Справа № 820/5024/16
Суддя: Перцова Т.С.
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2017 р.Справа № 820/5024/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Перцової Т.С.

Суддів: Дюкарєвої С.В. , Жигилія С.П.

за участю секретаря судового засідання Мороз Є.В.,

представників сторін : позивача - Іванова Д.А., відповідача - Вишневського О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної міграційної служби України на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2016р. по справі № 820/5024/16

за позовом ОСОБА_1

до Державної міграційної служби України третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Харківській області

про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА

Позивач, ОСОБА_1, звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - ДМС України, відповідач), за участю третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області (далі по тексту - ГУ ДМСУ в Харківській області), в якому просив суд :

- скасувати рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 р. №410-16;

- зобов'язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2016 року по справі № 820/5024/16 адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України, про скасування рішення та зобов'язання вчинити певні дії - задоволено в повному обсязі.

Скасовано рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 року № 410-16.

Зобов'язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідач, не погодившись із вказаною постановою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної постанови норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2016 року по справі № 820/5024/16, прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Пояснив, що ОСОБА_1 у своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту вказав, що причиною звернення за захистом є бойові дії в Рамаді та Іраку, які загрожують його життю, внаслідок яких зруйновано будинок, в якому мешкала його родина; наявність загрози через його релігійну приналежність з боку шиїтських угрупувань, оскільки позивач є сунітом; наявність загрози з боку ІДІЛ. Разом з тим, наявною інформацією по країні походження не підтверджуються твердження заявника про продовження бойових дій в м. Рамаді, оскільки це місто було звільнене від ІДІЛ у січні 2016 року, тобто, до того моменту, коли заявник звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Аналіз матеріалів справи з урахуванням інформації по країні походження на час розгляду заяви, індивідуальних обставин та досвіду заявника, а також досвіду осіб, що знаходяться у подібному положенні в країні походження, свідчить про відсутність розумної можливості того, що заявнику буде заподіяно шкоду чи неприйнятні страждання у разі його повернення в країну громадянської належності, оскільки згідно з п.164, А., гл. V Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців, особи, які змушені покинути країну походження, або не можуть повернутись в разі внутрішніх та міжнародних збройних конфліктів, звичайно не розглядаються як біженці за визначенням Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року про статус біженців. Конвенція не застосовується до конфліктів між групами, що змагаються, чи за відсутності ефективного уряду, що відає за здійснення міжнародних зобов'язань у сфері прав людини. Загроза життю, безпеці внаслідок загальнопоширеного насильства чи систематичного порушення прав людини не є конвенційною ознакою для визнання біженцем. Також зазначив, що матеріали справи свідчать про відсутність будь-якої дискримінації стосовно заявника. Так, у 2010 році позивач безперешкодно в'їжджав та виїжджав з Іраку, під час цієї поїздки отримав національний паспорт Іраку. Заявник на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, державними органами не переслідувався. Отже, загроза життю, безпеці чи свободі заявника в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або / виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання відсутня. Аналіз матеріалів особової справи позивача з точки зору оцінки тверджень заявника в контексті ситуації в країні його громадянської належності дозволяє зробити висновок, що заявник не обґрунтував неможливість повернення до країни громадянської належності, тобто, немає підстав вважати, що заявник має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань у разі повернення на територію Іраку. Крім того, інформацією по країні походження заявника, зокрема, Позицією УВКБ ООН стосовно повернення до Іраку підтверджено той факт, що збройним конфліктом охоплена не вся територія Іраку, шиїтське населення також мешкає не на всій території країни, у зв'язку з чим вважає, що для заявника існує альтернатива безпечного внутрішнього переміщення на території Іраку. Враховуючи викладене, вважає, що позивач не відповідає критеріям біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту за Конвенцією про статус біженця від 28.06.1951 року та Протоколом щодо статусу біженців від 31.01.1967 року, та умовам, передбаченим п.1, п.13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту».

Крім того, вказав, що позивачем під час співбесід було повідомлено неправдиві свідчення щодо обставин виїзду з м. Луганськ та обставин втрати національного паспорту. Так, заявник зазначив, що з Луганська до Харкова він виїхав 15.08.2014 року разом зі своїм двоюрідним братом ОСОБА_2; національний паспорт відібрали у нього в поїзді озброєні особи, коли він з братом виїжджав з Луганську, за повернення паспорту вимагали 500 доларів США. Однак, 15.08.2014 року позивач не міг залишити Луганськ залізничним транспортом, оскільки потяги через пошкодження залізничного шляху не курсували з 26.07.2015 року по 23.09.2015 року. Також було встановлено розбіжності між твердженнями заявника під час різних співбесід, а також між відомостями, повідомленими заявником та його двоюрідним братом, який одночасно з позивачем звернувся за захистом в Україні. Так, за словами брата позивача, паспорти відібрали під час перебування на залізничному вокзалі, квитки придбали в поїзді. Заявник у свою чергу спочатку повідомив, що квитки він придбав у касі, а потім змінив свої твердження у відповідності до тверджень свого брата. Заявник під час співбесіди 05.04.2016 року повідомляв, що особи, які відібрали паспорт, за його повернення вимагали 500 доларів США, в той час як брат заявника повідомив, що за повернення паспортів вимагали «скільки в нас є». Отже, проведений аналіз тверджень заявника та його брата дозволяє зробити висновок, що вони домовилися та надали неправдиві свідчення щодо обставин виїзду з Луганська та обставин втрати національних паспортів. Оскільки заявник повідомив неправдиві відомості щодо обставин перебування в Україні, виникає проблема довіри до всіх інших усних свідчень заявника, які мають бути доказами при розгляді звернення про надання захисту в Україні. Через це відсутні підстави вважати правдивими свідчення заявника стосовно зникнення його братів. Цей факт, повідомлений заявником, не є доказом того, що заявник може зазнати переслідувань з боку шиїтських озброєних угрупувань, які пов'язані з расовою, релігійною належністю, політичними поглядами.

Стверджує, що при розгляді заяви позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідачем вивчено матеріали особової справи позивача та досліджено інформацію про країну походження, у зв'язку з чим з урахуванням імперативних приписів ст.6 Закону ДМС України правомірно відмовила у визнанні ОСОБА_1 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки встановлено умови, за яких такий статус не надається.

Представник позивача в надісланих до суду письмових запереченнях та в судовому засіданні просив суд апеляційної інстанції вимоги апеляційної скарги залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін. Стверджує, що всупереч п.5.1 «Правил розгляду заяви та оформлення документів, необхідних для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту», затверджених наказом МВС України № 649 від 07.09.2011 року (далі по тексту - Правила) у висновку ГУ ДМСУ в Харківській області від 15.07.2016 року щодо відмови у визнанні біженцем чи особою, яка потребує додаткового захисту, третя особа не дослідила всі необхідні факти, що стосуються Іраку (протистояння між сунітами та шиїтами, можливість переслідування позивача за релігійною ознакою, ситуацію у сфері безпеки та дотримання прав людини) на момент прийняття рішення щодо заяви, та її співвідношення зі змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди з позивачем. Вказані побоювання підтверджуються інформацією по країні походження, наданою до суду. Вважає висновок відповідача щодо можливості внутрішнього переміщення позивача в Іраку необґрунтованим та таким, що зроблений без урахування аналізу існуючої ситуації в Іраку. Вказуючи на можливість внутрішнього переміщення, третя особа не використовувала актуальної інформації про країну походження (інформаційні звіти про становище в країнах походження біженців та осіб, які потребують додаткового захисту, підготовлені МЗС України, ДМС України, Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців (далі по тексту - УВКБ ООН), національними та міжнародними організаціями, що спеціалізуються на зборі та виданні такої інформації або звітів), посилаючись на джерела, які не дають уяви про ситуацію з безпекою для позивача у випадку його переміщення у інші райони. Під час співбесід позивачу не ставилися питання щодо можливості його переміщення в інші райони Іраку, через це він не мав можливості надати пояснення з цього приводу. Інформація по країні походження, надана до третьої особи та до суду, підтверджує побоювання позивача та відсутність альтернативи внутрішнього переміщення. З посиланням на доповідь Імміграційної служби Данії «Іракський Курдистан, доступ, можливість захисту, безпека і гуманітарна ситуація» квітень 2016 року, доповідь Amnesty International 2015/16 «Права людини в сучасному світі» від 01.02.2016 року, Четверту доповідь Генерального секретаря Ради Безпеки ООН, представлену на виконання п.7 Резолюції 2233 (2015) від 26.01.2016 р., Позиції УВКБ ООН щодо повернень до Іраку від 27.10.2014 р. та від 14.11.2016 року, стверджує про неприйнятність відмови позивачеві у визнанні біженцем з підстав можливості внутрішнього переміщення в Іраку. Таким чином, третя особа не дослідила можливість переслідування або існування загрози життю та безпеці позивача через дії радикальних шиїтських угрупувань та воєнізованих формувань, і дійшла хибного висновку щодо існування альтернативи внутрішнього переміщення в Іраку. Хоча інформація по країні походження, надана до третьої особи та до суду, повністю підтверджує обґрунтованість побоювань позивача та спростовує висновок ГУ ДМСУ в Харківській області щодо існування альтернативи внутрішнього переміщення для позивача в Іраку. ДМС України самостійно не було вжито заходів, передбачених п.п.6.1, 6.2 Правил, відповідач лише погодився з висновком ГУ ДМСУ в Харківській області про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, що був складений без комплексного та системного аналізу документів, наявних в особовій справі позивача, та перевірки фактів, повідомлених позивачем, без вивчення наявних відомостей про всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення. Підтримавши висновок третьої особи, відповідач порушив п.6.1 Правил, п.5 ст.10 Закону України «Про статус біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 - громадянин Іраку, прибув в Україну у 2005 році з метою навчання.

28.03.2016 р. позивач звернувся до ГУ ДМСУ в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності - Іраку, активно діють шиїтські військові та терористичні угруповання, які переслідують і вбивають сунітів, а позивач за віросповіданням є мусульманином-сунітом. У 2014 році рідне місто позивача - Рамаді, було захоплено терористичним угрупованням "Ісламська держава", будинок, де мешкала родина позивача, зруйнований, а його батьки та брати втекли з міста, імовірно перебувають у таборі біженців, проте достеменно позивачу доля його родини на теперішній час не відома. Усе викладене, на думку позивача, є підставою для отримання ним в Україні статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту.

13.09.2016 року позивач отримав повідомлення від ГУ ДМСУ в Харківській області №66 від 09.09.2016 р. про те, що відповідно до ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього закону, відсутні, на підставі рішення Державної міграційної служби України від 12.08.2016 р. № 410-16.

Не погодившись з таким рішенням Державної міграційної служби України, позивач звернувся до суду з даним позовом про його скасування та зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що рішення ДМС України від 12.08.2016 р. № 410-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту прийняте без повного та всебічного дослідження фактичних обставин особової справи позивача, а саме відповідачем не взято до уваги той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуація.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати чи позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" від 08.07.2011 р. 3671-VI (далі по тексту - Закон № 3671-VI).

За визначенням п. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Відповідно до п. 13 ст. 1 Закону № 3671-VI особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з ч. 5 ст. 5 Закону № 3671-VI особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісару ООН у справах біженців, для того, щоб вважитися біженцем, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування, надати свідчення повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

Частиною 2 статті 13 Закону № 3671-VI встановлено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року визначено, що поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність ґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження наслідок таких побоювань.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є ключовим у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб'єктивної та об'єктивної сторін.

Суб'єктивна сторона полягає у наявності в особи "побоювання". "Побоювання" є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Саме під впливом цієї суб'єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з'ясування у першу чергу суб'єктивних обставин є досить важливим.

Слід зауважити, що суб'єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути невиносним. Термін «побоювання» означає, що особа не обов'язково постраждала від дій, які змусили її покинути країну, а відтак побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи, тощо).

Об'єктивна сторона пов'язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

Також колегія суддів зазначає, що залежно від певних обставин отримання і надання документів, які можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особою, котра звертається за встановленням статусу біженця, може бути взагалі неможливим, тому така обставина не є підставою для визнання відсутності умов, за наявності яких надається статус біженця або визнання особи такою, що потребує додаткового захисту.

За таких обставин, підтвердження обґрунтованості побоювань переслідування (через інформацію про можливість таких переслідувань у країні походження біженця) можуть отримуватися від особи, яка шукає статусу біженця, та незалежно від неї - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, із резолюцій Ради Безпеки ООН, документів і повідомлень Міністерства закордонних справ України, інформації, зібраної та проаналізованої Державною міграційною службою України, Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців, Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 7 вересня 2011 року №649, інших міжнародних, державних та неурядових організацій, із публікацій у засобах масової інформації, а також з інформаційних носіїв, які розповсюджуються Регіональним представництвом Управління Верховного Комісара ООН у справах біженців у Білорусі, Молдові, Україні. Для повноти встановлення обставин у таких справах, як правило, слід використовувати більш ніж одне джерело інформації про країну походження.

Враховуючи викладене, ненадання документального доказу усних тверджень не повинно бути перешкодою в прийнятті заяви чи прийнятті об'єктивного рішення щодо статусу біженця та особи, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, з урахуванням принципу офіційності, якщо такі твердження збігаються з відомими фактами та загальна правдоподібність яких є достатньою.

З матеріалів справи та протоколів співбесід, які містяться в матеріалах справи вбачається, гр. ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в якій вказав, що в країні його громадянської належності - Ірак, а саме в місті Рамаді, де мешкала його родина, ведуться бойові дії; будинок, в якому мешкала сім'я позивача, зруйновано. Територія, де мешкав заявник, контролюється терористами "Ісламської держави". На думку позивача, терористи можуть примусити позивача воювати на їх стороні, а якщо позивач відмовиться, терористи його вб'ють. Крім того, позивачем повідомлено про наявність загрози переслідування за релігійними переконаннями з боку шиїтських угрупувань, оскільки він є мусульманином-сунітом.

Наявною в матеріалах справи копією оскаржуваного рішення підтверджено, що підставою для відмови у наданні статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, слугувала відсутність стосовно заявника умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI (т.1, а.с.30).

Як вбачається зі змісту Висновку ГУ ДМСУ в Харківській області від 15.07.2016 року, третьою особою було вказано на надання заявником недостовірних відомостей щодо обставин перебування в Україні та втрати національного паспорту, у зв'язку з чим виникає проблема довіри до всіх інших усних свідчень заявника, які мають бути доказами при розгляді звернення про надання захисту в Україні. Через це відсутні підстави вважати правдивими свідчення заявника стосовно зникнення його братів.

Також ГУ ДМСУ в Харківській області у Висновку зазначено про невідповідність заявника критерію включення за Конвенцією про статус біженця від 28.06.1951 року та Протоколом щодо статусу біженців від 31.01.1967 року, та відсутність підстав для визнання позивача біженцем, передбачених п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового захисту», оскільки заявник на батьківщині до адміністративної або кримінальної відповідальності не притягувався, з цього приводу державними органами не переслідувався. Твердження заявника щодо існування загрози його життю в разі повернення на батьківщину через внутрішній збройний конфлікт в Іраку не підтверджуються інформацією по країні походження, відповідно до якої різноманітні озброєні шиїтські загони різних міліцій діють разом з іракською армією під час звільнення територій Іраку від ІДІЛ, та на територіях проживання шиїтського населення Іраку, де вони забезпечують самооборону для захисту шиїтського населення та релігійних святинь. Військовим конфліктом охоплена тільки частина країни. Інформація по країні походження заявника підтверджує той факт, що у провінціях Анбар, Найнава, Салах Ад-Дін, Куркук та Діяла триває неміжнародний збройний конфлікт, який супроводжується порушеннями прав людини. Шиїтське населення також мешкає не на всій території Іраку.

Враховуючи викладене, ГУ ДМСУ в Харківській області зроблено висновок про можливість альтернативи внутрішнього переміщення позивача на території Іраку, в зв'язку з чим позивач не підпадає під ознаки особи, яка потребує додаткового захисту, визначені п.13 ч.1 ст.1 Закону № 3671-VI.

Разом з тим, з вказаного висновку вбачається, що третьою особою, з якою помилково погодився відповідач, не було проаналізовано актуальну інформацію по країні походження заявника.

Як вірно зазначено судом першої інстанції, Державна міграційна служба України, приймаючи спірне рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту не прийняла за належне той факт, що за час відсутності позивача у країні його походження змінилися соціально-економічна, гуманітарна та військова ситуація.

Частиною 5 статті 10 Закону № 3671-VI встановлено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з пп. «е» п.5.1 Правил висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту складається за результатом оцінки заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, комплексного та системного вивчення документів, наявних в особовій справі заявника, та перевірки фактів, повідомлених заявником або його законним представником.

Відомості та обставини, про які зазначено у заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і які не підтверджуються документами або іншими фактичними даними, можуть бути враховані під час підготовки висновку за умови, що твердження заявника стосовно обставин, зазначених у заяві, є послідовними і правдоподібними, надана ним інформація не суперечить загальновідомим відомостям, що мають відношення до справи заявника та встановлена загальна правдоподібність заяви.

Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:

всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;

відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об'єктом переслідування чи об'єктом завдання серйозної шкоди;

особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об'єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.

Той факт, що заявник вже був об'єктом переслідувань або йому було завдано серйозної шкоди, наявність прямих загроз такого переслідування або такої шкоди є важливим показником цілком обґрунтованих побоювань заявника стати жертвою переслідування або реального ризику отримати серйозну шкоду.

У висновку обов'язково робиться посилання на використану інформацію про країну походження заявника, включаючи сторінки, назви інформаційних звітів, роки та найменування установ чи організацій, що його підготували, посилання на електронну адресу, якщо звіти було опубліковано в Інтернеті, та її співвідношення із змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди із заявником.

У висновку викладається обґрунтована пропозиція територіального органу ДМС щодо прийняття рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Висновок уповноваженої посадової особи територіального органу ДМС, на яку покладено розгляд справи, погоджується керівником структурного підрозділу територіального органу, до повноважень якого належить реалізація законодавства у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, та затверджується заступником керівника територіального органу ДМС, який відповідно до розподілу обов'язків спрямовує і координує діяльність структурного підрозділу з питань біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту;

Всупереч п.5.1 Правил у висновку ГУ ДМСУ в Харківській області щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не досліджено всі відповідні факти, що стосуються Іраку на момент прийняття рішення щодо заяви, її співвідношення зі змістом заяви та відомостями, отриманими під час співбесіди з позивачем.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Так, відповідачу слід було звернути увагу на викладені факти, що містяться у Резолюції Організації Об'єднаних Нації № 2169 (2014) ухваленою Радою Безпеки 30 липня 2014 року, за змістом якої ситуація, яка склалася у Іраку внаслідок широкомасштабного акту, вчиненого терористичним групами зокрема «Ісламська держава Іраку та Леванту» (ІДІЛ) та пов'язаними з ними терористичними групами, що загрожує мирному населенню та усім релігійним та етнічним групам.

Статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» визначено, що чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права. Це саме кореспондується статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України та Конституцією України.

За змістом статті 25 Статуту ООН для членів Організації ООН, членом якої є Україна, рішення Ради Безпеки є обов'язковими для виконання. При цьому, статтею 39 цього Статуту визначено, що Рада Безпеки визначає існування будь якої загрози миру, будь якого порушення миру чи акта агресії та робить рекомендації або вирішує, які заходи слід вчинити у відповідності з статтями 41 та 42 для підтримання чи встановлення міжнародного миру та безпеки.

Між тим, посилання на Позиції Ради Безпеки ООН у складеному ГУ ДМСУ в Харківській області висновку по країні походження відсутні.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в даному випадку відносно позивача відповідачем не встановлено об'єктивно та в повному обсязі наявність або відсутність конвенційних ознак, які дають право останньому на отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту.

Отже, при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не досліджено в повному обсязі підстави та обставини, з яким Закон № 3671-VI пов'язує надання статусу особи, яка потребує додаткового захисту.

Такий висновок суду першої та апеляційної інстанцій узгоджується з позицією Вищого адміністративного суду України, викладеною в ухвалі від 14.06.2016 року по справі № К/800/4327/16.

Доводи відповідача про надання позивачем суперечливих свідчень щодо обставин прибуття з м. Луганськ до м. Харків, втрати національного паспорту, на думку колегії суддів, не звільняють відповідача від обов'язку належним чином дослідити актуальну інформацію по країні походження станом на час прийняття рішення та не є доказом правомірності прийнятого відповідачем рішення.

Та обставина, що ОСОБА_1 у 2010 році безперешкодно в'їжджав та виїжджав з Іраку, під час поїздки отримав національний паспорт Іраку, на думку колегії суддів, не свідчить про можливість безпечного повернення позивача у країну громадянської належності, оскільки з 2010 року ситуація у цій країні змінилася.

Беручи до уваги вказані зміни, колегія суддів вважає, що в даному випадку значний проміжок часу між прибуттям позивача в Україну та зверненням із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, не свідчить про відсутність у нього реальних обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.

Колегія суддів зазначає, що обов'язок доказування в адміністративному судочинстві визначений ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України і розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову.

Виходячи з положень ч. 2 зазначеної статті, обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Тобто, неприпустимим є висновок щодо недоведеності іноземцем чи особою без громадянства неправомірності рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Всупереч наведеній нормі відповідач правомірності свого рішення від 12.08.2016 р. № 410-16 про відмову у наданні ОСОБА_1 статусу біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, належним чином не довів.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач при прийнятті оскаржуваного рішення від 12.08.2016 р. № 410-16 діяв без урахування всіх обставин, які мають значення для прийняття такого рішення, без дотримання вимог ч.3 ст.2 КАС України, у зв'язку з чим, наявні підстави для скасування вищевказаного рішення та зобов'язання ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відповідно до ст. 200 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справа та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2016р. по справі № 820/5024/16 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Перцова Т.С.
Судді Дюкарєва С.В. Жигилій С.П.
Повний текст ухвали виготовлений та підписаний 11.04.2017 р.