Справа № 813/932/16
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 року № 876/928/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судових засідань: Чопко Ю.Т.

позивача - ОСОБА_2

представника позивача - ОСОБА_3

представника відповідача - Клапчука Р.Я.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Державної міграційної служби України на постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов'язання вчинити дії, -

встановив:

22.03.2016 громадянин Російської Федерації ОСОБА_2 звернувся в суд із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі - ДМС України), третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області (далі - ГУ ДМС України у Львівській області) у якому просить визнати неправомірним та скасувати рішення відповідача щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов'язати його прийняти рішення щодо визнання позивачем такою особою відповідно до вимог чинного законодавства.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що він отримав повідомлення від ГУ ДМС України у Львівській області № 58 від 17.03.2016 року про відмову у визнанні його біженцем відповідно до рішення відповідача від 17 лютого 2016 року № 60-16, оскільки відсутні умови, передбачені пунктами 1 і 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Вважає таке рішення відповідача протиправним та необґрунтованим, оскільки він є мусульманином і членом Ісламської політичної партії «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі» (далі - ХТІ), у зв'язку з чим має обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань з політичних причин, а також через свою релігійну приналежність на фоні систематичного порушення прав людини та побоюючись необґрунтованого та незаконного ув'язнення, тортур, жорстокого поводження він не може повернутися до країни походження - Російської Федерації. Вважає, що відповідач підійшов формально до оцінки всіх обставин, які мають значення для прийняття відповідного рішення, без даних щодо ситуації в країні належності, які наявні у відкритих джерелах. Оскаржене рішення суперечить статті 28 Конституції України та статті 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року, а тому просить його скасувати.

Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.12.2016 позов задоволено повністю.

Із цією постановою не погодився відповідач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що судом першої інстанції не встановлено факту членства позивача в політичні партії «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі» допитані у судовому засіданні свідки повідомили лише загальновідому інформацію, також не здобуто фактів переслідування ОСОБА_2, не надано правової оцінки інформації листа Служби безпеки України від 02.12.2015 № 5/2/1-39576, щодо недоцільності надання захисту в Україні іноземцям та особам без громадянства, які повідомляють про членство в організації «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі». Крім того, судом не встановлено жодних підстав, які б свідчили про те, що позивач потребує додаткового захисту. Натомість відповідачем, при розгляді заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вивчено та досліджено інформацію про країну походження, особу позивача та, з урахуванням норм ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», суб'єкт владних повноважень правомірно відмовив ОСОБА_2. у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Представник відповідача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просить її задовольнити.

Позивач та його представник у судовому засіданні апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.

Суд апеляційної інстанції заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевірив матеріали справи, обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_2 уродженець м. Єрмоляєво, респ. Башкортостан, є громадянином Російської Федерації, що підтверджується довідкою про звернення за захистом в Україні.

23.06.2015 ОСОБА_2 звернувся до ГУ ДМС України у Львівській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Причиною звернення позивач вказав переслідування його владою РФ за політичні та релігійні переконання.

Під час подачі анкети-заяви про визнання біженцем № 9018 від 23 червня 2016 року позивач повідомив, що в РФ він перебуває в федеральному розшуку за участь у діяльності ісламської політичної організації «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі», в основі якої лежить іслам, а цілями та завданнями є відродження ісламських понять та ісламського укладу життя серед мусульман.

ОСОБА_2 повідомив, що не користується захистом РФ і не може повернутися у країну свого походження по причині належності до «ХТІ» та перебуванні у федеральному розшуку. Під час співбесіди 08.10.2015 додатково повідомив, що за законодавством РФ за членство у «ХТІ» настає кримінальна відповідальність, оскільки ця організація визнана терористичною та заборонена. За українським законодавством такої заборони немає.

Управління СБУ у Львівській області у відповідь на запит ГУ ДМС України у Львівській області та за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа ОСОБА_2 встановлена за національним паспортом громадянина РФ серії НОМЕР_1, виданим 18.04.2008 ОУФМС Росії по Республіці Башкортостан в Кіровському районі міста Уфи (020-004), який на час розгляду заяви зберігається у ГУ ДМС України у Львівській області.

12.11.2015 ГУ ДМС України у справі № 2015 LV 0008 складено Висновок про визнання особою, яка потребує додаткового захисту, яким встановлено, що у разі повернення у РФ ОСОБА_2 буде загрожувати ризик зазнати поводження, яке заборонене статтею 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пунктом 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», тому він відповідно підпадає під перелік підстав для надання йому додаткового захисту згідно до пункту 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

08.02.2016 ДМС України у справі № 2015 LV 0008 складено інший висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у якому зазначено такі підстави прийняття рішення про відмову громадянину Російської Федерації ОСОБА_2 у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту: - заявник переслідується в рамках чинного законодавства країни його походження за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації; - небажання заявника повертатися до країни громадянської належності, де існує його переслідування в рамках чинного законодавства цієї країни за ознаками причетності до діяльності забороненої терористичної організації є спробою уникнення відповідальності за вчинення протиправних дій; - ризик можливого покарання заявника у країні громадянської незалежності не перевищує загального ризику покарання, яке застосовується до інших громадян - фігурантів кримінальних справ, пов'язаних з діяльністю заборонених екстремістських організацій.

17 лютого 2016 року ДМС України прийнято рішення № 60-16 про відмову у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту визнання особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку із відсутністю стосовно нього умов, передбачених пунктами 1 та 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», яке надіслано позивачу повідомленням № 58 від 17 березня 2016 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позов слід задовольнити, оскільки оскаржуване рішення прийняте відповідачем без урахування вимог Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» та з порушенням передбачених ст. 2 КАС України принципів.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі - Закон № 3671-VI).

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.

Пунктом 13 частини 1 статті 1 зазначеного Закону визначено, що особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Порядок звернення особи із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлений статтею 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». Відповідно до частини першої зазначеної статті особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, може прийняти рішення про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в разі, якщо заявник видає себе за іншу особу або якщо заявнику раніше було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за відсутності умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності; релігії; національності (громадянства); належності до певної соціальної групи; політичних поглядів, неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.

Крім того, обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.

Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Таке цілком обгрунтоване побоювання повинно існувати під час звернення та вирішення питання про надання статусу біженця, незалежно від того, хто є суб'єктом переслідування, - державні органи чи ні. Підпункт 2 пункту «А» статті 1 Конвенції про статус біженців 1951 року не зазначає, що такі дії повинні бути здійсненими державною владою. Тобто таке переслідування може бути результатом діяльності осіб, які не контролюються органами державної влади і від яких держава не в змозі захистити громадян та інших осіб, що перебувають на її території.

Частиною другою статті 13 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачено, що особа, яка звернулася за наданням статусу біженця чи додаткового захисту і стосовно якої прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зобов'язана подати відповідному органу міграційної служби відомості, необхідні для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

За змістом Позиції УВКБ ООН «Про обов'язки та стандарти доказування у заявах біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права, обов'язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_2 є громадянином Російської Федерації, за національністю - росіянин, віросповіданням - мусульманин, освіта вища юридична, за сімейним станом - одружений, перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, має двоє неповнолітніх дітей. Рідна мова - російська. ОСОБА_2 є членом «ХТІ» (т. 1 а. с. 54, 107-109, 135, 179, 215).

Основною причиною звернення за захистом в Україні ОСОБА_2 вказав обґрунтовані побоювання зазнати переслідувань у зв'язку з своїми релігійними поглядами та членством в організації «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі», яка визнана терористичною організацією та є забороненою у РФ.

Судом першої інстанції встановлено, що «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі» (інша назва - «Партія ісламського визволення») - є міжнародною ісламською партією, діяльність якої ґрунтується на законах Ісламу. Метою цієї партії є відновлення ісламської держави, керівником якої був би обраний мусульманами "халіф". Методою діяльності організації є просвіта із закликом до мусульман повернутися до ісламського способу життя. Своїм завданням ХТІ вважає виховання моральних та ідейних з точки зору Ісламу людей, без яких неможливо розбудова ісламської держави. Організація декларує виключно мирні засоби роботи серед мусульман. Партія немає військового крила чи озброєних прибічників, а тому ХТІ цілком легально діє у всіх демократичних країнах Європи та Північної Америки, за винятком Німеччини, де партія заборонена через свою антисіоністську риторику та критику Ізраїлю. Але й у Німеччині забороненими є публічні заходи партії, при цьому члени ХТІ не переслідуються правоохоронними органами країни. Провідні правозахисні організації світу, зокрема "Amnesty International", визнавали членів цієї партії, засуджених до ув'язнення у країнах СНД, політичними в'язнями та рішуче засуджували численні факти катувань та позасудових страт членів ХТІ в цих країнах.

Із письмових пояснень ОСОБА_5., який є працівником міжрегіональної громадської організації правозахисний центр «Меморіал» та керівником створеної в рамках цієї організації програми «Протидія фабрикуванню кримінальних справ про ісламський екстремізм в Росії», вбачається, що в Росії і деяких інших пострадянських країнах спецслужби ведуть справжню пропагандистську війну, намагаючись переконати суспільство в існуванні терористичної загрози з боку членів ХТІ. Проте, аналіз правозастосовної практики свідчить, що за останні десятиріччя в країнах-учасниках ОБСЄ не було винесено жодного вироку, в якому б членів ХТІ звинувачували би у прямій чи опосередкованій причетності до конкретних терористичних актів чи збройного насильства або до підготування таких. Цей висновок базується, зокрема, на вивченні ПЦ «Меморіал» починаючи з 1999 року текстів сотень судових рішень та інших матеріалів з Росії, Центральної Азії, Туреччини та Азербайджану - країн, де члени цієї організації кримінально переслідувалися. В Україні та країнах Європи кримінальні справи відносно членів ХТІ ніколи не порушувалися. Росія є країною, де ХТІ заборонена як «терористична організація» (а.с. 70-75 т. 1).

Про те, що ХТІ в Україні діє як релігійна організація, а не як політична партія та веде просвітницьку діяльність по поширенню серед мусульман і не мусульман ідей Ісламу, не веде боротьби за владу і не працює над зміною державного устрою, рівно як і не зазіхає на територіальну цілісність, оскільки населення України у своїй більшості не є мусульманським, підтверджується показаннями свідка ОСОБА_6., голови Інформаційного офісу «ХТІ» в Україні даними ним у суді першої інстанції.

Допитаний судом першої інстанції в якості свідка голова громадської організації «Правозахисний рух Криму» ОСОБА_7. надав показання, що діяльність ХТІ на території Криму була легальною, підтвердженням чого є чисельні просвітницькі конференції, котрі проводила організація. Члени організації вели публічну діяльність, були учасниками теле- та радіо- програм. Також, пояснив, що після окупації Криму, діяльність ХТІ визнана екстремістською, а члени цієї організації зазнають переслідувань з боку російської влади та відносно них фабрикуються кримінальні справи.

Таку ж інформацію надали суду першої інстанції допитані в якості свідків ОСОБА_8. та ОСОБА_9

У своїй заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту позивач вказує на те, що в Росії він піддавався утискам за свою політичну та релігійну позицію. В 2012 році, після проведеного обшуку за місцем проживання позивача арештували та протягом 6 годин утримували в Управління ФСБ у в місті Уфі. При цьому увесь цей час морально знущались, принижували, застосовували фізичну силу, спонукали до відмови від його релігійних та політичних поглядів, схиляли до неправдивого свідчення проти його однопартійців.

Як встановлено судом першої інстанції, позивач не притягався до кримінальної відповідальності, однак перебуває у федеральному розшуку по статті 205-5 ч. 2 КК РФ, що підтверджується інформацією з відкритих джерел (т. 1, а. с. 55-56) та 02.02.2015 у будинку, в якому проживав ОСОБА_2 співробітники ФСБ провели обшук, про який його завчасно було попереджено.

З матеріалів справи вбачається, що у листопаді 2013 року вступив в силу Федеральний Закон від 02.11.2013 № 302-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, введення кримінальної відповідальності за організацію чи участь в діяльності організації, визнаної терористичною відповідно до законодавства РФ (ст. 205-5 КК РФ). Санкція за організацію діяльності забороненої судом терористичної організації (ст. 205-5 ч. 1) передбачає покарання у позбавлення волі на строк від 15 до 20 років, за участь в діяльності (ст. 205-5 ч. 2) - позбавлення волі на строк від 5 до 10 років.

У травні 2014 року вступив в силу Федеральний Закон від 05.05.2014 № 130-Ф3 «Про внесення змін в окремі законодавчі акти Російської Федерації», який передбачає, зокрема, посилення відповідальності за ст. 205-5 ч. 1 КК РФ, яка згідно нової редакції може включати довічне ув'язнення.

Також, посилена відповідальність за ст. 282-2 і ст. 205-1 КК РФ, які застосовувалися раніше у справах про «ХТІ». Тим самим законом до осіб, які вчинили злочин, зокрема за ст. 205-5 КК РФ, не застосовуються строки давності і не може бути визначено покарання нижче нижчого покарання, передбаченого вказаними статтями.

Крім того, у федеральному випуску «Российской газеты» № 4130 від 28.07.2006 (http//www.rg.ru/2006/07/28/terror-organizacii/html) опубліковано список організацій, визнаних Верховним Судом Російської Федерації терористичними, діяльність яких заборонена на території Росії, під № 17 у якому значиться «Хізбут-Тахрір Аль Ісламі» («Партія ісламського визволення»).

Згідно рішення Верховного суду РФ від 14.02.2003 «ХТІ» є терористичною організацією з забороною її діяльності на території РФ.

Крім того, доказом того, що в РФ порушуються права мусульман та членів «ХТІ» є, зокрема посилання позивача на ряд публікацій у мережі Інтернет про те, що мусульман та членів «ХТІ» переслідують через їх належність до цієї релігійної організації, а в місцях ув'язнення піддають нелюдському поводженню (забороняють бачитися з рідними та молитися, б'ють та застосовують тортури): http://www.hro.org/node/2444; http://memohrc.org/news/vynesen-prigovor-po-delu-o-hizb-ut-tahrir-v-naberezhnyh-chelnah; http://memohrc.org/news/memorial-priznal-23-h-musulman-iz-bashkortostanapolitzaklyuchannymi.

При цьому, «ХТІ» та її члени відсутні в оновленому списку санкцій Комітету Ради Безпеки ООН, запровадженому резолюціями № 1267 (1999), № 1989 (2011) та № 2253 (2015), серед організацій «Аль-Каїди», ІДІЛ та пов'язаних з ними особами, групами, підприємствами організаціями (http://www/un/org/sc/suborg/ru/sanctions/1267/agsanctionslist).

«ХТІ» не включено і до оновленого списку іноземних терористичних організацій, що скаладається Державним департаментом США (http://www/state/gov/j/ct/other/des/123085/htm).

З урахуванням викладеного, аналізуючи ситуацію з правами людини в Російській Федерації, можна дійти висновку, що у випадку повернення позивача до країни громадянської належності його життю, здоров'ю, гідності та свободі, буде загрожувати реальна небезпека, через що в нього є цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань через політичні та релігійні причини, а тому змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини.

Оскільки загальна ситуація з правами людини в Російській Федерації після залишення її ОСОБА_2 не покращилась, а кримінальна відповідальність за злочини, які йому інкримінують посилилась, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач є особою, яка потребує додаткового захисту.

Також, встановлено, що дружина позивача ОСОБА_4 та двоє їх неповнолітніх дітей переїхали до України, проживають в м. Одесі, а отже з врахуванням того, що ОСОБА_2 є особою, яка потребує додаткового захисту суд апеляційної інстанції вважає, що застосовується принцип збереження єдності сімей біженців та осіб, які потребують додаткового захисту або яким надано тимчасовий захист.

Щодо посилання відповідача в апеляційній скарзі, що судом першої інстанції при вирішенні спору не надано правової оцінки інформації листа Служби безпеки України від 02.12.2015 № 5/2/1-39576 про недоцільність надання захисту в Україні іноземцям та особам без громадянства, які повідомляють про членство в організації «ХТІ», то таке є безпідставним, оскільки управлінням СБУ у Львівській області за наслідками проведеної перевірки не встановило жодних обставин, за наявності яких ОСОБА_2 не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, тобто членство позивача у ХТІ не може бути перешкодою при прийнятті відповідного рішення ДМС України (т. 1 а.с. 166).

Як на неправомірність дій відповідача при прийнятті оскаржуваного рішення, суд першої інстанції вірно звернув увагу на протилежність та суперечність двох висновків складених ГУ ДМС України у Львівській області, зокрема від 12.11.2015 та від 08 лютого 2016 року в одній і тій же справі за № 2015LV0008, останній з яких і став підставою для прийняття оскаржуваного рішення (т. 1 а.с. 213-228, 230-235).

Отже, дослідивши рішення ДМС України від 17.02.2016 № 60-16 про відмову у визнанні ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, суд апеляційної інстанції погоджується з доводами суду першої інстанції про те, що таке рішення прийняте відповідачем без урахування вимог Закону № 3671-УІ та з порушенням передбачених ст. 2 КАС України принципів, а тому його правомірно визнано протиправним та скасовано.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції приймаючи рішення про задоволення позову, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 є особою, яка потребує захисту, оскільки він змушений був прибути в Україну та залишитися в Україні внаслідок загрози його свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього тортур та покарання в ситуації систематичного порушення прав людини, а тому відповідача правомірно зобов'язано визнати позивача особою, яка потребує додаткового захисту.

З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу Державної міграційної служби України залишити без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2016 року у справі № 813/932/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала в повному обсязі складена та підписана 10.04.2017.