Справа № 806/988/17
Суддя: Попова Оксана Гнатівна
Дата ухвалення: 2017-04-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 квітня 2017 року Житомир справа № 806/988/17

категорія 2.1

Суддя Житомирського окружного адміністративного суду Попова О.Г., розглянувши у порядку скороченого провадження адміністративну справу за позовом

ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Житомирській області про визнання дій неправомірними, зобов'язання надати інформацію на звернення від 27.02.2017 року,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:

- визнати неправомірними дії (бездіяльність) Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання інформації від 27 лютого 2017 року;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Житомирській області надати повну та достовірну інформацію на звернення від 27 лютого 2017 року.

В обґрунтування позову зазначає, що 27 лютого 2017 року звертався до начальника ГУНП в Житомирській області із зверненням на отримання інформації. Вважає, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області діє неправомірно та проявляє неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог Закону України "Про інформації", Закону України "Про звернення громадян", Закону України "Про доступ до публічної інформації".

11 квітня 2017 року відповідачем на адресу суду були надіслані письмові заперечення на адміністративний позов, відповідно до яких Головне управління Національної поліції в Житомирській області просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв'язку за безпідставністю. Зазначає, що надісланий позивачем запит від 27.02.2017 надійшов на опрацювання до Головного управління Національної поліції в Житомирській області. В подальшому запит був розглянутий належним чином та за результатами розгляду ОСОБА_1 було надіслано лист від 03.03.2017. Також зазначає, що питання, викладені ОСОБА_1 у зверненні на отримання інформації від 27.02.2017 обставини вже були предметом розгляду та досліджувалися Житомирським окружним адміністративним судом по справі №806/2483/16, запит аналогічного змісту також досліджувався у справі №806/295/17, а тому, на думку відповідача, це є підставою для застосування положень статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст. 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, справа належить розгляду в порядку скороченого провадження.

Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог з огляду на наступне.

Встановлено, що 27 лютого 2017 року ОСОБА_1 сформовано та направлено до розпорядника інформації - Головного управління Національної поліції в Житомирській області звернення на отримання інформації, адресований Начальнику управління ОСОБА_2 (а.с. 6).

Відповідно до змісту звернення, позивач хотів отримати доступ до наступної інформації:

- Що таке ОСМД "Теплий стан"?;

- якими нормативно-правовими актами документами користується ГУ НП в Житомирській області таємно від нього збираючи його персональні дані в ОСМД "Теплий стан"?;

- чи надало ОСМД "Теплий стан" запитувачу ГУ НП в Житомирській області персональні дані ОСОБА_1 (просив надати копію відповіді ОСМД "Теплий стан" на запит ГУ НП в Житомирській області).

Згідно наявних матеріалів справи, звернення позивача на отримання інформації від 27.02.2017 отримано відповідачем 28 лютого 2017 року та зареєстровано за номером 75зі.

Листом від 03 березня 2017 року №493/105/03/18-2017 Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області повідомлено ОСОБА_1, що його звернення від 27.02.2017 з приводу збору та розповсюдженню інформації відносно нього розглянуте.

Проінформовано, що у зв'язку із тим, що по раніше отриманих від імені ОСОБА_1. заявах та запитах щодо отримання інформації відносно працівника поліції ОСОБА_3, вказувалася адреса отримувача АДРЕСА_1, за якою фактично проживає ОСОБА_4 та члени його сім'ї.

Роз'яснено, що з метою встановлення фактичної адреси проживання ОСОБА_1 на надання відповіді йому особисто та запобігання необґрунтованого розповсюдження інформації щодо працівників поліції, згідно Закону України "Про Національну поліцію України" було зроблено запит від 16.09.2016 №861/18/01-2016 для підтвердження місця проживання ОСОБА_1 та направлення відповіді.

Повідомлено, що ОСББ "Теплий стан" на запит УКП ГУНП надав наступну інформацію: "за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_1 не зареєстрований та не проживає" (а.с. 10).

Як встановлено із копії фіскального чеку УДППЗ "УКРПОШТА", ПН 55 лист від 03 березня 2017 року №493/105/03/18-2017 був надісланий рекомендованим листом ОСОБА_1 08 березня 2017 року (а.с. 10).

Відповідно до роздруківки відстеження пересилання поштових відправлень від 07.04.2017 вказаний лист 11 березня 2017 року був вручений адресату особисто (а.с. 11).

Не погоджуючись із наданою відповідачем відповіддю, викладеною у листі від 03 березня 2017 року №493/105/03/18-2017, вважаючи, що Головне управління Національної поліції в Житомирській області діє неправомірно та проявляє неправомірну бездіяльність в невиконанні вимог чинного законодавства позивач звернувся із позовом до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам суд зазначає наступне.

Згідно з статтею 34 Конституції України, кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

У статті 40 Основного Закону проголошено, що усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Отже, право на інформацію та право на звернення (петиції) є окремими конституційними правами особи і мають різну юридичну природу. Цим, зокрема, пояснюється те, що порядок реалізації цих прав регулюється двома законами, а саме Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР та Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI.

Відповідно заявлених позовних вимог, при наданні відповіді на звернення ОСОБА_1 від 02.01.2017 Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області позивач вбачає допущення порушень в частині невиконання вимог Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII та Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 №313/96-ВР.

Частиною 1 статті 1 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII визначено, що інформація - будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.

Положеннями ч.1 ст.2 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII встановлено, що основними принципами інформаційних відносин є:

- гарантованість права на інформацію;

- відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією;

- достовірність і повнота інформації;

- свобода вираження поглядів і переконань;

- правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації;

- захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя.

У відповідності до положень ст. 5 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

Згідно ч.1 ст. 6 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII право на інформацію забезпечується:

- створенням механізму реалізації права на інформацію;

- створенням можливостей для вільного доступу до статистичних даних, архівних, бібліотечних і музейних фондів, інших інформаційних банків, баз даних, інформаційних ресурсів;

- обов'язком суб'єктів владних повноважень інформувати громадськість та засоби масової інформації про свою діяльність і прийняті рішення;

- обов'язком суб'єктів владних повноважень визначити спеціальні підрозділи або відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації;

- здійсненням державного і громадського контролю за додержанням законодавства про інформацію;

- встановленням відповідальності за порушення законодавства про інформацію.

Частиною 2 статті 6 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII встановлено, право на інформацію може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Відповідно до положень ч.2 ст. 11 Закону України "Про інформацію" від 02.10.1992 №2657-XII кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом.

За змістом частини першої статті 1 Закону України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР, громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.

Статтею 3 вказаного Закону, визначено, що під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги. Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства. Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених Конституцією та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо. Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об'єднань громадян, посадових осіб.

В силу приписів частини 1 статті 7 Закону України "Про звернення громадян" обов'язковому прийняттю та розгляду підлягають лише звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку.

Аналіз наведених правових норм свідчить, що Закон України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

Статтею 20 Закону України "Про звернення громадян" встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п'яти днів.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI.

Публічна інформація, згідно зі ч. 1 ст. 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації", - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

У відповідності до статті 4 Закону України "Про доступ до публічної інформації", доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: прозорості та відкритості діяльності суб'єктів владних повноважень; вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.

За загальним правилом публічна інформація є відкритою (частина друга статті 1 зазначеного Закону). Виняток становить інформація з обмеженим доступом, яка поділяється на конфіденційну, таємну та службову інформацію (ч. 1 ст. 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Згідно зі ч. ч. 1, 2 статті 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації", кожна особа має право: знати у період збирання інформації, але до початку її використання, які відомості про неї та з якою метою збираються, як, ким і з якою метою вони використовуються, передаються чи поширюються, крім випадків, встановлених законом; доступу до інформації про неї, яка збирається та зберігається; вимагати виправлення неточної, неповної, застарілої інформації про себе, знищення інформації про себе, збирання, використання чи зберігання якої здійснюється з порушенням вимог закону; на ознайомлення за рішенням суду з інформацією про інших осіб, якщо це необхідно для реалізації та захисту прав та законних інтересів; на відшкодування шкоди у разі розкриття інформації про цю особу з порушенням вимог, визначених законом. Обсяг інформації про особу, що збирається, зберігається і використовується розпорядниками інформації, має бути максимально обмеженим і використовуватися лише з метою та у спосіб, визначений законом.

Частиною 3 згаданої статті Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації, які володіють інформацією про особу, зобов'язані: надавати її безперешкодно і безкоштовно на вимогу осіб, яких вона стосується, крім випадків, передбачених законом; використовувати її лише з метою та у спосіб, визначений законом; вживати заходів щодо унеможливлення несанкціонованого доступу до неї інших осіб; виправляти неточну та застарілу інформацію про особу самостійно або на вимогу осіб, яких вона стосується.

Відмова особі в доступі до інформації про неї, приховування, незаконне збирання, використання, зберігання чи поширення інформації можуть бути оскаржені (ч. 5 ст. 10 Закону України "Про доступ до публічної інформації").

Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання.

Пунктом 6 частини 1 статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що розпорядники інформації зобов'язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

Згідно зі ч. 1 ст. 20 Закону України "Про доступ до публічної інформації", розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п'яти робочих днів з дня отримання запиту.

Суд зазначає, що приписи Закону України "Про доступ до публічної інформації" не містять окремого порядку чи дозволу не розглядати розпорядником інформації повторні запити на інформацію до одного і того ж органу від одного і того ж громадянина з одного і того ж питання, якщо за результатами розгляду першого або попереднього запиту надано повну відповідь.

Таким чином, розпорядник інформації повинен надавати відповідь, з додержанням вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації", на кожен запит запитувача незалежно від того чи попередньо надавалася ідентична чи схожа інформація.

Аналіз наведених правових норм свідчить на користь висновку, що правовідносини стосовно звернень громадян і запитів на інформацію регулюються різними Законами, тому процедурі їх розгляду властиві певні відмінності.

Закон України "Про доступ до публічної інформації" визначає запит як "прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні", відтак суть запиту зводиться до прохання надати інформацію, якою володіє розпорядник. Так як указаний Закон надає право доступу до вже існуючої інформації (документів) і не вимагає створення у відповідь на запит нової інформації (зокрема, шляхом проведення аналітичної роботи).

Натомість Закон України "Про звернення громадян" передбачає різні форми звернень: пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги, які можуть містити різні за змістом вимоги, прохання чи пропозиції (щодо реалізації соціально-економічних, політичних, особистих прав та інтересів громадянина, фактів їх порушення тощо). При цьому автор звернення повідомляє адресату певну інформацію і базуючись на цьому просить вчинити певні дії (такі дії можуть бути дуже різні: притягнення винуватих до відповідальності за результатами розгляду звернення у вигляді скарги; надання громадянину певного статусу за результатами розгляду його заяви; оптимізація роботи адресата звернення за наслідками розгляду пропозиції громадянина).

Матеріалами справи підтверджено, що звернення позивача на отримання інформації від 27.02.2017 отримано відповідачем 28 лютого 2017 року та зареєстровано за номером 75зі. Листом від 03 березня 2017 року №493/105/03/18-2017 Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області повідомлено ОСОБА_1, що його звернення від 27.02.2017 з приводу збору та розповсюдженню інформації відносно нього розглянуте. Відповідно до копії фіскального чеку УДППЗ "УКРПОШТА" ПН 55, лист від 03 березня 2017 року №493/105/03/18-2017 був надісланий рекомендованим листом ОСОБА_1 08 березня 2017 року. Згідно роздруківки відстеження пересилання поштових відправлень від 07.04.2017 вказаний лист 11 березня 2017 року був вручений адресату особисто.

Таким чином, Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області було розглянуто та надана відповідь на звернення ОСОБА_1 від 27.02.2017 у термін, що не перевищує передбачені як Законом України "Про звернення громадян" від 02.10.1996 № 393/96-ВР так і Законом України "Про доступ до публічної інформації" від 13.01.2011 № 2939-VI строки.

Стосовно твердження про (дії) бездіяльність Головного управління Національної поліції в Житомирській області в частині ненадання інформації від 27.02.2017, суд не погоджується із доводами позивача та зазначає наступне.

Як встановлено зі змісту листа від 03 березня 2017 року №493/105/03/18-2017, ОСОБА_1 було належним чином та у повному обсязі роз'яснені зміст підстави та мета здійснення УКП ГУНП запиту від 16.09.2016 №861/18/01-2016. Зазначено, що вказаний запит здійснено відповідно до положень Закону України "Про Національну поліцію України" від 02.07.2015 №580-VIII. Крім того, ОСОБА_1 була повідомлена отримана інформація за вказаним запитом. Щодо вимоги ОСОБА_6 про надіслання йому копії ОСМД "Теплий стан" на запит ГУНП в Житомирській області суд зазначає, що вказані дії не передбачені положеннями чинного законодавства.

Враховуючи вищевикладене, суд критично ставиться до доводів позивача про ненадання відповідачем запитуваної інформації за зверненням від 27.02.2017 та зазначає, що Головним управлінням Національної поліції в Житомирській області була надана належна відповідь на звернення ОСОБА_1 від 27.02.2017, у спосіб та в обсязі, визначеному чинним законодавством.

Відповідно до статей 11, 71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а суд згідно ст. 86 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Позивачем не доведені, а матеріалами справи спростовуються доводи позивача про неправомірність дій відповідача в частині надання недостовірної інформації на звернення від 02.01.2017.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами та не підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 86, 158-163, 183-2, 186, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,

постановив:

У задоволенні позовних вимог відмовити.

Постанова суду, прийнята в порядку скороченого провадження, виконується негайно, та крім випадків її оскарження в апеляційному порядку, є остаточною.

Постанова суду першої інстанції, якщо інше не встановлено Кодексом адміністративного судочинства України, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з моменту отримання копії постанови до Житомирського апеляційного адміністративного суду через Житомирський окружний адміністративний суд, який ухвалив оскаржуване судове рішення. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції.

Суддя О.Г. Попова

Повний текст постанови виготовлено: 18 квітня 2017 р.