Справа № 819/292/17
Суддя: Шинкар Тетяна Ігорівна
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 квітня 2017 року № 876/3959/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого Шинкар Т.І.,

суддів Пліша М.А.,

ОСОБА_1,

секретаря судового засідання Кудєрової О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради на ухвалу ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову у справі №819/292/17 за позовом ОСОБА_2 міської ради до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 національний економічний університет про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

28.02.2017 ОСОБА_2 міська рада (далі Рада) звернулась в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області (далі-Управління), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_2 національний економічний університет, просила визнати протиправною відмову відповідача щодо передачі у комунальну власність м.Тернополя земельної ділянки площею 84,0621 га, кадастровий номер :17:002:0006, зобовязати відповідача повторно розглянути питання щодо передачі у комунальну власність м.Тернополя вказану земельну ділянку.

Разом з позовною заявою ОСОБА_2 міська рада подала клопотання про вжиття заходів забезпечення позову, просила постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони Головному управлінню Держгеокадастру у Тернопільській області та його структурним підрозділам вчиняти дії щодо розпорядження земельною ділянкою площею 84,0621 га, кадастровий номер :17:002:0006.

Ухвалою ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 01.03.2017 в задоволенні клопотання відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, Рада подала апеляційну скаргу, просить скасувати ухвалу ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 01.03.2017 та постановити нову, якою задовольнити клопотання про вжиття заходів забезпечення позову. Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що існує очевидна небезпека розпорядження відповідачем земельною ділянкою, яка відповідно до Генерального плану м.Тернополя, погодження Міністерства освіти і науки України від 27.11.2015 та нотаріально посвідченої заяви ТНЕУ від 26.11.2016 щодо припинення права постійного користування земельною ділянкою, повинна бути передана до комунальної власності, а також такі дії відповідача грубо порушать права територіальної громади м.Тернополя, зокрема учасників АТО, які мають право на отримання земельних ділянок для ведення індивідуального житлового будівництва та вже звернулись з відповідними клопотаннями. Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що Радою протягом двох років велися переговори з метою передачі земельної ділянки у комунальну власність міста для надання її учасникам АТО для індивідуального будівництва. Окрім того, не враховано, що передача вказаної земельної ділянки забезпечить облаштування необхідної інфраструктури та отримання встановлених державою та позивачем гарантій соціального забезпечення та пільг.

В судовому засіданні представник позивача апеляційну скаргу підтримав, відповідач та третя особа повноважних представників в судове засідання не забезпечили, належним чином повідомленні про місце та час розгляду справи, що відповідно до ч.4 ст.196 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) не перешкоджає судовому розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши наявні в справі матеріали, доводи апеляційної скарги та пояснення представника позивача в їх сукупності, на основі наявних у справі доказів, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати з огляду на наступне.

Відмовляючи в задоволені клопотанні Ради про забезпечення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що зазначені у клопотанні обставини не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, не доведені позивачем належними та допустимими доказами, а тому, не можуть слугувати підставою для забезпечення позову. При цьому судом зазначено, що посилання позивача на те, що дії відповідача грубо порушать права територіальної громади м. Тернополя, зокрема учасників АТО, які мають право на отримання земельних ділянок для ведення індивідуального житлового будівництва, відновлення яких потребуватиме значних зусиль та витрат, не може братися до уваги, оскільки не підтверджене жодним чином.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції не погоджується з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 117 КАС України передбачено, що суд за клопотанням позивача або з власної ініціативи може постановити ухвалу про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову.

Суд апеляційної інстанції зауважує, що забезпечення позову це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання судового рішення в разі задоволення позовних вимог. При цьому, інститут забезпечення позову в адміністративному судочинстві є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в адміністративному судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для особи рішення.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суд України №2 від 06.03.2008 «Про практику застосування адміністративними судами окремих положень КАС України під час розгляду адміністративних справ», згідно з ч.3 та ч.4 ст.117 КАС України забезпечення позову в адміністративних справах допускається лише у двох формах: 1) зупинення дії рішення суб'єкта владних повноважень чи його окремих положень, що оскаржуються; 2) заборони вчиняти певні дії. Наведений перелік підстав забезпечення позову є вичерпним.

Підставами для забезпечення адміністративного позову, передбаченими ст.117 КАС України, є: 1) наявність очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі; 2) неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів; 3) необхідність докладання значних зусиль та витрат для відновлення прав, свобод та інтересів позивача в разі невжиття таких заходів; 4) очевидність ознак протиправності рішення, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

Очевидність небезпеки полягає в тому, що з високим ступенем вірогідності можуть настати такі дії або події, які безумовно призведуть до порушення прав та інтересів позивача. Неможливість захисту прав може мати місце, зокрема, у разі знищення предмету спору, відчуження його іншим особам, якщо для відновлення прав необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, зокрема, необхідно буде звертатися до суду, визнавати недійсними договори чи рішення, вилучати майно тощо.

Суд, при розгляді клопотання про забезпечення позову повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з передбаченихст.117 КАС України обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти; врахувати пов'язаність заходів щодо забезпечення позову з його предметом, співмірність таких заходів заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи, у звязку з відсутністю вільних земельних ділянок для садибної забудови в межах міста Тернополя та великою кількістю звернень від учасників АТО та інших громадян, які мають право на першочергове та позачергове отримання земельних ділянок, протягом 2015-2016 років, ОСОБА_2 міською радою протягом двох років проводились переговори з ОСОБА_2 національним економічним університетом щодо передачі в комунальну власність земельної ділянки площею 84,0621 га, кадастровий номер :17:002:0006, яка знаходиться за межами населеного пункту м.Тернополя і відноситься до земель сільськогосподарського призначення державної власності.

На час звернення із даним позовом до суду ініційоване Радою питання отримання згоди на передачу вказаної земельної ділянки в комунальну власність позитивно вирішено ОСОБА_2 національним економічним університетом та Міністерством освіти і науки України.

Однак, розпорядником вказаної земельної ділянки згідно з ст.122 Земельного кодексу України є Управління, до якого Рада неодноразово зверталась щодо передачі такої у комунальну власність.

З долучених до клопотання про вжиття заходів забезпечення позову та апеляційної скарги документів судом апеляційної інстанції встановлено, що протягом січня-лютого 2017 року Управлінням прийнято ряд рішень про надання дозволу на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок в межах вищевказаної земельної ділянки зі зміною цільового призначення у власність для індивідуального садівництва (а.с.31-37).

Так, судом першої інстанції при винесені оскаржуваної ухвали оцінки вказаним рішенням відповідача та наявності очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі не надано.

Враховуючи вказане, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що наявна очевидна небезпека заподіяння шкоди інтересам позивача, а саме: передача спірної земельної ділянки громадянам спричинить позбавлення такої інженерно-технічних комунікацій, в тому числі доріг та проїздів, та необхідності в подальшому докласти значних зусиль та витрат для їх встановлення, тоді як відповідно до листа КП «Земельно-кадастрове бюро» від 03.03.2017 з метою отримання земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд звернулось 1597 учасників АТО та інших пільгових категорій осіб у період з 01.06.2015 по 16.02.2017.

Слід зауважити, що згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського Суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію і практику Суду як джерело права.

Закріплений у ст. 8 КАС України принцип верховенства права суд застосовує з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, яка відповідно до вимог ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права в Україні.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов'язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (ст. 41 Конституції України).

Складовою захисту права особи на мирне володіння своїм майном, гарантованого ст.1 Першого протоколу, є превентивні способи захисту права власності. Превентивний захист права власності допускається в разі існування загрози порушення права, яка має носити реальний характер і бути доведена в кожному конкретному випадку.

Підсумовуючи вказане, оскільки забезпечення позову є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу позивача, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що без вжиття заходів забезпечення позову не можливо захистити права, свободи та інтереси позивача, так як фактично можлива передача спірної земельної ділянки у власність іншим громадянам для різних потреб.

При цьому, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне вказати, що ухвала суду про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з врахуванням положень статті 117 КАС України не змінює обсягу прав та обов'язків сторін у спорі, а лише спрямована на виконання вимог ст.2 КАС України та має тимчасовий характер - до вирішення спору по суті.

Згідно п.6 ч.1 ст.199 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу суду і постановити нову ухвалу.

Відповідно до ст.202 КАС України підставами для скасування постанови або ухвали суду першої інстанції та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального або процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи або питання.

Аналізуючи обставини щодо вирішення клопотання про забезпечення позову суд апеляційної інстанції вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню, оскільки прийнята з неповним з'ясування судом обставин, що призвело до неправильного вирішення клопотання про забезпечення позову, з постановленням нової ухвали про задоволення клопотання позивача.

Керуючись статтями 117, 118, 160, 195, 196, 199, 202, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради задовольнити.

Ухвалу ОСОБА_2 окружного адміністративного суду від 01 березня 2017 року про відмову у задоволенні клопотання про забезпечення позову у справі №819/292/17 скасувати та винести нову, якою клопотання ОСОБА_2 міської ради про забезпечення адміністративного позову задовольнити.

Заборонити Головному управлінню Держгеокадастру у Тернопільській області та його структурним підрозділам вчиняти дії щодо розпорядження земельною ділянкою площею 84,0621га, кадастровий номер :17:002:0006.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Т.І. Шинкар

Судді М.А. Пліш

ОСОБА_1

Повний текст Ухвали складено 11.04.2017р.