідчать про реальність операцій проведених договірними сторонами. Зокрема, податкові накладні, що в силу приписів податкового закону є підставою для формування податкового кредиту, не містять недоліків форми або змісту, що зумовлюють для них втрату доказової сили в розумінні ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" або виключають можливість їх використання платником при відображенні при декларуванні та (або) підтвердженні показників податкової звітності.

Щодо доводів податкового апеляційної скарги про неналежне оформлення документів, що були складені між Позивачем та контрагентом ГОВ «Оптіма-Д» при виконанні Договору № БТР- 161015-18 від 16.10.2015р., колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи перевірка позивача, за якою складено Акт №2056/20-30-14-02/23320500, здійснювалась на підставі Договору № БТР-161015-18 від 16.10.2015р., додаткової угоди від 19.10.2015р., робочої документації, довідки про вартість, кошторисної документації, акту надання послуг № 151130134 від 30.11.2015р., платіжного доручення № 93 від 11.02.2016р., податкової накладної 134 від 30.11.2015р., а також Договіру № ИКМ-010915-47 від 01 вересня 2015р., маркетингових досліджень макросереди топливного ринку 2014-2015р.р., аналізу перспектив розвитку автозаправного бізнесу в Україні на 2016р., акту надання послуг № 151 130133 від 30.11.2015р., платіжного доручення № 110 від 16.02.2016р., податкової накладної № 133 від 30.11.2015р.

Факт надання зазначених вище документів зазначено ТОВ "Овіс" у запереченнях вих.№1406/1 від 14.06.2016р.

Разом з тим, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції представником позивача повідомлено про те, що при поданні до суду вищевказаної позовної заяви виявилась відсутність деяких оригіналів документів, що були складені та підписані на виконання зазначеного Договору.

Листом № 0707/1 від 07 липня 2016р. ТОВ "Овіс" звернулось до ТОВ «Оптіма-Д» з проханням відновити деякі документи, що узгоджувались та підписувались сторонами при виконанні Договору № БТР-161015-18 від 16.10.2015р.

На запит позивача, ТОВ «Оптіма-Д» було відновлено запитувані документи.

Разом з тим, у зв'язку з тим, що документи ТОВ «Оптіма-Д» відновлялись у 2016 році за допомогою програмного забезпечення АВК, програма автоматично вставила дату випуску документу, а саме 25 липня 2016 року, що послугувало виникненням помилки.

ТОВ «Овіс» вих. № 2103/1 від 21 березня 2017 року при виявленні цих помилок звернулось до ТОВ «Оптіма-Д» з проханням пояснити та виправити допущену помилку.

31 березня 2017р. позивачем отримано відповідь ТОВ «Оптіма-Д» з поясненням допущених помилок та додаванням документів із виправленням допущених помилок.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що всі письмові документи, в яких були допущені описки із зазначенням дати не є первинними документами та не були підставою для бухгалтерських проводок та нарахуванням податків.

Окрім того, сама собою наявність або відсутність окремих документів, а так само помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов'язаннях платника податків у зв'язку з його господарською діяльністю мали місце.

У той час, подання платником податків до контролюючого органу усіх належним чином оформлених первинних документів, передбачених податковим законодавством, з метою отримання податкової вигоди є підставою для її отримання, якщо контролюючий орган не доведе неправдивість, недостовірність або суперечливість відомостей, які містяться у таких документах.

Таким чином, надані позивачем документи підтверджують реальність господарських операцій у спірних правовідносинах, а понесення ТОВ «ОВИС» витрат у спірних правовідносинах шляхом вибуття безготівкових коштів з власності даного суб'єкта господарювання (в оплату вартості придбаного товару) свідчить про відсутність наміру безпідставно отримати податкову вигоду.

Також на переконання колегії суддів, відсутність проекту щодо ребрендінгу у якому зазначено аналіз ринкової позиції компанії та ринку конкурентів, аналізу ризиків та методів їх зниження та кошторису щодо здійснення реберендінгу, на які звертає увагу податкова інспекція, в сукупності з іншими документами, не спростовують дійсність проведених господарських операцій та зміну у майнових активах їх учасників.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що формування підприємством податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами.

Зазначене підтверджується також практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні. Так, у справі «Булвес АД» проти Болгарії Європейський суд з прав людини постановою від 22.01.2009 року № 3991/03 визначив, що з урахуванням своєчасного і повного виконання компанією своїх обов'язків щодо подачі звітності з податку на додану вартість, неможливості для неї забезпечити дотримання постачальником його обов'язків з подачі звітності з податку на додану вартість і того факту, що ніякого шахрайства відносно системи податку на додану вартість, про який компанія знала або могла знати, не вчинялось, компанія не повинна нести наслідки невиконання постачальником його обов'язків щодо своєчасного подання звітності з податку на додану вартість та, в результаті, сплачувати податок на додану вартість вдруге. Європейський суд визнав, що такі вимоги з'явилися надмірним тягарем для компанії, що порушило справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами суспільного інтересу та захисту права власності.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" ( в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Для підтвердження даних податкового обліку можуть братись до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції. Тобто, податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість має бути підтверджений належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків. При цьому, оцінюватись при дослідженні факту здійснення господарської операції повинні відносини безпосередньо між учасниками тієї операції, на підставі якої сформовані дані податкового обліку.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

За приписами п.п. 2.4 п. 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 р. № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 р. за № 168/704, первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Надані суду первинні документи за своєю формою та змістом відповідають вимогам чинного законодавства, наявності недоліків (дефектів форми, змісту або походження), які б згідно з п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України, ч.2 ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність", п.2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку спричиняли втрату означеними накладними юридичного статусу первинних документів судом не виявлено та актом перевірки не встановлено.

Згідно з п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України ( в редакції, яка діяла на момень виникнення спірних правовідносин) під "господарською діяльністю" розуміється діяльність особи, що пов'язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами;

Податковим кредитом в розумінні підпункту 14.1.181 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу визнається сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов'язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу

Відповідно до п. 198.1 ст. 198 Податкового кодексу України, до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв'язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пунктом 198.3 ст. 198 Податкового кодексу України визначено, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв'язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З огляду на викладені положення, для отримання права сформувати податковий кредит із сум ПДВ, сплачених в ціні придбаного товару (робіт, послуг), платник ПДВ повинен мати податкові накладні, видані на реально отриманий товар (роботи, послуги), призначений для використання у власній господарській діяльності.

Таким чином, правові наслідки у вигляді виникнення права платника податку на податковий кредит можуть мати лише реально вчинені господарські операції з придбання товарів, послуг чи основних фондів з метою використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності, а не саме лише оформлення відповідних документів або рух грошових коштів на поточних рахунках платників податку.

Не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв'язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Положеннями п. 44.1 ст. 44 Податкового кодексу України визначено, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Як встановлено судом, сума податкового кредиту підтверджена відповідними первинними документами.

Матеріали справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентом при укладанні і виконанні договорів взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад.

Факт здійснення господарської діяльності підтверджується документально первинними бухгалтерськими документами, що були надані до суду, а саме: договорами, рахунками-фактурами, прибутковими ордерами, накладними.

Відповідачем не надано належних доказів щодо визнання недійсними в установленому законом порядку договорів, укладених між позивачем та його контрагентом.

Відповідно до п. 36.5 ст. 36 Податкового кодексу України, відповідальність за невиконання або неналежне виконання податкового обов'язку несе платник податків, крім випадків, визначених цим Кодексом або законами з питань митної справи.

Законом не встановлено обмежень по включенню до складу податкового кредиту сум ПДВ по товарах з підстав викладених другим відповідачем, за умови, що такий постачальник зареєстрований платником податку на додану вартість, за наявності належним чином оформлених податкових накладних, та за наявності фактичного здійснення операцій з придбання товарів (робіт, послуг). Окрім того порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом не впливають на права та обов'язки іншого платника податків.

З огляду на встановлені обставини у справі, враховуючи індивідуальний характер юридичної відповідальності особи, встановлений ст. 61 Конституції України, суд зазначає, що у разі порушення контрагентом платника податків чинного законодавства, відповідальність та негативні наслідки настають саме щодо цих осіб. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податків права на віднесення сум до складу податкового кредиту у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови його отримання (сплатив ПДВ у ціні замовлених та фактично отриманих товарів) та має документальне підтвердження розміру податкового кредиту.

Отже, як вірно зазначено судом першої інстанції, ТОВ «ОВИС» виконало вимоги законодавства, сплативши податок на додану вартість в ціні придбаних послуг у контрагента, який в свою чергу, виконав вимоги діючого законодавства, видавши позивачу належним чином оформлені податкові накладні. Підстав для зменшення розміру від'ємного значення суми податку на додану вартість встановлено не було.

Відповідно до ст. 202 Цивільного Кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин повинен відповідати вимогам зазначеним у ст.203 Цивільного кодексу України. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Притягнення суб'єкта права до відповідальності за діяння, що було вчинено іншою особою, є неможливим, за винятком встановлених ст. 228 Цивільного кодексу України та ст.ст. 207, 208 Господарського кодексу України випадків свідомого укладення таким суб'єктом права нікчемного правочину з метою відображення певних первинних документів в податковому обліку без фактичного проведення господарських операцій.

Обов'язок контролю за правильністю нарахування та сплати ПДВ покладається на відповідача, а не на позивача, у зв'язку з чим відсутні підстави для позбавлення позивача права на податковий кредит через можливі порушення податкового законодавства контрагентом.

Якщо контрагент можливо не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальність та негативні наслідки саме для цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку (покупця товарів, робіт, послуг) права на відшкодування ПДВ у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування і має документальне підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Судом не встановлені факти, які свідчили б про те, що зміст договорів не відповідає діючому законодавству України, дійсним намірам сторін та що ці наміри спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Підставами для встановлення порушення ст. 134 Податкового Кодексу України від 02.12.2010 року № 2755- VІ із змінами та доповненнями в акті перевірки відповідачем зазначено про встановлення факту неможливості реального здійснення господарських операцій позивачем з ТОВ "Оптіма-Д", однак суд, зазначає, що факт реальності господарських операцій з контрагентом доведено вище.

Згідно п. 22.1. ст. 22 Податкового кодексу України об'єктом оподаткування можуть бути майно, товари, дохід (прибуток) або його частина, обороти з реалізації товарів (робіт, послуг), операції з постачання товарів (робіт, послуг) та інші об'єкти, визначені податковим законодавством, з наявністю яких податкове законодавство пов'язує виникнення у платника податкового обов'язку.

Враховуючи, що усі первинні документи бухгалтерського обліку позивача відповідають вимогам чинного законодавства, висновок відповідача щодо встановлення позивачу порушення ст.134 Податкового кодексу України та відповідно донараховано податок на прибуток є необгрунтованим.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу безпідставності посилань податкового органу на нереальність господарських відносин, у зв'язку із порушенням контрагентом позивача вимог податкового законодавства, з огляду на наступне.

Законодавством України не передбачена відповідальність юридичної особи за можливими допущеними порушеннями законодавства інших юридичних осіб, на господарюючих суб'єктів не покладається обов'язок та не надається право контролювати дотримання законодавства платником податків, який виступає контрагентом у господарській операції.

В силу закону, отримання податковим органом акту перевірки чи довідки зустрічної звірки, в яких викладені висновки про вчинення контрагентом платника податків нікчемного правочину або відображення в звітності показників господарських операцій, які фактично не відбулись, не звільняє такий податковий орган від виконання обов'язку по самостійному встановленню та доведенню факту вчинення платником податків порушення закону, акт перевірки контрагента не має преюдиційного значення та не є документом, що достовірно та безсумнівно підтверджують обставини фактичної дійсності.

Належними та допустимими в розумінні статті 124 Конституції України, статті 70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами факту вчинення платником податків нікчемного правочину або факту відображення в обліку показників господарських операцій, які в дійсності не відбулись, можуть бути або обвинувальний вирок суду по кримінальній справі (оскільки діяння платника податків по протиправному заволодінню майном іншої особи або ухиленню від сплати податків, тобто вчинення нікчемного правочину, є об'єктивною стороною злочинів, передбачених статтею 191 Кримінального кодексу України та статтею 212 Кримінального кодексу України), або рішення суду у справі про стягнення одержаного за нікчемним правочином (оскільки наслідком вчинення платником податків нікчемного правочину відповідно до статей 207, 208, 250 Господарського кодексу України є застосування конфіскаційного заходу у вигляді стягнення одержаного за нікчемним правочином), або рішення суду про визнання правочину недійсним (оскільки відповідно до частини 3 статті 228 Цивільного кодексу України вчинення платником податків правочину, котрий суперечить інтересам держави і суспільства, є підставою для звернення до суду з вимогою про визнання такого правочину недійсним).

Разом з тим, під час розгляду справи відповідачем не подано до суду жодних доказів наявності обвинувального вироку суду, рішення суду про стягнення одержаного за нікчемним правочином, наявності рішення суду про визнання правочину недійсним.

Матеріали справи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договору, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України не виявлено.

Ведення податкового обліку покладено на кожного окремого платника податку. Такий платник несе самостійну відповідальність за порушення правил ведення податкового обліку. Зазначена відповідальність стосується кожного окремого платника податку і не може автоматично поширюватися на третіх осіб, у тому числі на його контрагентів. Чинне законодавство не містить норм щодо солідарної відповідальності платників податків.

Виходячи з наведеного, порушення, допущені одним платником податків у відображенні в податковому обліку певної господарської операції, за загальним правилом, не впливають на права та обов'язки іншого платника податків. Крім того, чинне законодавство не покладає на підприємство обов'язок збирання інформації про стан господарської діяльності та порушення підприємств-контрагентів.

Отже, господарські операції позивача з ТОВ «Оптіма-Д» мали реальний характер, пов'язані з господарською діяльністю позивача, а відтак позивачем правомірно віднесено суми податку, сплаченого у зв'язку з придбанням послуг до податкового кредиту.

З огляду на зазначені обставини справи та вимоги податкового законодавства України, діючого на момент виникнення спірних правовідносин, колегія суддів підтверджує висновки суду першої інстанції про наявність достатніх підстав та належних доказів на підтвердження правомірності заявлених позовних вимог.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що постанова Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2017 року по справі № 820/3706/16 прийнята з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для її скасування не виявлено.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони повністю спростовуються матеріалами справи та обставинами, які повно та об'єктивно були встановлені судом першої інстанції при вирішенні спірного питання.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Центральної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 23.01.2017р. по справі № 820/3706/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Катунов В.В.
Судді Бершов Г.Є. Ральченко І.М.
Повний текст ухвали виготовлений 11.04.2017 р.