Справа № 127/26552/16-а
Суддя: Сичук М. М.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/127/380/17
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
11.04.2017 Вінницький міський суд Вінницької області
в складі: головуючого - судді Сичука М.М.,
при секретарі Рябошапка О.В.,
за участю представника позивача Нурієвої А.О.,
представника відповідача Скляра О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення,-
ВСТАНОВИВ:
В грудні 2016 року позивач звернувся до суду із вказаним адміністративним позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати рішення УДМС України у Вінницькій області від 02.10.2015 року № 40 про примусове повернення з України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що в липні 2016 року позивач звернувся до УДМС України у Вінницькій області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
22.11.2016 року позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Вінницькій області від 16.11.2016 року № 16 про те, що відповідно до ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 вказаного закону на підставі рішення ДМС України від 27.10.2016 року № 530-16.
Рішення ДМС України від 27.10.2016 року № 530-16 було оскаржено до Вінницького окружного адміністративного суду.
12.12.2016 року представник позивача ознайомилася із наданими відповідачем документами, серед яких була особова справа Баллан Халед № 2016VN008, розпочата 19.07.2016 року, в матеріалах якої містилося рішення № 40 від 02.10.2015 року, про примусове повернення з України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про яке не було відомо позивачу.
ОСОБА_3 в`їхав в Україну у 2011 році у віці 18 років легально через пункт пропуску «Бориспіль» з метою навчання у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова.
За клопотанням університету позивачу була видана посвідка на тимчасове проживання серії НОМЕР_1 строком до 31.08.2015 року.
Через нестачу коштів позивач не міг заплатити за навчання, через це його було виключено з університету 03.07.2015 року.
ОСОБА_1 втратив зв`язок із рідними, які виїхали із с. Ассабора. Тому він змушений був залишитися в Україні, оскільки повертатися до Сирії не міг через громадянську війну, яка відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2016 року в задоволенні заяви про визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними відмовлено, позов залишено без розгляду.
Ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 21.02.2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20.12.2016 року скасовано, справу направлено до Вінницького міського суду Вінницької області для продовження розгляду.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.04.2017 року поновлено ОСОБА_1 строк звернення до адміністративного суду з позовом до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення.
У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та росила їх задовольнити.
Представник відповідача позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував, надавши суду письмові заперечення.
Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності та з`ясувавши обставини справи, суд вважає адміністративний позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 в`їхав в Україну у 2011 році у віці 18 років легально через пункт пропуску «Бориспіль» з метою навчання у Вінницькому національному медичному університеті ім. М.І. Пирогова.
Баллан Халед проходив навчання з 2011 року по 2015 роки на стоматологічному факультеті ВНМУ ім. М.І. Пирогова, а відповідно до наказу від 03.07.2015 року № 261 ВНМУ ім. М.І. Пирогова останній був відрахований з числа студентів у зв`язку з невиконанням умов контракту через несплату коштів.
ОСОБА_1 втратив звязок із рідними, які виїхали з с. Ассабора (18-20 км. від Дамаску). Тому він змушений був залишитися в Україні, оскільки повертатися до Сирії не міг через громадянську війну, яка відбувається з численними порушеннями прав людини, зокрема, мирного населення.
02.09.2015 року стосовно позивача працівниками 1-го міського відділу м. Вінниці УДМС України, у зв`язку з порушенням правил перебування на території України, а саме проживання по посвідці на тимчасове проживання, термін дії якої закінчився 31.08.2015 року, складено адміністративний протокол за ч. 1 ст. 203 КУпАП, а також винесено постанову від 02.09.2015 року про накладення на останнього адміністративного стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510,00 грн.
Штраф у розмірі 510,00 грн. позивачем було сплачено добровільно 03.09.2015 року, що підтверджується квитанцією від 03.09.2015 року.
Рішенням Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області № 40 від 02.10.2015 року про примусове повернення з України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останнього примусово повернуто з України та зобовязано покинути територію України у 3-денний термін.
22.11.2016 року позивач отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Вінницькій області від 16.11.2016 року № 16 про те, що відповідно до ст. 6 ЗУ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» йому було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, так як відсутні умови, передбачені пунктами 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 вказаного закону на підставі рішення ДМС України від 27.10.2016 року № 530-16. Рішення ДМС України від 27.10.2016 року № 530-16 було оскаржено до Вінницького окружного адміністративного суду. Ухвалою окружного суду було відкрито провадження та призначено справу до розгляду.
Cуд виходить з того, що правовий статус іноземців, які проживають або тимчасово перебувають в Україні, їх основні права, свободи та обов`язки, порядок вирішення питань, пов`язаних з їх в`їздом в Україну або виїздом з України, регулюються Законом України від 04 лютого 1994 року № 3929-XII «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», із змінами та доповненнями на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення положень судового захисту іноземців та осіб без громадянства і врегулювання окремих питань, пов`язаних з протидією нелегальній міграції» № 1379-VIII від 19.05.2016 (надалі Закон № 3929-XII).
Відповідно до статті 3 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країни, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.
Біженець чи особа, яка потребує додаткового захисту або якій надано тимчасовий захист, не може бути вислана або примусово повернута до країн, де вони можуть зазнати катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження і покарання або з яких вони можуть бути вислані або примусово повернуті до країн, де їх життю або свободі загрожує небезпека за ознаками віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також з інших причин, що визнаються міжнародними договорами чи міжнародними організаціями, учасниками яких є Україна, як такі, що не можуть бути повернуті до країн походження.
Відповідно до положень ст. 8 Конституції України передбачено, що в Україні Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. В цьому аспекті верховенство права проявляється у субординації закону перед правом, як таким.
У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».
В Рекомендаціях УВКБ ООН з питання міжнародного захисту відносно осіб, що залишають Сирійську Арабську Республіку (Редакція IIІ, жовтень 2014 року) зазначено, що після видання УВКБ ООН в жовтні 2013 року «Рекомендацій з питання міжнародного захисту щодо осіб, які покидають Сирійську Арабську Республіку (Редакція II)» ситуація в Сирії в плані безпеки, дотримання прав людини, переміщення і гуманітарних потреб ще більше загострилася.
Також в Рекомендаціях УВКБ ООН від жовтня 2014 року зазначено, що на даний момент майже всі райони країни охоплені насильством, що розгортається між різними учасниками конфліктів, які частково взаємно накладаються один на одного; ця ситуація ускладнюється внаслідок того, що за всі протиборчі сторони воюють іноземні найманці. Бої між сирійськими урядовими силами і масою антиурядових збройних груп не затихають. Паралельно угруповання «Ісламська держава Іраку і аль-Шама» (далі «ИГИШ») зміцнила контроль над значними територіями півночі і північного сходу Сирії і часто вступає в озброєні зіткнення з антиурядовими збройними групами, курдськими силами («Загонами народної самооборони», ОНБ), а також з урядовими силами. Нанесення авіаційних ударів по цілях в ИГИШ 23 вересня 2014 року привнесло в конфлікт додатковий ступінь складності. Оскільки міжнародні зусилля по знаходженню політичного вирішення ситуації в Сирії успіху досі не принесли, конфлікт як і раніше призводить до подальших жертв серед цивільного населення, переміщення людей і руйнування інфраструктури країни.
Відповідно до пункту 4 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року за наявними даними до квітня 2014 року кількість осіб, загиблих у результаті конфлікту, перевищила 191 тис. чол. Найбільша кількість документально зафіксованих випадків смерті було зареєстровано в провінції Риф Дамаск; далі за кількістю жертв йдуть провінції Алеппо, Хомс, Ідліб, Дера та Хама.
Згідно пункту 27 Рекомендацій УВКБ ООН від жовтня 2014 року у тих випадках, все більш виключних, де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 року не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від видворення, заснованих на міжнародних або регіональних нормах в області прав людини або які базуються на нормах національного законодавства.
Відповідно до пункту 171 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців, якщо тип військової акції, в якій особа не бажає брати участь, засуджується міжнародним співтовариством як така, що суперечить елементарним правилам людської поведінки, покарання, передбачене за дезертирство або ухилення від призову, може з урахуванням всіх інших вимог визначення бути розцінено як переслідування.
Отже, загальновизнаним офіційними документами, підтверджуються обґрунтованість побоювань позивача щодо можливості стати жертвою переслідувань в разі повернення до Сирії, ситуація в якій докорінно змінилась під час його перебування в Україні.
Тлумачення поняття «загрози тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання» дає у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, практику якого згідно зі статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV суди застосовують при розгляді справ як джерело права.
Так, у справі Суфі і Елмі проти Сполученого Королівства (8319/07 та 11449/07, рішення від 28 червня 2011 року) суд дійшов висновку, що повернення особи у ситуацію громадянської війни може складати загрозу тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання (п.п. 217-241), а також зазначив, що критеріями для оцінки інтенсивності/напруженості загального насилля в країні з військовим конфліктом є: чи сторони конфлікту використовують методи або тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення або які були безпосередньо спрямовані проти цивільного населення; чи використання таких методів та/або тактик застосовувались усіма сторонами конфлікту; чи конфлікт був локалізованим чи всеохоплюючим; кількість осіб, яких було вбито, поранено або які буди переміщені в результаті боротьби.
Ситуації у Сирії за інтенсивністю та напруженістю становить ризик для людини, яку висилають в цю країну, оскільки сторони конфлікту використовують методи та тактики війни, які збільшують ризик втрат серед цивільного населення.
При розгляді справ щодо примусового видворенн чи повернення іноземця чи особи без громадянства з України судом враховується, що інформація про країну походження належить до загальновідомої інформації.
Відповідно до частини другої статті 72 КАС України обставини, визнані судом загальновідомими, звільнені від подальшого доказування.
Відповідно до копії довідки про звернення за захистом в Україні № 003083, виданої позивачу УДМС України у Вінницькій області, з терміном дії до 20.02.2017 року, яка згідно з пунктом 3 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є документом, що засвідчує законність перебування особи на території України на період, що розпочинається з моменту звернення особи з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених цим Законом та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України.
Відповідно до ст. 26 Конституції України, іноземці мають ті самі права і свободи та виконують ті самі обов`язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України.
Суд при розгляді даної справи враховує вимоги частини першої статті 5 КАС України щодо здійснення адміністративного судочинства відповідно до Конституції України, КАС України, міжнародних договорів України та принципів адміністративного судочинства, зокрема принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість держави.
Зважаючи на положення частини другої статті 8 КАС України, зазначений принцип застосовується з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі І цієї Конвенції». Оскільки іноземці в Україні перебувають на території України, то вони знаходяться під юрисдикцією України і на них розповсюджується дія Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р. і протоколів до неї.
Ч. 1 ст. 31 Закону України "про правоий статус іноземців та осіб без громадянства" вказує, що іноземець або особа без громадянства не можуть бути примусово повернуті чи примусово видворені або видані чи передані до країн:
де їх життю або свободі загрожуватиме небезпека за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань;
де їм загрожує смертна кара або страта, катування, жорстоке, нелюдське або таке, що принижує гідність, поводження чи покарання;
де їх життю або здоров`ю, безпеці або свободі загрожує небезпека внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини, або природного чи техногенного лиха, або відсутності медичного лікування чи догляду, який забезпечує життя;
де їм загрожує видворення або примусове повернення до країн, де можуть виникнути зазначені випадки.
Суд приходить до висновку, що відповідач належним чином не дослідив, який рівень небезпеки для позивача існує у випадку повернення до країни походження та не проаналізував належним чином інформацію, а також не врахував поточної та актуальної інформації по ситуації в Сирії й не спростував можливість загрози життю позивача, його безпеці чи свободі в країні походження в разі повернення, що не відповідає вимогам статті 3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження.
За таких обставин, розглянувши справу на підставі наданих сторонами доказів, встановлених фактів, з урахуванням приписів ст. 11 КАС України, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов ОСОБА_1 до Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення підлягає задоволенню,
Керуючись ст. ст. 7-12, 86, 159, 161-163, 167, 183-7 КАС України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Позов задовольнити.
Визнати протиправним та скасувати рішення Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області від 02.10.2015 року № 40 про примусове повернення з України громадянина Сирійської Арабської Республіки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Вінницький міський суд Вінницької області протягом п`яти днів з дня проголошення постанови.
Суддя