Справа № 201/12340/16-а
Суддя: Антонюк О. А.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

провадження 2а/201/1042/2016
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

в складі головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Пухловою О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради, третя особа голова Соборної районної в м. Дніпрі ради ОСОБА_2 про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 31 серпня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивач в своєму позові та з представником в ході судового засідання посилаються на те, що ОСОБА_1 з березня 2011 року працював на посаді заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів, розпорядженням голови від 25 липня 2016 року його було звільнено з роботи начебто за прогули без поважних причин 20-22 липня 2016 року. Проте вказаних прогулів без поважних причин не було, в ці днів він тяжко хворів, звертався до лікарів, йому було видано після видужання листок непрацездатності (лікарняний лист), який він і предявив за місцем роботи 25 липня 2016 року. Але, не дивлячись на вказане, його було звільнено з роботи за прогули саме у вказані дні. Про своє звільнення позивач дізнався лише 13 серпня 2016 року. Позивач вважає дії відповідача неправомірними, які порушують його конституційні права. Він звернувся до керівництва виконкому та голови ради (це одна і та ж особа) за питанням вирішити поновлення його на роботі або звільнення з інших підстав, але отримав відмову через, начебто, не визнання відповідачем наданого позивачем листа непрацездатності. Позивач звертався з заявами та скаргами до відповідача та його органів з питаннями усунення порушення законів, але вони ніяких дій для цього не зробили, відбувається бездіяльність. Навпаки, відповідачів стали перевіряти правильність видачі йому вказаного листка непрацездатності, написали заяву про порушення кримінальної справи проти лікарів та інш., але надійшло підтвердження про правильність і обґрунтованість видачі вказаного документу, кримінальне провадження закрите. Вказане свідчить про упередженість відповідача, незаконність його дій. Вважаючи незаконним не тільки саму видачу розпорядження та звільнення з роботи, а і той порядок, який при цьому відповідачем був застосований, позивач вважає вказані дії відповідача незаконними і протиправними, оскільки цим порушуються його права, в добровільному порядку питання не вирішується, відповідач не погоджується з доводами позивача, просив визнати протиправним розпорядження про його звільнення з роботи та скасувати його, поновити на роботі та стягнути зарплату за час вимушеного прогулу, задовольнивши позов у повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно позивач ОСОБА_1 з березня 2011 року працював на посаді заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів, розпорядженням голови від 25 липня 2016 року його було звільнено з роботи дійсно за прогули без поважних причин 20-22 липня 2016 року, що підтверджується належними доказами (акти, пояснення та інш.). Розпорядження законне і правильне, з цим розпорядження позивач ознайомлений, воно винесене з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними, всю належну позивачу інформацію надавали своєчасно і у відповідності до закону. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобовязань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Представник третьої особи голови Соборної районної в м. Дніпрі ради ОСОБА_2 в судовому засіданні повністю підтримав позицію сторони відповідача, позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно ОСОБА_1 з березня 2011 року працював на посаді заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів, розпорядженням голови від 25 липня 2016 року його було правильно звільнено з роботи за прогули без поважних причин 20-22 липня 2016 року. Розпорядження законне, з цим розпорядження позивач ознайомлений, воно винесене з дотриманням всіх вимог закону згідно з чинним законодавством, вірно, ніякої шкоди не завдавали, порушень з їх боку допущено не було, їх дії були правомірними. На всі звернення позивача вони йому надавали своєчасні письмові відповіді, відповідно реагували на них, скарги скеровували до відповідних служб і підрозділів, вони діють в межах своєї компетенції, порушення закону чи бездіяльності з їх боку не було, вважає позовні вимоги до них безпідставними і просив в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представників відповідача і третьої особи, зясувавши думку сторін і третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Відповідно до ст. 6 КАС України кожному гарантується право на захист його прав, свобод та інтересів незалежним та неупередженим судом.

Згідно п.1 ч. І ст. 18 КАС України адміністративні справи, в якій однією із сторін є орган або посадова особа місцевого самоврядування, підсудні місцевим судам. А відповідно до ч. З ст. 18 цього Кодексу справи, щодо оскарження дій або бездіяльності посадових чи службових осіб місцевих органів виконавчої влади, розглядаються і вирішуються місцевим загальним судом за вибором позивача.

Згідно ч. 2 ст. 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні справи з приводу оскарження дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень, які вчинені (допущені) стосовно конкретної фізичної чи юридичної особи, вирішуються за вибором позивача адміністративним судом за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання (перебування, знаходження) особи-позивача.

Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В обґрунтування звернення з позовом до адміністративного суду позивач посилався на норми Кодексу адміністративного судочинства України. За приписами ч. 1 ст. 5 КАС України адміністративне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. КАС України визначає повноваження адміністративних судів щодо розгляду справ адміністративної юрисдикції, порядок звернення до адміністративних судів і порядок здійснення адміністративного судочинства.

Згідно зі ст. З КАС України справою адміністративної юрисдикції є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

За правилами ч. 2 ст. 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єкта владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дії їй бездіяльності Конституцією чи іншими законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Відповідно до ч. 1 ст. 129 Конституції України при здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону.

Згідно статті 6 Конституції України органи виконавчої влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. Стаття 19 Конституції України передбачає, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Судом зясовано, що позивач ОСОБА_1 мешкає в с. Піщанка Новомосковського району і звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська в порядку, передбаченому законом, оскільки відповідач знаходиться і зареєстрований в цьому районі міста.

Відповідно ст. 5 Конституції України, носієм суверенітету і єдиним джерелом влади в Україні є народ. Народ здійснює владу безпосередньо і через органи державної влади та органи місцевого самоврядування.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно позивач ОСОБА_1 з 01 березня 2011 року працював на посаді заступника голови Жовтневої (зараз Соборної) районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів, розпорядженням № 229-ос голови цієї ради від 25 липня 2016 року ОСОБА_1 було звільнено з роботи за прогули без поважних причин.

Позивач не погодився з вказаним, зазначаючи, що вказаних прогулів без поважних причин не було, в ці днів він тяжко хворів, звертався до лікарів, йому було видано після видужання листок непрацездатності (лікарняний лист), який він і предявив за місцем роботи 25 липня 2016 року. Але, не дивлячись на вказане, його було звільнено з роботи за прогули саме у вказані дні. Позивач вважає дії відповідача неправомірними, які порушують його конституційні права. Він звернувся до керівництва виконкому та голови ради (це одна і та ж особа) за питанням вирішити поновлення його на роботі або звільнення з інших підстав, але отримав відмову через, начебто, не визнання відповідачем наданого позивачем листа непрацездатності.

Згідно з вказаним розпорядженням № 229-ос голови Соборної районної в м. Дніпрі ради від 25 липня 2016 року звільнення позивача відбулося за начебто прогули останнього на роботі 20-22 липня 2016 року, тобто звільнення за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані його власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: п. 4 прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причини.

Судом встановлено, що у вказаному спірному розпорядженні № 229-ос не вказано, за які саме прогули звільнено позивача, тобто не вказано дні, коли було здійснено ці прогули начебто без поважних причин (вказано лише, що за прогули і які підстави винесення такого розпорядження, серед підстав акти, табелі, пояснення, листи та інш., але яв які конкретно дні були прогули не вказано), що є грубим порушенням закону і права на захист працівника: він має право відразу знати, за що він звільнений і конкретна провина.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Судом встановлено, що з 20 по 22 липня 2016 року ОСОБА_1 хворів, звернувся до лікарів, про що йому було 25 липня 2-16 року видано лист непрацездатності, який він і предявив на роботі 25 липня 2016 року голові ради і його заступнику. Вказану обставину не заперечували в судовому засіданні представники відповідача і третьої особи, а також те, що останні не повірили позивачу і намагалися перевірити правильність видачі вказаного листа непрацездатності.

Відповідно до довідки Підгороднянської АЗПСМ КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги Дніпропетровського району» від 01 серпня 2016 року листок непрацездатності, який було видано ОСОБА_1 про його хворобу 20-22 липня 2016 року видано обґрунтовано, діагноз встановлено правильно, але оформлення цього листа проведено з порушенням вимог інструкції № 532 (стосовно погодження його видачі з головним лікарем, чого зроблено не було).

Саме вказаний лист непрацездатності і предявив позивач 25 липня 2016 року на роботі.

Правильність вищезазначеної довідки і дій лікарів при видачі цього листа непрацездатності позивачу перевіряла також і Виконавча дирекція Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Дніпропетровського обласного відділення, яка листом від 02 серпня 2016 року підтвердила правильність дій лікарів і дійсність вказаного листа непрацездатності.

Сторона відповідача з метою перевірки правильності не тільки видачі позивачу вказаного листка непрацездатності, але і відповідей лікарів і виконавчої дирекції ФССТВП, написали заяву про порушення кримінальної справи проти лікарів та інш., відомості про це були внесені до ЄРДР, проведена ретельна перевірка і постановою слідчого від 21 грудня 2016 року вказане кримінальне провадження закрите в звязку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, тобто надійшло підтвердження про правильність і обґрунтованість видачі вказаного документу. Вказана постанова не оскаржена і набрала законної сили.

Згідно ст. 43 Конституції України кожен громадянин має право на працю що включає можливість заробляти собі на життя працею яку він вільно обирає, або на яку він погоджується. Проте відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливість заробляти собі та своїй родині на життя.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конвенції з захисту прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до його приватного і сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції.

Згідно статті 8 Конституції України в Україні визначається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Конституція України є нормою прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбаченні Конституцією України та Законами України.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що «конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Відповідно до ч. З ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесені змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав та свобод.

У відповідності до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Згідно зі ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком.

При цьому суд виходить з того, що розмір заробітної плати судом встановлений в судовому засіданні з пояснень сторони позивача 2506 грн., оскільки довідку про зарплату позивача відповідач не надав, а на звернення позивача про це не відповів; судом справа з реалізацією всіх прав сторін (ознайомлення з матеріалами справи, оскарження, розгляд клопотань та інш.) розглядається тривалий час і перерва для витребування тільки довідки при таких відносинах сторін не доцільна.. Отже розмір зарплати за час вимушеного прогулу з 25 липня 206 року по 11 квітня 2017 року за 8.5 місяців буде складати 21301 грн. (2506х8.5=21301).

З огляду на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» (набрало законної сили 8 лютого 2006 року) положення ст. 58 Конституції України про незворотність дії в часі законів та інших нормативно - правових актів, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи, судами слід мати на увазі наступне: реалізація особою прав, що повязане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно - правових актів національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань, тобто посилання органів державної влади на відсутність коштів, як причину невиконання своїх зобовязань, судами не повинні приймати до уваги; у випадках, коли набуття чинності певним законом, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення права у особи відповідно права.

Відповідно до ст. 46 Конституції України «громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадків передбачених законом.

Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що відповідно до усталеної практики Конвенційних органів, органи місцевого самоврядування є державними організаціями, у тому значенні, що вони керуються публічним правом та здійснюють публічні функції, покладені на них Конституцією та законами. Згідно з нормами міжнародного права термін «державні організації» не обмежується лише вентральними органами виконавчої влади. У тих випадках, коли державна влада є децентралізованою, він поширюється на будь-який національний орган, який здійснює публічні функції (див., наприклад, рішення від 8 грудня 2005 року у справі «Мікрюков проти Росії» (Mikryukov v. Russia), заява № 7363/04, п. 21, з подальшими посиланнями). З цього випливає, що відповідальність за дії та/або бездіяльність органів місцевого самоврядування несе держава-відповідач (див. рішення від 28 травня 2009 року у справі «Овчаров і Хомич проти України», заяви № 32910/06 та 50081/06, п. 29). Європейський суд також неодноразово приходив до висновків, що державна установа (не наділена владними повноваженнями) здійснює «державне управління» відповідно до законодавства України та контролюється державною владою, і, таким чином, вона може розцінюватись як «державна організація» в сенсі практики Суду (див. зяті монастирі проти Греції, рішення від 9 грудня 1994, серія А N 301 - А, § 49; ОСОБА_3 та інші проти ОСОБА_3 (ріш.) №53984/00, CEDH 2003-Х () (витяг), § 26; RENFE проти Іспанії, № 35216/97, рішення Комісії від 8 вересня 1997 рішення Михайленки та інші проти України, № 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, З6800/02, 38296/02 и 42814/02, п. 45, рішення від 30 листопад 2004 року; цит.: рішення від 22 лютого 2005 року «Новоселецький проти України», № 47148/99, п. 82).

За таких умов відповідач є зобовязаний додержуватися позитивних обовязків, які покладаються на державу, як учасника Конвенції, у тому числі що стосується виконання ст. вказаної Конвенції.

Як вказав Європейський суд у рішенні від 9 січня 2013 року «ОСОБА_4 ти України», № 21722/11, п. п. 165, 166, приватне життя «включає право особи на формування та розвиток стосунків з іншими людьми, включаючи стосунки професійного або ділового характеру» (див. рішення від 7 серпня 1996 року у справі «С. проти Бельгії» (C. v. Belgium), п. 25, Reports 1996-ІІІ). Поняття «приватне життя» в принципі не виключає відносини професійного або ділового характеру. Врешті-решт, саме у рамках трудової діяльності більшість людей мають значну можливість розвивати стосунки з оточуючим світом (див. рішення від 16 грудня 1992 року у справі «Нємець проти Німеччини» (Niemietz v. Germany), п. 29, Series А № 251-В). Отже, обмеження, накладені на доступ до професії, були визнані такими, що впливають на «приватне життя» (див. рішення у справах «Сідабрас та Джяутас проти Литви» (Sidabras and Dziautas v. Lithuania), заяви №№ 55480/00 та 59330/00, п. 47, ECHR 2004-VIII, та «Бігаєва проти Греції» (Bigaeva v. Greece), заява № 26713/05, пп. 22-25, від 28 травня 2009 року). Стаття 8 Конвенції охоплює питання захисту честі та репутації як частину захисту права на повагу до приватного життя (див. рішення у справах «Пфайфер проти Австрії» (Pfeifer v. Austria), заява № 12556/03, п. 35, від 15 листопада 2007 року, та «А. проти Норвегії» (A. v. Norway), заява №28070/06, пп. 63 та 64, від 9 квітня 2009 року); впливає на широке коло стосунків заявника з іншими людьми, включаючи стосунки професійного характеру, під впливом опиняється і професійна репутація заявника.

За таких умов згідно Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дії відповідача можливо оцінювати як дискримінаційні щодо позивача, він зазнає утиск, обмеження у реалізації та користуванні своїми правами як працівника, відносно якого роботодавцем вчиняються умисні дії з наміром його звільнення, штучно створюється напружена, ворожа, образлива та зневажлива атмосфера. З огляду на дійсні обставини справи, заявлені підставу та предмет позову, обєктивно та субєктивно незаконними діями у сфері професійної діяльності відповідач порушив права позивача і на повагу до приватного життя.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права і свободи, викладені в цій Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав і свобод та інтересів юридичних осіб у сфері публічно - правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненнями ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 5 КАС України передбачено, що адміністративне судочинство здійснюється відповідно Конституції України, цього Кодексу та міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до статі 9 КАС України у разі невідповідності нормативно- правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених Законом.

Згідно з ч. 2 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Частиною 6 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Тобто, відповідач повинен довести, що дiями позивача було порушено його права. Однак, жодних інших доказiв відповідачем до суду не надано.

Відповідно до ст. 21 Конституції права та свободи людини є непорушними, до яких відноситься й право згідно ст. 4І Конституції на володіння, користування і розпорядження власністю, яку придбала позивачка у відповідності до вимог закону.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту порушеного права згідно п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України є визнання незаконним рішення, дії або бездіяльності органу державної влади або органу місцевого самоврядування. їх посадових або службових осіб.

Відповідно до вимог ст. 69 КАС України докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі,

або з власної ініціативи. Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Крім того, згідно до вимог ч. 3 ст. 2 КАС України «У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку». При цьому Пленум Вищого адміністративного суду у постанові від 6 березня 2008 року зауважив, що під час розгляду спорів щодо окарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень суди незалежно від підстав, наведених в позовній заяві, повинні перевіряти їх відповідність усім зазначеним вимогам.

З огляду на заявлені позовні вимоги, доводи позивача, визначальними обставинами для вирішення спірних правовідносин є визначення відповідності оскаржуваних дій відповідача критеріям правомірності, які предявляються до дій та рішень субєктів владних повноважень.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що дії відповідача стосовно спірного питання не відповідають вимогам діючого законодавства, а тому позов підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги позицію представника відповідача щодо не визнання позовних вимог, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджуються, порушення прав позивача, в тому числі і визначених Конституцією України, іншими законами саме цим відповідачем були допущені.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити, визнати протиправним, незаконним та скасувати розпорядження № 229-ос голови Соборної районної в м. Дніпрі ради від 25 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року за прогули без поважних причин, поновити ОСОБА_1 на посаді заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року, стягнути з виконавчого комітету Соборної районної в м. Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 21301 грн. та витрати на судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а всього 21852 грн. 20 коп., а також стягнути з виконавчого комітету Соборної районної в м. Дніпрі ради на користь держави судовий збір в сумі 2130 грн. 10 коп..

Таким чином позовні вимоги про визнання дій і бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити певні дії в такому вигляді знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16 ЦК України, ст. 40 КЗпП України, ст. 37, 37-1 Закону України «Про державну службу», практикою Європейського суду з прав людини, ст. 2, 3, 5, 6, 18, 19, 69, 71, 72, 158-163, 167 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати розпорядження № 229-ос голови Соборної районної в м. Дніпрі ради від 25 липня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року за прогули без поважних причин.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року.

Стягнути з виконавчого комітету Соборної районної в м. Дніпрі ради на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 21301 грн. та витрати на судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а всього 21852 грн. 20 коп..

Стягнути з виконавчого комітету Соборної районної в м. Дніпрі ради на користь держави судовий збір в сумі 2130 грн. 10 коп.

Постанова може бути оскаржена в Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська протягом 10 днів з дня її проголошення.

Суддя