Справа № 813/2029/16
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2017-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 квітня 2017 року Справа № 813/2029/16

Львівський окружний адміністративний суд у складі:

головуючий суддя Грень Н.М.,

секретар судового засідання Гавірко О.О.

прокурор Топій Т.В.,

представник відповідача не прибув,

треті особи не прибули

розглянув у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Львівське комунальне підприємство Зелений Львів та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю Вежа, ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, про визнання протиправною та скасування ухвали, -

в с т а н о в и в :

На розгляд до Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Керівника Львівської місцевої прокуратури №1 до Львівської міської ради, із вимогою: визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №100 від 30.12.2015 року «Про надання ТзОВ «Вежа» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на вул. І.Франка, 160, на яку буде поширюватись право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Стрийський парк»».

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що оскаржуване рішення є протиправним і підлягає скасуванню, оскільки прийняте з порушенням норм чинного земельного законодавства.

На заперечення проти позивних вимог відповідачем подано до суду письмове заперечення, в якому останній посилається обґрунтовуючи свою позицію на те, що з моменту отримання права власності на житловий будинок (будівлю або споруду) в субєкта виникають фактичні правовідносини по використанню земельної ділянки, на якій він розташований, оскільки експлуатація житлового будинку неможлива без використання земельної ділянки, на якій він розташований.

Прокурор позовні вимоги у судовому засіданні підтримав й просив суд позов задовольнити.

Відповідач та треті особи яку уповноважених представників із невідомих суду причин у судове засідання не забезпечили.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши матеріали справи та подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав.

Завданням адміністративного судочинства, відповідно до ч. 1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Юрисдикція адміністративних судів, відповідно до ч.1 ст.17 КАС України, поширюється на правовідносини, що виникають у звязку з здійсненням субєктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у звязку з публічним формуванням субєкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Згідно з ч.3 ст.6 КАС України, субєкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

Конституцією України, зокрема, п.3 ч.1 ст.131-1, передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

При цьому, згідно з п.1 Розділу ХІІІ Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII, виконання згаданої функції здійснюється прокуратурою виключно у формі представництва інтересів громадянина або держави в суді.

Право на звернення прокурора або його заступника до окружного адміністративного суду в інтересах держави передбачено ст.23 Закону України «Про прокуратуру» та ст.60 КАС України.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу (ч.2 ст.23 Закону України «Про прокуратуру»).

Суд погоджується з твердженням позивача про відсутність органу уповноваженого на звернення до адміністративного суду з відповідним позовом до органу місцевого самоврядування, що у взаємозвязку з необхідністю врегулювання земельних відносин та відносин у сфері врегулювання обєктів історико-культурного призначення зумовлює повноваження прокуратури на звернення до суду.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року у справі №1-1/99, державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону, гарантування державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх субєктів права власності та господарювання.

Згідно з ч.2 ст.60 КАС України, прокурор, який звертається до адміністративного суду в інтересах держави, в позовній заяві (поданні) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до адміністративного суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Тож, у звязку з відсутністю органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у даних правовідносинах, прокурор звернувся до суду за захистом державних інтересів у статусі позивача.

З огляду на викладене вище, прокурор звернувся до суду у порядку, в спосіб та з підстав, передбачених чинним законодавством, як належний позивач.

Судом із матеріалів справи встановлено, що Львівською місцевою прокуратурою №1 вивчались ухвали Львівської міської ради. В ході перевірки і вивчення було виявлено, що ухвалою Львівської міської ради №100 від 30.12.2015 року «Про надання ТзОВ «Вежа» дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на вул. І.Франка, 160, на яку буде поширюватись право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Стрийський парк»» надано ТзОВ «Вежа» дозвіл на виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки площею 0,0129 га на вул. І.Франка, 160, на яку буде поширюватися право сервітуту.

Відповідно до витягу про Державну реєстрацію прав, право власності на нежитлову будівлю загальною площею 252,4 кв.м зареєстроване за ТзОВ «Вежа» на підставі договору купівлі-продажу від 17.10.2012 року.

Відповідно до ст.14 Конституції України, ст.1 Земельного кодексу України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Положеннями статей 10, 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами; сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно ст.401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

В силу ст.402 цього Кодексу, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, звязку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (ст.404 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст.98 Земельного кодексу України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Пунктами «а», «б» ч.1 ст.99 Земельного кодексу України визначено, що власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: - право проходу та проїзду на велосипеді; - право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху.

Тож, із урахуванням викладеного, суд звертає увагу, що такий договір не може підміняти договору оренди земельної ділянки, позаяк право сервітуту є обмеженим.

Позитивно оцінюючи доводи прокурора, суд відзначає, що у випадку надання Львівською міською радою земельної ділянки ТзОВ «Вежа» для обслуговування та реконструкції будівлі вирішиться питання про постійне користування земельною ділянкою, що тим самим позбавить землекористувача ЛКП «Зелений Львів» права самостійно використовувати ділянку, надану йому для збереження й використання, а відтак, не вбачається за можливе вирішення цього питання шляхом укладення договору про встановлення сервітуту, позаяк суперечить положенням Земельного кодексу України.

Так, із аналізу положень ст.98 Земельного кодексу України та ст.401 Цивільного кодексу України випливає, що необхідною умовою для встановлення земельного сервітуту є наявність в особи земельної ділянки, що потребує використання суміжної земельної ділянки щоб усунути недоліки своєї ділянки, обумовлені місцем розташування або природним станом.

Окрім того, як стверджується із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 26.05.2016 року, право власності на нежитлову будівлю площею 252,4 кв.м. по вул. І.Франка у м.Львові не належить ТзОВ «Вежа», проте така перебуває у спільній частковій власності ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1

Більш того, суд зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що ТзОВ «Вежа» є власником /користувачем суміжної земельної ділянки, а тому у Товариства узагалі відсутні підстави для ініціювання встановлення земельного сервітуту.

Судом також із довідки Відділу Держземагентства у м.Львові Львівської області від 26.05.2014 року №40/01-15/1826 й ухвали Львівської міської ради №1368 від 18.12.2007 року «Про затвердження меж памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Стрийський парк» у м.Львові» встановлено, що земельна ділянка по вул. І.Франка, 160 у м.Львові входить у межі памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення «Стрийський парк».

Статтею 60 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що особливій охороні підлягають природні території та обєкти, що мають велику екологічну цінність як унікальні та типові природні комплекси, для збереження сприятливої екологічної обстановки, попередження та стабілізації негативних природних процесів і явищ.

Природні території та обєкти, що підлягають особливій охороні, утворюють єдину територіальну систему і включають території та обєкти природно-заповідного фонду, курортні та лікувально-оздоровчі, рекреаційні, водозахисні, полезахисні та інші типи територій та обєктів, що визначаються законодавством України.

Згідно ст.3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», до природно-заповідного фонду України належать, окрім іншого, штучно створені обєкти - ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, памятки природи, парки-памятки садово-паркового мистецтва.

У той же час, частиною 3 статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» встановлено імперативний правовий припис, яким на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та обєктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Території та обєкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища (ст.9 Закону).

Тобто, цією статтею визначено вичерпний перелік видів використання територій та обєктів природно-заповідного фонду, серед якого відсутня реконструкція та обслуговування будівлі.

Крім того, у спростування тверджень представника відповідача суд відзначає, що наданий відповідачем витяг про державну реєстрацію прав як доказ належності ТзОВ «Вежа» права власності на приміщення по вул. І.Франка, 160 у м.Львові не є свідченням цього, оскільки реєстрація проведена ще до 01.01.2013 року.

У відповідності до частини 1 та 2 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Всупереч наведеним вимогам, станом на день розгляду справи у суді, відповідач як субєкт владних повноважень не довів правомірності винесення ним оскаржуваного рішення, чим не спростував позивних вимог.

Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення їх у повному обсязі.

Відповідно до ст. 94 Кодексу адміністративного судочинства України суд присуджує на користь позивача здійснені ним документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в сумі 1791,40 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Львівської міської ради.

Керуючись ст. ст. 4, 7-11, 14, 69-72, 86, 87, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

п о с т а н о в и в :

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати ухвалу Львівської міської ради №100 від 30.12.2015 року Про надання ТзОВ Вежа дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки на вул. І. Франка, 160, на яку буде поширюватись право сервітуту у межах памятки садово-паркового мистецтва загальнодержавного значення Стрийський парк.

3. Стягнути на користь Прокуратури Львівської області () з Львівської міської ради (Львівська обл., м. Львів, пл. Ринок, 1; ЄДРПОУ 0455896), за рахунок бюджетних асигнувань, судовий збір, в сумі 1791 (одна тисяча сімсот девяносто одна) грн. 40 коп.

Постанова може бути оскаржена, згідно зі ст. 186 КАС України, протягом 10 днів з дня її проголошення чи отримання копії постанови, шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом 10 днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили, згідно зі ст. 254 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження. Якщо строк апеляційного оскарження буде поновлено, то вважається, що постанова суду не набрала законної сили.

Суддя Грень Н.М.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 11 квітня 2017 року.