Справа № 591/464/17
Суддя: Клименко А. Я.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 591/464/17
Провадження № 2-а/591/228/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року Зарічний районний суд м. Суми в складі:

головуючого в особі судді - КЛИМЕНКО А.Я.

при секретарі - Устименко М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Суми справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області

про визнання дій протиправними та зобов»язання вчинити дії

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і свої вимоги мотивує тим, що він звернувся до ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області з заявою нарахувати та виплатити йому пенсію за вислугу років, призначену відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, починаючи з 12 вересня 2016 року, крім періоду з 20 грудня по 31 грудня 2016 року, в повному обсязі. Зазначає, що з лютого 2008 року, він перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області та отримує пенсію по вислузі років. Пенсію він отримував з лютого 2008 року по 11 вересня 2016 року, але з 12 вересня 2016 року (крім періоду з 20 грудня по 31 грудня 2016 року) пенсія йому, не виплачується.12 вересня 2016 року ОСОБА_1 був призначений на посаду державного службовця, а саме - головного спеціаліста з питань запобігання та виявлення корупції Управління Державної міграційної служби України в Сумській області, про що заявою повідомив ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області, надавши копію наказу про його призначення на посаду, після цього, з 12 вересня 2017 року, ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії. Зважаючи, що Колегія суддів Конституційного Суду України Ухвалою від 16 червня 2016 року відкрила конституційне провадження у справі щодо відповідності ОСОБА_3 України (конституційності) положень першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами, на думку позивача, в разі встановлення Конституційним Судом України невідповідності ОСОБА_3 України положень першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», йому буде поновлена виплата пенсії, як особі, які працюює на державній службі. Отже, після прийняття Рішення Конституційним судом по даному питанню, позивач законно очікував на поновлення його законних прав на отримання пенсії.

Відповідно, після оприлюднення Рішення Конституційного Суду України по зазначеним питанням (Справа № 1-38/2016 від 20.12.2016 року № 7 - рп/2016), 28 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до відповідача із заявою про роз»яснення причин невиплати пенсії та поновлення її виплати з 12 вересня 2016 року, однак, виплати не відновлено, про що 11.01.2017 року він отримав відповідне повідомлення. Вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки починаючи з 12 вересня 2016 року ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області, не мало законних підстав для невиплати призначеної пенсії і такі дії відповідача на думку позивача є грубим порушенням ОСОБА_3 України, ст. 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, чинного законодавства, у тому числі практики Європейського суду з прав людини, а тому позивач ОСОБА_1 просить дії ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області, щодо невиплати йому раніше призначеної пенсії визнати протиправними та зобов»язати ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати та виплачувати з 12 вересня 2016 року (крім періоду часу з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року) пенсію за вислугу років, що призначена відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та здійснити відповідні виплати.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, просить суд позов задоволити повністю.

Представник відповідача - ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області в судовому засіданні позов не визнав повністю, вважає, що дії ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області здійснювалися на підставі чинного законодавства та у спосіб, передбачений законом.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Сумській області, з лютого 2008 року, що підтверджується матеріалами справи та не оспорюється відповідачем.

Позивач до теперішнього часу працює на посаді державного службовця в Управлінні Державної міграційної служби України в Сумській області.

Як вбачається з наданих суду письмових доказів, 28 грудня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою щодо поновлення виплати раніше призначеної пенсії за вислугу років, проте, відповідач повідомив позивачу про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії, про що позивачу ОСОБА_2 управлінням Пенсійного фонду України в Сумській області направлено лист №707/М-11 від 11.01.2017 року.

Відповідач не поновив позивачу виплату пенсії, пославшись на те, що позивачу з 12 вересня 2016 року припинено виплату пенсії на підставі його особистої заяви від 12.09.2016 та наданої копії наказу Управління Державної міграційної служби України в Сумській області від 08.09.2016 року № 410/04 про його призначення на посаду державного службовця, враховуючи вимоги Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 року № 911-VШ, який набрав чинності з 01 січня 2016 року. Також вказано, що на підставі вищевикладеного, заборгованість за період з 12 вересня по 31 грудня 2016 року відсутня.

Водночас в листі Пенсійного фонду зазначено, що Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_3 України (конституційності) положень першого речення частини першої статті 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами, ці положення визнано такими, що не відповідають ОСОБА_3 України (є не конституційними) та втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Також в листі Пенсійного фонду вказано: «…Вам, як особі, якій призначено пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та яка працює на умовах, передбачених Законом України «Про державну службу», буде поновлено виплату пенсії за період з 20.12.2016 року по 31.12.2016 року». (Пенсію за період з 20.12.2016 року по 31.12.2016 року він отримав 18 січня 2017 року).

Одночасно, в листі Пенсійного фонду повідомлено, що з 1 січня 2017 року Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06.12.2016 року №1774-VШ визначений Порядок виплати пенсій працюючим пенсіонерам, яким передбачено, що тимчасово, по 31 грудня 2017 року, особам, які займають посади державної служби, визначені Законом України від 10 грудня 2015 року № 889- VШ «Про державну службу», пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов»язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою ОСОБА_3 України відокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави; до них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до статті 17 ОСОБА_3 України перебувають на службі, у тому числі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, органах, що забезпечують суверенітет і територіальну цілісність, її економічну та інформаційну безпеку. Це зазначено в рішеннях Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року № 7-рп/2004.

У Рішенні Конституційного Суду України від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002 зазначено, що «Конституційний Суд України у мотивувальній частині Рішення у справі за конституційними поданнями Міністерства внутрішніх справ України і Міністерства фінансів України щодо офіційного тлумачення положень частини шостої статті 22 Закону України "Про міліцію" та частини сьомої статті 22 Закону України "Про пожежну безпеку" від 6 липня 1999 року № 8-рп/99 зазначив, що "служба в міліції… передбачає ряд специфічних вимог, які дістали своє відображення у законодавстві. Норми, що регулюють суспільні відносини у цих сферах, враховують екстремальні умови праці, жорсткі вимоги до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватись наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових та економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.

Конституційний Суд України зазначає, що багато таких "пільг", встановлених Законом України "Про міліцію" є не пільгами, а гарантіями та іншими засобами забезпечення професійної діяльності окремих категорій громадян, ефективного функціонування відповідних органів.

Також у рішенні Конституційного Суду України №5-рп/2002 зазначено, що зупинення пільг, компенсацій і гарантій для військовослужбовців та працівників правоохоронних органів без відповідної матеріальної компенсації є порушенням гарантованого державною права на їх соціальний захист та членів їхніх сімей.

Виходячи з висловленого у рішеннях Конституційного Суду України розуміння сутності соціальних гарантій осіб зазначених категорій, зміст та обсяг досягнутих ними соціальних гарантій не може бути звужено шляхом внесення змін до законодавства.

У п. 3.4 рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2007 від 18.06.2007 року в частині невиплати заробітної плати працюючим пенсіонерам зазначено «ОСОБА_3 України не допускає будь-яких обмежень у правах громадян за ознаками майнового стану, зокрема в залежності від отримання працюючими пенсіонерами заробітної плати».

У рішеннях Конституційного Суду України підкреслюється, що пільги, компенсації, гарантії є видом соціальної допомоги необхідною складовою конституційного права на достатній життєвий рівень, тому звуження змісту та обсягу цього права шляхом прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів за статтею 22 ОСОБА_3 України не допускається (рішення Конституційного Суду України від 6 липня 1999 року N 8-рп/99 , від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 1 грудня 2004 року N 20-рп/2004).

У рішенні від 11.10.2005 року №8 рп Конституційний суд зазначив, що в Україні як соціальній, правовій державі політика спрямовується на створення умов, які забезпечують достатній життєвий рівень, вільний і всебічний розвиток людини як найвищої соціальної цінності, її життя і здоров»я, честь і гідність.

Утвердження та дотримання закріплених у нормативно-правових актах соціальних стандартів є конституційним обов»язком держави. Діяльність її правотворчих і правозастосовчих органів має здійснюватися за принципами справедливості, гуманізму, верховенства і прямої дії норм ОСОБА_3 України а повноваження - у встановлених Основним Законом України межах і відповідно до законів.

Зазначені конституційні принципи, на яких базується здійснення прав і свобод людини і громадянина в Україні, включаючи і право на пенсійне забезпечення, передбачають за змістом статей 1, 3, 6 (частина друга), 8, 19 (частина друга), 22, 23, 24 (частина перша) Основного Закону України правові гарантії, правову визначеність і пов»язану з ними передбачуваність законодавчої політики у сфері пенсійного забезпечення, необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, тобто набуте право не може бути скасоване, звужене.

Тобто позивач на законних підставах передбачав, мав законні сподівання та очікування, що з 12 вересня 2016 року у разі звернення до Пенсійного фонду матиме право на отримання пенсійних виплат, продовжуючи працювати на посаді державного службовця. Правомірність даних підстав, в подальшому була підтверджена Рішенням Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року № 7-рп/2016.

Відповідно до статті 8 ОСОБА_3 України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. ОСОБА_3 України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі ОСОБА_3 України і повинні відповідати їй. ОСОБА_3 України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі ОСОБА_3 України гарантується.

Відповідно до ч. 2 статті 19 ОСОБА_3 України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені ОСОБА_3 та законами України.

Разом з тим, з 01 січня 2016 року набули чинності норми Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» № 911-VIII від 24.12.2015 року, відповідно до якого у ч. 1 ст. 47 Закону України «Про загальнообов»язкове державне пенсійне страхування» абзаци другий і третій викладено в такій редакції: «Тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України «Про державну службу», «;Про прокуратуру», «;Про судоустрій і статус суддів», призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються».

Цим же законом були внесенні зміни також в ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» № 2262-XII від 09.04.1992 року, які полягали в тому, що тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «;Про прокуратуру", «;Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Проте Рішенням КСУ від 20.12.2016 року № 7-рп/2016 «У справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності ОСОБА_3 України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"» перше речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, відповідно до якого тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", «;Про прокуратуру", «;Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії (щомісячне довічне грошове утримання) не виплачуються, визнано таким, що не відповідає ОСОБА_3 України (є неконституційними).

Право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист. Згідно зі статтею 46 ОСОБА_3 України це право гарантується загальнообов»язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

За вказаними Рішеннями Конституційного суду зміст та обсяг права громадян на пенсійне забезпечення полягає у їх матеріальному забезпеченні шляхом надання трудових і соціальних пенсій, тобто щомісячних пенсійних виплат відповідного розміру, в разі досягнення особою передбаченого законом віку чи визнання її інвалідом або отримання членами її сім»ї цих виплат у визначених законом випадках.

Встановивши в законі правові підстави призначення пенсій, їх розміри, порядок обчислення і виплати, законодавець може визначати як загальні умови їх призначення, так і особливості набуття права на пенсію, включаючи для окремих категорій громадян пільгові умови призначення пенсії залежно від ряду об»єктивно значущих обставин, що характеризують трудову діяльність (особливості умов праці, професія, виконувані функції, кваліфікаційні вимоги, обмеження, ступінь відповідальності тощо).

Для окремих категорій громадян пенсійне забезпечення встановлюється іншими нормативно-правовими актами з урахуванням особливостей умов праці, характеру виконуваної роботи, її складності і значущості, ступеня відповідальності, певних обмежень конституційних прав і свобод.

Позивач ОСОБА_1 отримав право на пенсію у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, і тому ця норма ОСОБА_3 застосовується до нього безпосередньо.

Пенсія ОСОБА_1 була призначена в лютому 2008 року, тобто до набуття чинності змін, що суттєво обмежують права передбачені статтями 43,46,48 ОСОБА_3 України як на працю так і на пенсійне забезпечення. Зважаючи на викладене, уже призначена пенсія не може бути відмінена чи скасована.

Суд також визнає, що позивача позбавлено пенсії і у порушення вимог та положень статті 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим. 4.ХІ.1950 (Європейська конвенція про захист прав і основних свобод людини) (далі - Конвенція) в поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу, з огляду на наступне.

Відповідно до Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожній людині, яка знаходиться під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі 1 цієї Конвенції.

Стаття 14 Конвенції передбачає, що здійснення прав і свобод, викладених у цій Конвенції, гарантується без будь-якої дискримінації за ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного або соціального походження, належності до національних меншин майнового стану, народження або інших обставин.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) в своєму рішенні у справі «Щокін проти України» від 14.10.2010 року п. п. 55, 56, 58 Рішення зазначив, що відсутність в національному законодавстві необхідної чіткості та точності, які передбачали можливість різного тлумачення порушує вимогу «якості закону»,

передбачену Конвенцією, та не забезпечує адекватний захист від свавільного втручання публічних органів державної влади у майнові права заявника. Вищевикладених міркувань достатньо, щоб Суд дійшов висновку, що втручання у майнові права заявника було незаконним для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Також, за заявою (№ 78117/13) проти ОСОБА_4, яку подав до ЄСПЛ на підставі статі 34 Конвенції громадянин ОСОБА_4 пан Гьюла Фабіан (далі Заявник) 5 грудня 2013 року, ЄСПЛ було відкрито справу «Фабіан проти ОСОБА_4». Заявник скаржився, що припинення виплати його пенсії за віком під час роботи на посаді державного службовця, яку він обіймав, будучи пенсіонером, було необґрунтованим і дискримінаційним втручанням в його майнові права. Він посилався на статтю 1 Першого Протоколу окремо та в поєднані зі статтею 14 Конвенції.

Заявник стверджував, що нові правила призвели до ситуації, у якій він фактично повинен був обирати між своєю роботою і пенсією. У будь-якому випадку, він втрачав близько половини свого доходу, що стало надмірним індивідуальним тягарем.

У статті 1 Протоколу № 1 зазначено наступне: «Кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Суд оголосив заяву прийнятною, постановив, що були порушені статті 14 Конвенції у поєднанні статті 14 зі статтею 1 Протоколу №1.

У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Пічкур проти України» від 07 листопада 2013 року, яке набрало статусу остаточного 07 лютого 2014 року, зазначається, що статтею 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі-Конвенція), користування правами та свободами, визнаними в цій Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні із статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Суд звертає увагу на те, що у постанові Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України від 19 травня 2015 року (справа № 21-168а15) Верховний Суд України вказав, що враховуючи те, що рішення Європейського Суду з прав людини є джерелом права та обов»язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов»язані враховувати практику Європейського Суду з прав людини, у тому числі й рішення у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».

Відповідно до пункту 1 Постанови Верховної Ради України від 21 травня 2015 року № 462-VШ «Про Заяву Верховної Ради України «Про відступ України від окремих зобов»язань, визначених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод» схвалено Заяву Верховної Ради України про відступ від окремих зобов»язань, визначених пунктом 3 статті 2, статтями 9, 12, 14 й 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтями 5, 6, 8 й 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1952 року, на період до повного припинення збройної агресії Російської Федерації, а саме до моменту виведення всіх незаконних збройних формувань, керованих, контрольованих і фінансованих Російською Федерацією, російських окупаційних військ, їх військової техніки з території України, відновлення повного контролю України за державним кордоном України, відновлення конституційного ладу та порядку на окупованій території України.

Водночас Україна не зробила відступу від Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1952 року, а тому Пленум Верховного Суду України наголошує, що стаття 1 цього Першого протоколу, у тому числі щодо законних очікувань стосовно ефективного здійснення свого «права власності», а саме виплати пенсій як гарантії соціального захисту військовослужбовців, повинна застосовуватися в Україні.

Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику суду як джерело права.

Відповідно до ст. 8 КАС України, якою визначено одним із принципів судочинства верховенство права, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Враховуючи викладене вище, всебічно і повно з»ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об»єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, як доведеного та обґрунтованого.

Відповідно до положень ст.94 КАС України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача здійснені ним документально підтверджені судові витрати на оплату судового збору.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7-9, 11,69-71,159-163, 256 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 задоволити.

Визнати дії ОСОБА_2 управління пенсійного фонду України в Сумській області щодо невиплати раніше призначеної відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII пенсії за вислугу років ОСОБА_1 протиправними.

Зобов»язати ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області нарахувати та виплачувати з 12 вересня 2016 року, крім періоду часу з 20 грудня 2016 року по 31 грудня 2016 року, пенсію за вислугу років ОСОБА_1, яка призначена йому відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 9 квітня 1992 року № 2262-XII.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань суб»єкта владних повноважень ОСОБА_2 управління Пенсійного фонду України в Сумській області на користь ОСОБА_1 витрати на оплату судового збору в сумі 640 грн..

Постанову суду може бути оскаржено відповідно до ст. 186 КАС України до Харківського апеляційного адміністративного суду через Зарічний районний суд м. Суми протягом 10-ти днів з дня проголошення постанови, або протягом 10-ти днів з дня отримання копії постанови.

Повний текст постанови виготовлено 13 квітня 2017 року.

СУДДЯ А.Я. КЛИМЕНКО