Справа № 821/512/17
Суддя: Кузьменко Н.А.
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ХЕРСОНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
___________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 р.м. ХерсонСправа № 821/512/17
Херсонський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Кузьменко Н.А., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії,-

встановив:

31 березня 2017 року до Херсонського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1.) до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області (далі - відповідач, ТУ ДСА України в Херсонській області) з позовними вимогами про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії, а саме:

- визнати протиправною бездіяльність Територіального управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області щодо не нарахування та невиплати судді Рябовій Олені Дмитрівні, при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою;

- зобов'язати Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Херсонській області нарахувати та виплатити судді Дніпровського районного суду у відставці ОСОБА_1 вихідну допомогу в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Обгрунтовуючи свою правову позицію позивач зазначила, що з червня 1987 року до жовтня 2016 року вона працювала на посаді судді Дніпровського районного суду м. Херсона. Постановою Верховної ради України від 22 вересня 2016 року позивача звільнено з посади у відставку, відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України, а наказом № 104-ос від 03 жовтня 2016 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади судді Дніпровського районного суду м. Херсона через подання заяви про відставку. На день звільнення стаж роботи на посаді судді становив 29 років 03 місяці, однак на день звільнення позивачу не було виплачено вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за посадою. З посиланням на норми Конституції України та Закону України «Про судоустрій і статус суддів» обґрунтовує правомірність своїх вимог. З наведеного позивач робить висновок про наявність правових підстав для постановлення судового рішення про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії.

Позивач в судове засідання не прибула, але в резолютивній частині позову просить суд задовольнити адміністративний позов та розглянути справу без участі позивача.

Відповідач 18 квітня 2017 року подав до суду письмові заперечення, в яких адміністративний позов не визнає з таких підстав. У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, з урахуванням викладеного слід застосовувати норми Закону, які діють на час прийняття рішення про звільнення судді. Постанова Верховної Ради України №1515-VIIІ, відповідно до якої звільнено позивача, прийнята 08 вересня 2016 року. Діючим на момент звільнення позивача законодавством не передбачались підстави для нарахування та виплати вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою. Відповідач зазначив, що з моменту подання заяви про відставку та до моменту звільнення з посади судді Рябова О.Д. перебувала на посаді судді і отримувала заробітну плату. Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір. Все це, на думку відповідача, є підставами для відмови в задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача 18 квітня 2017 року подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (ч.4 ст.122 КАС України).

Розглянувши надані документи, зваживши доводи позивача викладені в адміністративному позові, врахувавши письмові заперечення відповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду спору по суті, проаналізувавши норми законодавства які регулюють спірні відносини та їх застосування сторонами, судом встановлено.

ОСОБА_1 з червня 1987 року по жовтень 2016 року працювала на посаді судді Дніпровського районного суду м. Херсона.

Постановою Верховної Ради України від 22 вересня 2016 року №1600-VІІІ «Про звільнення суддів» ОСОБА_1 була звільнена у відставку з посади судді Дніпровського районного суду м. Херсона, а наказом від 03 жовтня 2016 року №104-ос у відповідності до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України звільнена у зв'язку з поданням заяви про відставку та наданням відставки на підставі зазначеної вище постанови.

Позивач 01 листопада 2016 року звернулась до ДСА України із заявою, в якій просила здійснити розрахунок та виплатити їй вихідну допомогу у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, передбачену частиною першою статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка була чинною на час набуття нею права на отримання вихідної допомоги.

Листом від 09 листопада 2016 року №Р1358-16-1475/16 «Про заяву від 01.11.2016» ДСА України відмовила в здійсненні розрахунку та виплаті вихідної допомоги позивачу з посиланням на втрату чинності статті 136 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», яка передбачала виплату суддям при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Вважаючи свої права порушеними у зв'язку із невиплатою вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою, в якій просить суд визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати судді Рябовій Олені Дмитрівні, при виході у відставку вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою та просить зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити їй таку допомогу.

При вирішенні справи по суті суд враховує наступне.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Згідно частин першої, третьої, четвертої статті 120 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (в редакції, яка діяла на час прийняття Постанови Верховної Ради України «Про звільнення суддів» від 22 вересня 2016 року №1600-VІІІ) суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади. У разі звільнення судді з посади в результаті внесення такого подання Вища рада юстиції повідомляє про це Вищу кваліфікаційну комісію суддів України. Суддя продовжує здійснювати свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Частиною третьою статті 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

На час звільнення ОСОБА_1 з посади судді та відрахування її зі штату Дніпровського районного суду м. Херсона, набрав чинності Закон України «Про судоустрій і статус суддів» в редакції від 01 квітня 2014 року, в якому відповідно до Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року виключено статтю 136, яка передбачає виплату судді, який вийшов у відставку, вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

В Законі України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року №2453-VI (редакція на момент звільнення позивача) стаття 136 має наступний зміст:

Після призначення на посаду суддя Конституційного Суду України, Верховного Суду України, вищого спеціалізованого суду, апеляційного, місцевого суду, який потребує поліпшення житлових умов, забезпечується службовим житлом за місцем знаходження суду органами місцевого самоврядування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Рішення щодо неконституційності Закону України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» в частині виключення статті 136 із Закону України «Про судоустрій та статус суддів», Конституційним Судом України не приймалося.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Виходячи з приписів частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Отже, в даному випадку до спірних правовідносин необхідно застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (22 вересня 2016 року).

Крім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 19 листопада 2013 року №10-рп/2013 висловив думку, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вона виплачується з метою забезпечення йому належних соціально-побутових умов, а також для стимулювання осіб, які перебувають на посаді судді, до довгострокового виконання ними професійних обов'язків. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів, не має постійного характеру та не покриває соціальних ризиків, пов'язаних, зокрема, із хворобою, інвалідністю, старістю. У зв'язку з цим парламент повноважний встановлювати вихідну допомогу та визначати її розмір.

Зважаючи на те, що датою виходу у відставку судді є дата прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади, то у позивача відсутнє право на отримання вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки відповідач в спірних правовідносинах діяв з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України.

Оцінка судом обставин справи базується на наданих доказах, їх належності та переконливості, в поєднанні з принципами КАС України.

Як передбачає ч.2 ст.8 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Обов'язковою для застосування в Україні є практика Європейського суду з прав людини, яка статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визнана джерелом права.

Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) "Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження".

Вирішуючи питання про застосування ст.13 Конвенції, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Аманн проти Швейцарії» (Заява N 27798/95 п.88) зазначено, що стаття 13 Конвенції вимагає, щоб кожен, хто вважає себе потерпілим внаслідок заходу, який, на його думку, суперечив Конвенції, мав право на засіб правового захисту у відповідному національному органі для вирішення свого спору, а в разі позитивного вирішення - для одержання відшкодування шкоди. Однак це положення не вимагає безумовного досягнення вирішення спору на користь заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В адміністративному судочинстві діє принцип офіційності, який полягає в активній позиції суду щодо з'ясування всіх обставин у справі (ч.4,5 ст.11, ч.2 ст. 69, ч.5 ст.71 КАС України). Обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на суб'єкта владних повноважень, якщо він як відповідач заперечує адміністративний позов (ч.2 ст. 71 КАС України).

Суб'єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі. У разі невиконання цього обов'язку суд витребовує названі документи та матеріали", а якщо такі приписи відповідач без поважних причин не виконує, то "суд вирішує справу на основі наявних доказів" (ч. 4,6 ст. 71 КАС України).

Відповідно до ст. 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивач належними доказами не підтвердив правомірність своїх вимог, натомість наявні в матеріалах справи докази дають суду підстави для висновку про правомірність дій відповідача.

Судові витрати розподілити відповідно до приписів ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст. 7, 8, 9, 14, 71, 86, 94, 122,158 - 163КАС України, суд, -

постановив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації в Херсонській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити певні дії - залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі до Одеського апеляційного адміністративного суду через Херсонський окружний адміністративний суд апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги на постанову суду одночасно надсилається особою, яка її подає, до Одеського апеляційного адміністративного суду.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого ст. 186 КАС України, якщо таку скаргу не було подано.

Суддя Кузьменко Н.А.

кат. 11.1.