Справа № 820/4475/16
Суддя: Дюкарєва С.В.
Дата ухвалення: 2017-04-04 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 квітня 2017 р. Справа № 820/4475/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Дюкарєвої С.В.

Суддів: Перцової Т.С., Сіренко О.А.

за участю: секретаря судового засідання - Мороз Є.В.

представника позивача - Полетаєвої Т.Ю.

представника відповідача - Нефьодової Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Держпраці у Харківській області на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2017р. по справі № 820/4475/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марбел-Рогань"

до Головного управління Держпраці у Харківській області

про скасування постанови,

ВСТАНОВИЛА

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марбел-Рогань", звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Держпраці у Харківській області, в якому просив суд скасувати постанову № 20-01-4301/1046-0155 про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 29.07.2016.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2017 року адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марбел-Рогань" - задоволено.

Скасовано постанову Головного Управління Держпраці у Харківській області № 20-01-4301/1046-0155 від 29.07.2016 про накладення штрафу.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції, при прийнятті оскаржуваної постанови, норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, відповідач просить постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2017 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції приписів ст. ст. 83, 84, 93, ч. 4 ст. 115, абз. 4 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, ч. 1 ст. 1, ст. 12 Закону України "Про оплату праці", що призвело до неправильного вирішення справи, з підстав та обставин викладених в апеляційній скарзі.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, що у період з 30.06.2016 року по 12.07.2016 року, на підставі наказу № 01.01-07/603 від 17.06.2016 року та направлення на перевірку від 21.06.2016 року № 01.01.-94/02.03/1297, Головним Управлінням Держпраці у Харківській області проведено позапланову перевірку щодо додержання вимог законодавства з питань праці на ТОВ "Торговий дім "Марбел-Рогань".

За результатами перевірки складено акт перевірки додержання суб'єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування № 20-01 -4301/1046 від 12.07.2016.

Так, під час проведення перевірки було встановлено, що суб'єктом господарювання були порушені вимоги нормативних актів, а саме: ч. 2 ст. 30 ЗУ "Про оплату праці", ст. 106 КЗпП України, ч. 1 та ч. 2, ч. 4 ст. 115 КЗпП , ч. 1 ст. 24 ЗУ "Про оплату праці", ч. 1 ст. 116 КЗпП України, ст. 47 КЗпП України, ст. 83 КЗпП України, 94 КЗпП України, ч. 1 ст. 1 ЗУ "Про оплату праці".

Зокрема, під час перевірки були встановлені порушення ст. 83 КЗпП України, а саме при звільненні 4 працівникам не виплачена грошова компенсація за всі не використані ними дні щорічної відпустки, заробітна плата 11 працівникам не виплачена за виконану ними роботу, а також оплата праці за сумісництвом 11 працівникам здійснена не за фактично виконану ними роботу.

На підставі вищезазначеного акту перевірки, Головним Управлінням Держпраці у Харківській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими посадовими особами від 29.07.2016 року № 20-01-4301/1046-0155, якою на підставі абз. 4 ч.2 ст. 265 КЗпП України накладено штраф у розмірі 217500,00грн.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх обґрунтованості та дійшов висновку, що відповідач при прийнятті спірної постанови діяв без урахування усіх обставин, що мають значення, без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та без дотримання принципу верховенства права.

Переглянувши рішення суду першої інстанції колегія суддів зазначає наступне.

Завданням адміністративного суду є перевірка правомірності (легальності) даного рішення з огляду на чіткі критерії, які зазначені у частині 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень, передбаченим частиною 3 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України критеріям, перевіряється судом з урахуванням закріпленого статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України принципу законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається зі змісту акту перевірки № 20-01-4301/1046 від 12.07.2016 та постанови про накладення штрафу від 29.07.2016 року № 20-01-4301/1046-0155, ГУ Держпраці у Харківській області встановлено порушення позивачем ст. 83, ч.1 ст. 94, ч. 1 ст. 102 КЗпП, ч.1 ст.1, ст. 19 Закону України № 108.

Під час перевірки контролюючим органом встановлено, що заробітна плата 11 працівникам не виплачена за виконану ними роботу. Згідно наданих до перевірки табелів обліку робочого часу та розрахунково-платіжних відомостей за період січень-травень 2016 року встановлено, що: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 в квітні 2016 відпрацьовано по 84 годин, ОСОБА_12 відпрацьовано 80 годин, ОСОБА_13 відпрацював 56 годин, але заробітна плата за квітень 2016 року зазначеним працівникам не нарахована. Також, в травні 2016 року ОСОБА_3 відпрацьовано 76 годин при нормі 76 годин (ОСОБА_3 - генеральний директор за сумісництвом, посадовий оклад 30000 грн.), а заробітну плату нараховано в розмірі 7764, 00грн., що значно менше, ніж повинно бути нараховано за фактично відпрацьований час; оплата праці за сумісництвом 11 працівникам здійснена не за фактично виконану ними роботу. Працівниками-сумісниками ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 відпрацьовано по 84 години, ОСОБА_12 відпрацьовано 80 годин, а ОСОБА_13 відпрацював 56 години, але заробітна плата за квітень 2016 року зазначеним працівникам не нарахована. Також, в травні 2016 року ОСОБА_3 відпрацьовано 76 годин при нормі 76 годин (ОСОБА_3 - генеральний директор за сумісництвом, посадовий оклад 30000 грн.), а заробітну плату нараховано в розмірі 7764,00 грн., що значно менше ніж повинно бути нараховано за фактично відпрацьований час; при звільненні 4 працівників їм не виплачена грошова компенсація за всі використані ними дні щорічної відпустки. Так, згідно наданих до перевірки табелів обліку робочого часу та розрахункових платіжних відомостей за період січень-травень 2016 року встановлено, що: в квітні 2016 року були звільнені ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, а у розрахунково-платіжній відомості відсутня інформація щодо нарахування грошової компенсації за дні не використаної відпустки, в травні 2016 року був звільнений ОСОБА_17,, а в розрахунково-платіжній відомості за травень 2016 року відсутня інформація щодо нарахування грошової компенсації за дні не використаної відпустки.

На підставі вищезазначених висновків акту перевірки відповідачем винесено постанову № 20-01-4301/1046-0155 від 29.07.2016 про накладення штрафу на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України.

Відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.

Згідно ст. 94 КЗпП, яка також кореспондує ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ст. 3 Закону України "Про оплату праці", мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

За визначенням ст.11 Закону України "Про оплату праці", мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою.

Приписами ст. 12 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що норми оплати праці (за роботу в надурочний час; у святкові, неробочі та вихідні дні; у нічний час; за час простою, який мав місце не з вини працівника; при виготовленні продукції, що виявилася браком не з вини працівника; працівників, молодше вісімнадцяти років, при скороченій тривалості їх щоденної роботи тощо) і гарантії для працівників (оплата щорічних відпусток; за час виконання державних обов'язків; для тих, які направляються для підвищення кваліфікації, на обстеження в медичний заклад; для переведених за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу; переведених тимчасово на іншу роботу у зв'язку з виробничою необхідністю; для вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до трьох років, переведених на легшу роботу; при різних формах виробничого навчання, перекваліфікації або навчання інших спеціальностей; для донорів тощо), а також гарантії та компенсації працівникам в разі переїзду на роботу до іншої місцевості, службових відряджень, роботи у польових умовах тощо встановлюються Кодексом законів про працю України та іншими актами законодавства України.

Норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною першою цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.

Також, згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" N 95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Цьому визначенню відповідає поняття заробітної плати, передбачене у частині першій статті 94 Кодексу і частині першій статті 1 Закону, як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Поряд з цим, Конституційний Суд України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_18 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України "Про оплату праці" 15 жовтня 2013 року по справа N 1-13/2013 зауважив, що аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов'язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов'язків.

Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 Кодексу питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року N 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов'язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов'язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов'язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на забезпечення мінімально належного рівня його життя. Такі зобов'язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону.

Згідно ст. 8 Закону України Про Державний бюджет на 2016 рік установлено у 2016 році мінімальну заробітну плату:

- у місячному розмірі: з 1 січня - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня - 1600 гривень;

- у погодинному розмірі: з 1 січня - 8,29 гривні, з 1 травня - 8.69 гривні, з 1 грудня - 9,59 гривні.

Отже, Законом України Про Державний бюджет на 2016 рік надано право роботодавцю альтернативу або сплачувати заробітну плати виходячи з розмірі мінімальної заробітної плати у розмірі 1450 грн., або не менше погодинно -8,69 грн.

Відповідно до Наказу №489 від 05.12.2008р. Державного комітету статисти України про затвердження типових форм облікової документації зі статистики праці з метою подальшого вдосконалення державних статистичних спостережень підприємств, установ, організацій щодо обліку особового складу, використання робочого часу та розрахунків затверджено типові форми первинної облікової документації, а саме п.1.5 Наказу - форма П-5 "Табель обліку використання робочого часу", як форму обліку фактично відпрацьованого часу, що являє собою основний доказ та підтвердження нарахування та виплати заробітної плати.

Таким чином, основним первинним документом, згідно якого здійснюється облік робочого часу та відповідно нараховується заробітна плата є табель обліку використаного робочого часу.

Під час судового розгляду справи встановлено, що відповідно до Табелю обліку робочого часу за квітень 2016 р. ОСОБА_3 - генеральний директор (за сумісництвом) відпрацювала 84 год., ОСОБА_4 - заступник ген. директора (за сумісництвом) відпрацював 84 год., ОСОБА_5 - бухгалтер (за сумісництвом) відпрацювала 84 год., ОСОБА_6 - фельдшер (за сумісництвом) відпрацював 34 год., ОСОБА_7 - головний енергетик (за сумісництвом) відпрацював 67 год., ОСОБА_8 - комірник (за сумісництвом) відпрацювала 84 год., ОСОБА_9 - інженер-програміст (за сумісництвом) відпрацював 36 год., ОСОБА_12 - начальник відділу збуту (за сумісництвом) відпрацював 48 год., ОСОБА_10 - охоронець(за сумісництвом) відпрацював 96 год., ОСОБА_11 - старший охоронець (за сумісництвом) відпрацював 100 год., ОСОБА_13 - охоронець (за сумісництвом) відпрацював 72 год. (а.с. 120).

Таким чином, суб'єктом владних повноважень в акті перевірки визначено помилкову тривалість відпрацьованого часу працівниками ТОВ "Торговий дім "Марбел-Рогань", що підтверджується вищезазначеним табелем робочого часу за квітень 2016 року.

Також, відповідно до даних розрахунково-платіжних відомостей (а.с. 16-28), ОСОБА_5 (бухгалтер) посадовий оклад визначено у розмірі 3000,00 грн., ОСОБА_6 (фельдшер, кількість штатних одиниць 0,15,) посадовий оклад визначено у розмірі 2 200,00 грн., заробітна плата - 330,00 грн., ОСОБА_7 (головний енергетик, кількість штатних одиниць - 0,5) посадовий оклад визначено у розмірі 2000,00 грн., заробітна плата - 1000,00 грн., ОСОБА_8 (комірник, кількість штатних одиниць 1), заробітна плата визначена у розмірі 1500,00 грн., ОСОБА_9 (інженер-програміст, кількість штатних одиниць 0,5) посадовий оклад визначено у розмірі 1714,28 грн., заробітна плата - 857,14 грн., ОСОБА_12 (начальник відділу збуту, кількість штатних одиниць 0,25) посадовий оклад визначено у розмірі 6240,00 грн., заробітна плата 1560,00 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги вищезазначене, та зважаючи на те, що ТОВ "Торговий дім "Марбел-Рогань" дотримано мінімальних державних гарантій щодо оплати праці, зокрема щодо виплати заробітної плати вказаним працівникам та з урахуванням того, що розмір заробітної плати встановлений не нижче, ніж від розміру мінімальної заробітної плати за 2016 рік, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо дотримання ТОВ "Торговий дім "Марбел-Рогань" вимог ст. 12 Закону України "Про оплату праці" та ст. ст. 94 КЗпП.

З приводу висновків акту перевірки стосовно того, що в травні 2016 року ОСОБА_3 відпрацьовано 76 годин при нормі 76 годин (ОСОБА_3 - генеральний директор за сумісництвом, посадовий оклад 30000 грн.), а заробітну плату нараховано в розмірі 7764,00 грн., що значно менше ніж повинно бути нараховано за фактично відпрацьований час, колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з штатного розпису товариства, посадовий оклад генерального директора становить 30 000 грн., однак враховуючи кількість штатних одиниць вказаної посади - 0,5, місячний фонд заробітної плати становить 15000 грн. (а.с. 112).

Так, матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами у справі, що у травні 2016 року заробітну плату ОСОБА_3 нараховано у розмірі 7764,00 грн., тобто заробітну плату вказаному працівнику нараховано в травні 2016 року не у повному обсязі.

Вказане порушення визнається позивачем, що вбачається з його пояснень (а.с. 110), однак колегія суддів зазначає, що відповідальність за виплату заробітної плати не в повному обсязі, встановлена абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України - у трикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, а не абз. 4 ч. 2 цієї статті, яка передбачає накладення штрафу у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення, за недотримання мінімальних державних гарантій в оплаті праці.

Таким чином, відповідачем неправомірно притягнуто позивача до відповідальності за вказане порушення на підставі абз. 4 ч. 2 ст. 265 КЗпП України та накладено штраф у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати.

При цьому, як свідчать матеріали справи, заборгованість по заробітній платі ОСОБА_3 за травень 2016 року в сумі 7236,00 грн. (15000-7764,00) було виплачено 04.10.2016, на підтвердження чого позивачем надано до матеріалів справи виписку ПАТ "Банк"Грант" по рахунку підприємства за 04.10.2016 (а.с. 117)

Щодо встановлених порушень ТОВ "Торговий дім "Марбел-Рогань" ч.1 ст. 102-1 КЗпП в частині оплати праці працівників - сумісників не за фактично виконувану ними роботу, то суд звертає увагу на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України та ст. 19 Закону України "Про оплату праці", працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу.

Пленум Верховного суду України у п. 14 своєї постанови № 13 від 24.12.99 р. "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" роз'яснив, що згідно ст. 102-1 КЗпП працівники, які працюють за сумісництвом (виконують крім основної у вільний від неї час і іншу роботу на умовах трудового договору в того самого чи іншого роботодавця), одержують заробітну плату за фактично виконану роботу без обмеження її певним розміром. Сумісники мають право на оплату фактично виконаної роботи й тоді, коли було порушено встановлені для певної категорії працівників обмеження для роботи за сумісництвом.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_11 відповідно до наказу № 32-к від 31.03.2016 року, ОСОБА_6 відповідно до наказу № 78 від 31.03.2016 року, ОСОБА_8 відповідно до наказу № 30-к від 31.03.2016 року, ОСОБА_5 відповідно до наказу № 24-к від 31.03.2016 року, ОСОБА_19 відповідно до наказу № 59-к від 28.11.2011 року, ОСОБА_4 відповідно до наказу № 55-к від 14.11.2011 року, ОСОБА_3 на підставі наказу № 54-к від 14.11.2011 року, ОСОБА_20 на підставі наказу № 33-к від 05.04.2016 року прийнято на роботу за сумісництвом (а.с. 77-84), зауважень щодо чого у відповідача не виникло.

При цьому, під час судового розгляду справи відповідачем не надано жодних доказів щодо дослідження перебігу виконання сумісниками фактичного обсягу роботи чи правомірності перебування на посаді на сумісництвом, а також інших доказів на підтвердження перевірки, зокрема, співставлення виконання вказаними працівниками обсягу роботи як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом.

Крім того, перевіряючими чітко не встановлено, яке саме табелювання не відповідає дійсності та за яким місцем роботи (основним чи за сумісництвом) сумісниками фактично не відпрацьований час.

Таким чином, облік відпрацьованого часу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_3 зафіксовано належним чином у табелі робочого часу, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в акті перевірки протиправно зроблено висновок про порушення позивачем вимог ст.102-1 КЗпП України в результаті нарахування та виплати заробітної плати працівникам - сумісникам не за фактично виконану ними роботу.

З приводу порушення позивачем вимог ст. 83 КЗпП, зокрема щодо невиплати 4 працівникам грошової компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, колегія суддів наступне.

У відповідності до ст. 83 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

У разі звільнення керівних, педагогічних, наукових, науково-педагогічних працівників, спеціалістів навчальних закладів, які до звільнення пропрацювали не менш як 10 місяців, грошова компенсація виплачується за не використані ними дні щорічних відпусток з розрахунку повної їх тривалості.

У разі переведення працівника на роботу на інше підприємство, в установу, організацію грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток за його бажанням повинна бути перерахована на рахунок підприємства, установи, організації, куди перейшов працівник.

За бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданих працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

Особам віком до вісімнадцяти років заміна всіх видів відпусток грошовою компенсацією не допускається.

У разі смерті працівника грошова компенсація за не використані ним дні щорічних відпусток, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи, виплачується спадкоємцям.

Відповідно до частини 1 статті 2 Закону України "Про відпустки" право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи.

Згідно частин 1 та 10 статті 6 цього Закону щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Положення цієї статті щодо тривалості щорічної основної відпустки не поширюються на працівників, тривалість відпустки яким установлюється іншими актами законодавства, проте тривалість їх відпустки не може бути меншою, за передбачену частинами першою, сьомою і восьмою цієї статті.

Статтею 9 Закону України "Про відпустки", передбачено, що до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються, зокрема, час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

Відповідно до частини 1 статті 24 Закону України "Про відпустки", у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей.

Згідно статті 82 Кодексу законів про працю України до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 75 цього Кодексу), зараховуються зокрема: час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому надавалося матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, за винятком відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку.

У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей (стаття 83 Кодексу законів про працю України).

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_17 був звільнений 31.05.2016 року згідно наказу № 56-к від 31.05.2016 року. Відповідно до даних розрахункової відомості за травень 2016 року та довідки про нарахування відпустки № 0000003/1/4 від 31.05.2016 року, ОСОБА_17 31.05.2016 року нараховано до виплати 3193,18 грн., в том числі компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 466,68 грн.

Виплату заробітної плати в сумі 3193,18 грн. проведено 13.06.2016 року, що підтверджується випискою по рахунку № НОМЕР_1 ПАТ "БАНК "ГРАНТ" за період з 01.06.16 по 30.06.2016, випискою по рахунку № НОМЕР_2 ПАТ "БАНК "ГРАНТ" за період з 01.06.16 по 30.06.2016, фінальною випискою ПАТ "Банк "Грант" по рахунку № НОМЕР_1 ТОВ "ТД "МАРБЕЛ-РОГАНЬ" за 13.06.2016.

ОСОБА_14 з 07.04.2016 року прийнятий на посаду старшого оператора котельні згідно наказу № 34-к від 06.04.2016 року, звільнений 14.04.2016 року згідно наказу № 38-к від 14.04.2016 року. Таким чином, ОСОБА_14 працював 8 календарних (6 робочих) днів.

ОСОБА_21 з 01.04.2016 року прийнятий на посаду оператора котельні згідно наказу № 23-к від 31.03.2016 року, звільнений 14.04.2016 року згідно наказу № 37-к від 14.04.2016 року. Таким чином, ОСОБА_21 працював 14 календарних (10 робочих) днів. Компенсація за невикористану відпустку нарахована за 1 календарний день в сумі 68,57 грн. ОСОБА_21 виплачено компенсацію в сумі 55,20 грн. 13.01.2017 року, що підтверджується поточною випискою ПАТ "Банк "Грант" по рахунку № НОМЕР_1 ТОВ "ТД "МАРБЕЛ-РОГАНЬ" за 13.01.2017.

ОСОБА_22 з 01.04.2016 року прийнятий на посаду старшого оператора котельні згідно наказу № 25-к від 31.03.2016 року, звільнений 14.04.2016 року згідно наказу № 36-к від 14.04.2016 року. Таким чином, ОСОБА_22 працював 14 календарних (10 робочих) днів. Компенсація за невикористану відпустку нарахована за 1 календарний день в сумі 90,00 грн., згідно довідки про нарахування відпустки № ТД000000124 від 27.12.2016 року.

ОСОБА_22 виплачено компенсацію в сумі 72,45 грн. 13.01.2017 року, що підтверджується Фінальною випискою ПАТ "Банк "Грант" по рахунку № НОМЕР_1 ТОВ "ТД "МАРБЕЛ-РОГА за 13.01.2017 року.

Як вбачається з правової позиції відповідача, ГУ Держпраці у Харківській області вказує, що ОСОБА_14, ОСОБА_22, ОСОБА_16 в порушення приписів листа Мінсоцполітики № 616/13/116-16 не виплачена компенсація за невикористані ними дні щорічної відпустки.

Так, відповідач зазначає, що за 8 відпрацьованих днів, повинно бути виплачено грошову компенсацію як за 0, 5408 календарних дні невикористаної відпустки (а.с. 136), а за 14 відпрацьованих днів слід нарахувати як за 0, 9464 дні невикористаної відпустки (а.с. 131), а відтак на момент звільнення вказаним працівникам має бути нараховано компенсацію за 1 (з урахуванням математичного округлення) календарний день щорічної відпустки.

Судом першої інстанції обґрунтовано не прийнято вказані твердження відповідача, оскільки чинним законодавством не передбачено нарахування та виплату компенсації за неповний день невикористаної щорічної відпустки та, відповідно про відсутність підстав для нарахування позивачем компенсації за 0,5408 та 0, 9464 дні, при цьому вказаний лист Міністерства соціальної політики України № 616/13/116-16, на який посилається відповідач, не є офіційним тлумаченням статті 24 Закону України "Про відпустки".

Вказана правова позиція також узгоджується з правовою позицією Вищого адміністративного суду України, яка викладена в ухвалі від 18.03.2016 року по справі № К/800/47734/15.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність у позивача заборгованості по виплаті грошової компенсації за один день невикористаної відпустки, а відтак - і про відсутність підстав для нарахування суми грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку 4 працівникам, що в свою чергу вказує на відсутність порушення позивачем ст. 83 КЗпП.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5)добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржена постанова відповідача № 20-01-4301/1046-0155 від 29.07.2016 про накладення штрафу у розмірі 215500,00 грн. (10-кратний розмір мінімальної заробітної плати за кожну особу, щодо якої встановлено порушення) не відповідає вимогам ч.3 ст.2 КАС України, а отже підлягає скасуванню.

Водночас, суд першої інстанції помилково застосував до спірних правовідносин приписи абз. 3 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, що призвело до висновків суду, які не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки оскаржена постанова прийнята відповідачем на підставі абз.4 ч.2 ст.265 КЗпП України за порушення позивачем вимог ст.ст. 83,94 КЗпП України, при цьому порушення позивачем вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП під час перевірки відповідачем встановлено не було.

У відповідності до ст. 159 КАС України судове рішення повинне бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 201 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для зміни постанови або ухвали суду першої інстанції є правильне по суті вирішення справи чи питання, але із помилковим застосуванням норм матеріального чи процесуального права.

Беручи до уваги те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо відмови в задоволенні позову, проте, невірно визначив підстави та мотиви прийняття такого рішення, внаслідок помилкового застосування приписів абз. 3 ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України, колегія суддів дійшла висновку, що постанова суду першої інстанції підлягає зміні з підстав та мотивів задоволення позовних вимог.

В іншій частині рішення доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Відповідно до ст. 200 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, п. 3 ст. 198, п. 4 ч.1 ст. 202, 205, 207, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Харківській області - залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2017р. по справі № 820/4475/16 - змінити з підстав та мотивів задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "Марбел-Рогань".

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 10.02.2017р. по справі № 820/4475/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання постанови у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Дюкарєва С.В.
Судді(підпис) (підпис) Сіренко О.І. Перцова Т.С.
Повний текст постанови виготовлений та підписаний 10.04.2017 р.