Справа № 800/582/16 (800/515/15)
Суддя: Олендер І.Я.
Дата ухвалення: 2017-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
О К Р Е М А Д У М К А
30 березня 2017 року Справа № П/800/582/16
(П/800/582/16,П/800/515/15)
Судді Вищого адміністративного суду України Олендера І.Я. у справі за позовом ОСОБА_1 до Вищої ради юстиції про визнання незаконним та скасування рішення.
Постановою Вищого адміністративного суду України від 30 березня 2017 року позов ОСОБА_1 ( далі - Позивач) було задоволено, визнано незаконним та скасовано рішення Вищої ради юстиції від 3 грудня 2015 року № 920/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 у зв'язку з порушенням присяги судді.
Підставою для задоволення позову судом зазначено: відсутність порушення приписів кримінально-процесуального закону під час вирішення позивачем питання щодо обрання запобіжного заходу стосовно громадянина ОСОБА_2; позивач, як слідчий-суддя вчинила всі необхідні дії щодо сприяння виконанню завдань кримінального провадження та цілям положення статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі -Конвенція); органи відповідач, як орган який вирішував питання про дисциплінарну відповідальність та відповідальність за порушення присяги судді, фактично оцінював законність судового рішення хоча такими повноваженнями він не наділений; позивач не допустила грубої недбалості чи навмисного порушення закону; не враховано особу позивача, характеристику, відсутність інших порушень, можливість застосування більш м'якого стягнення; відповідачем не спростовано, що підозрюваний чи його захисник не звертались із скаргами на дії позивача.
Вважаю, що такий висновок суду не відповідає правильному застосування норм матеріального права.
За приписами частини другої статті 19 Конституції органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За правилами частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
У справі встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, Указом Президента України від 21 квітня 2003 року № 346/2003 призначена на посаду судді Солом'янського районного суду м. Києва у межах п'ятирічного строку. Згідно із записом, занесеним до трудової книжки, 14 травня 2003 року ОСОБА_1 прийняла присягу судді.
Постановою Верховної Ради України від 15 квітня 2010 року № 2135-VI ОСОБА_1 обрана суддею Солом'янського районного суду м. Києва безстроково.
22 січня 2014 року позивачем як слідчим суддею задоволено клопотання слідчого слідчого відділу Солом'янського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Гончаренка В.Р., погоджене прокурором прокуратури Солом'янського району м. Києва Зайцевим А.С., та застосовано до ОСОБА_2, підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 294 Кримінального кодексу України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 30 днів.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 лютого 2014 року ухвалу слідчого судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 від 22 січня 2014 року у справі №760/1318/14-к залишено без змін.
До Тимчасової спеціальної комісії з перевірки суддів судів загальної юрисдикції (далі ТСК) 13 жовтня 2014 року надійшла заява ОСОБА_5 від 13 жовтня 2014 року, а 08 грудня 2014 року - заява заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 від 05 грудня 2014 року № 05/1/1-120 вих-14 про порушення суддею Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 норм законодавства України під час прийняття рішень про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи, яка була учасником масових акцій протесту.
Суд встановив, що спеціальна перевірка щодо судді ОСОБА_1 здійснювалася в порядку, визначеному Законом України від 8 квітня 2014 року № 1188-VII «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» (далі - Закон про відновлення довіри до судової влади), яким визначено правові та організаційні засади проведення спеціальної перевірки суддів судів загальної юрисдикції.
Висновок ТСК від 22 квітня 2015 року № 22/02-15 стосовно судді Солом'янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 (а. с.90-96 ) був направлений до Вищої ради юстиції для розгляду.
За результатами розгляду такого 3 грудня 2015 року на засіданні Вищої ради юстиції прийнято рішення № 920/0/15-15 про внесення подання до Верховної Ради України про звільнення судді ОСОБА_1 з посади судді у зв'язку з порушенням присяги судді (а.с.107-114).
У зазначеному рішенні констатовано, що суддею ОСОБА_1, під час розгляду клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо особи, яка була учасником масових акцій протесту в період з 21 листопада 2013 року до дня набрання чинності цим Законом, у зв'язку з її участю у таких акціях, не вчинено дій, які сприяли виконанню завдань кримінального провадження та цілям положення статті 5 Конвенції, а саме не забезпечено належної охорони прав та законних інтересів підозрюваного, не забезпечено повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу та не була піддана арешту або затриманню, здійсненого всупереч положенням ст. 5 Конвенції, що вказує на порушення присяги судді при здійсненні правосуддя, оскільки вказані дії порочать звання судді, викликають сумнів у її об'єктивності, свідчить про несумлінне виконання суддею своїх службових обов'язків, принижують авторитет судової влади, що в свою чергу є підставою для внесення подання про звільнення її з посади судді.
22 січня 2014 року до Солом'янського районного суду міста Києва внесено клопотання слідчого слідчого відділу Солом'янського районного управління ГУ МВС України в місті Києві Гончаренка В.Р. про застосування щодо підозрюваного ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Вказане клопотання погоджене прокурором прокуратури Солом'янського району міста Києва Зайцевим А.С.
22 січня 2014 року клопотання розглянуто у відкритому судовому засіданні суддею ОСОБА_1 із застосуванням технічних засобів фіксування судового засідання з 18.39 по 20.42 22 січня 2014 року. Під час судового засідання захисник наголошував на тому, що ОСОБА_2 перебуває у важкому стані, навіть не рухається, а до суду його доставлено з Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.
У пункті 1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2013 року № 511-550/0/4-13 «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» зазначено таке: «…слідчий суддя має сумлінно виконувати обов'язки щодо загального захисту прав людини у порядку статті 206 КПК України».
Частиною шостою статті 206 КПК України передбачено, що якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання, слідчий суддя зобов'язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи, доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених у заяві особи, вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.
Слідчий суддя зобов'язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою статті 206 КПК України, незалежно від наявності заяви особи, якщо відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання.
Застосування до підозрюваного ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженця м. Києва, громадянина України, працюючого інженером-програмістом у ТОВ «Самсунг Електронікс Україна Компані», не судимого, з вищою освітою, який проживає та зареєстрований у м. Києві, запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя ОСОБА_1 мотивувала існуванням ризиків, що підозрюваний може переховуватися від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідків чи вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, та іншим чином перешкоджатиме кримінальному провадженню, у зв'язку з чим жоден із більш м'яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не буде достатнім для запобігання таким.
Статтею 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім визначених пунктом 1 статті 5 випадків і відповідно до процедури, встановленої законом. Одним з таких випадків є законний арешт або затримання особи, здійснене з метою до провадження її до компетентного судового органу за наявності обґрунтованої підозри у вчинення нею правопорушення або якщо обґрунтовано вважається необхідним запобігти вчиненню нею правопорушення чи її втечі після його вчинення.
У статті 3 Конституції України передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Права і свободи та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.
У статті 29 Конституції України зазначено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність. Ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Відповідно до статті 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов'язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Статтею 178 КПК України визначено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов'язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров'я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв'язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.
Згідно з частиною першою статті 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов'язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків,
передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;
3) недостатність застосування більш м'яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Частиною першою статті 183 КПК України встановлено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м'яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п'ятою статті 176 цього Кодексу.
Встановлено, що під час судового засідання захисник наголошував на тому, що ОСОБА_2 перебуває у важкому стані, навіть не рухається, а до суду його доставлено з Міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги.
Статтею 206 КПК України визначено загальні обов'язки судді щодо захисту прав людини.
Частиною шостою цієї статті встановлено, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов'язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та:
1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи;
2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи;
3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.
Слідчий суддя зобов'язаний діяти в порядку, передбаченому частиною шостою цієї статті, незалежно від наявності заяви особи, якщо її зовнішній вигляд, стан чи інші відомі слідчому судді обставини дають підстави для обґрунтованої підозри порушення вимог законодавства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (ч.7 ст.206 КПК України).
Слідчий суддя має право не вживати дій, зазначених у частині шостій цієї статті, якщо прокурор доведе, що ці дії вже здійснені або здійснюються (ч.8 ст.206 КПК України).
Досліджені матеріали справи, на мою думку, свідчать на користь висновку, що слідчим суддею ОСОБА_1 не було вчинено дій, які сприяють виконанню завдань кримінального провадження, не забезпечено повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб жодна особа не піддавалась необґрунтованому процесуальному примусу.
Щодо недоведеності наявність у позивача умислу чи грубої недбалості, що є основним елементом для встановлення складу такого проступку, як порушення присяги, то вважаю, що проступок вчинений з грубою недбалістю, яка полягає в нехтуванні імперативних процесуальних норм щодо виконання обов'язків по захисту прав людини. З огляду на це, неспроможними є доводи позивача, що Вищою радою юстиції перевищено свої повноваження та всупереч імперативним приписам чинного законодавства здійснено оцінку доказів матеріалів справи та переглянуто судове рішення, що належить виключно до компетенції судів вищої інстанції, а не органів, що здійснюють дисциплінарне провадження.
Таким чином, ухвалюючи рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_2,слідчим суддею ОСОБА_1, як встановлено відповідачем, не забезпечено приписів Конституції України, Кримінального процесуального кодексу України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, не виконано покладених на неї професійних обов'язків, не забезпечено в межах своїх повноважень дотримання принципів самостійності судів і неупередженості суддів, конституційних засад судочинства.
Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 та практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Нечипорук і Йонкало проти України», «Харченко проти України» та «Лабіта проти Італії», обмеження прав особи на свободу і особисту недоторканність можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою. При цьому ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може бути підставою для запобіжного заходу у вигляді ув'язнення. Питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати абстрактно. Воно має вирішуватись у кожній справі з урахуванням конкретних обставин. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності специфічних ознак того, що цього вимагають істинні вимоги публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають правило поваги до особистої свободи.
Частиною п'ятою статті 55 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що суддя зобов'язаний своєчасно, справедливо та безсторонньо розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства.
Присяга судді вимагає від нього об'єктивно, безсторонньо, неупереджено, незалежно та справедливо здійснювати правосуддя, підкорюючись лише закону та керуючись принципом верховенства права, чесно і сумлінно виконувати обов'язки судді.
Частиною другою статті 32 Закону України «Про Вищу раду юстиції» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порушенням суддею присяги визнавалось вчинення ним дій, у тому числі тих, що порочать звання судді та можуть викликати сумнів у його об'єктивності, неупередженості та незалежності, у чесності та непідкупності судових органів; порушення морально-етичних принципів поведінки судді.
Невідповідність дій ОСОБА_1, яка мала тривалий стаж роботи на посаді судді, при ухваленні рішення від 22 січня 2014 року про застосування до ОСОБА_2 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прийнятій нею присязі, на мою думку, стали для відповідача обґрунтованою підставою вважати такі порушенням присяги судді та прийняття рішення про внесення подання до Верховної Ради України про її звільнення.
За таких обставин, на мою думку, поданий ОСОБА_1 позов задоволенню не підлягав.
Таке правозастосування відповідає правовим висновкам Верховного Суду України викладеним у постанові від 12 липня 2016 року у справі № 800/437/15 та у постанові від 1 листопада 2016 року у справі № 800/270/16.
Проте, при прийнятті постанови від 30 березня 2017 року Вищим адміністративним судом України викладене вище не враховано.
Відповідно до ч. 3 ст. 25 КАС України суддя, не згідний із судовим рішенням за наслідками розгляду адміністративної справи, може письмово викласти свою окрему думку.
Суддя
Вищого адміністративного суду України І.Я. Олендер