Справа № 159/4965/16-а,2-а/159/78/17
Суддя: Макарик Володимир Ярославович
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року Справа № 876/1741/17

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Макарика В.Я.

суддів Большакової О.О., Глушка І.В.

за участю секретаря судового засідання Гнідець Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційні скарги Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України та ОСОБА_1 на постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 січня 2017 року у адміністративній справі №159/4965/16-а за позовом ОСОБА_1 до Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України про визнання дій протиправними та зобов'язання здійснення перерахунку пенсії,-

В С Т А Н О В И В:

27 грудня 2016 року позивач - ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідача - Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України в якому просила визнати дії Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України щодо відмови у призначенні пенсії за віком протиправними. Зобовязати ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України призначити та виплатити з 19 серпня 2016 року пенсію за віком відповідно до абзацу 6 пункту 3 розділу XV Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 січня 2017 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України, що полягають у відмові ОСОБА_1 у призначенні останній пенсії за віком після досягнення 50 - ти річного віку як дружині військовослужбовця, який загинув при виконанні обовязків військової служби з тієї підстави, що чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_3, 65 р. н., не належить до категорії осіб, які загинули при виконанні службових обов'язків, та не мав статусу військовослужбовця і не належав до осіб, на яких поширюються умови, норми і порядок пенсійного забезпечення, встановлені Законом України для військовослужбовців строкової служби та членів їх сімей, як про це зазначено ОСОБА_2 обєднаним управлінням Пенсійного фонду України у листі № 8 632/02 - 21 - 22 від 17.10.16 р., адресованому ОСОБА_1 на заяву останньої від 28.09.16 р..

В решті позову - відмовлено.

Не погодившись із ухваленим рішенням, його оскаржили позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України.

ОСОБА_4 покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги повністю. Свої вимоги мотивує тим, що досліджуючи докази по справі та беручі до уваги заперечення пенсійного фонду на позов суд не в повній мірі взяв до уваги всі обставини по суті справи, оскільки з'ясовував законність виходу на пенсію по втраті годувальника її як дружини військовослужбовця після досягнення 55-річного віку згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09 квітня 1992 року №2262-ХІІ, про що позивачка не просила в позовних вимогах. Право виходу на пенсію по втраті годувальника як дружині загиблого військовослужбовця ОСОБА_5 не оскаржувалось в судовому порядку взагалі, а оскаржувалось рішення щодо відмови у призначенні дострокової пенсії за віком як дружині загиблого військовослужбовця.

ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України не погоджується з рішенням суду першої інстанції та покликається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання на виклик суду не зявилися, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності згідно із ч.4 ст. 196 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Відповідно до абз 6 п. 3 розд. XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», тимчасово, до прийняття відповідного закону військовослужбовці, особи начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які брали участь у бойових діях, а також ті, що стали інвалідами внаслідок поранення, контузії, каліцтва, отриманих при захисті Батьківщини або при виконанні інших обов'язків військової служби (службових обов'язків), або внаслідок захворювання, пов'язаного з перебуванням на фронті чи виконанням інтернаціонального обов'язку, дружини (чоловіки), якщо вони не взяли повторний шлюб, військовослужбовців, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, які померли (загинули) у період проходження військової служби (виконання службових обов'язків), мають право на призначення дострокової пенсії за віком після досягнення чоловіками 55 років, жінками - 50 років та за наявності страхового стажу не менше 25 років для чоловіків і не менше 20 років для жінок.

28.09.2016 року позивач зверталась до Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України із заявою про призначення дострокової пенсії за віком після досягнення 50 р. як дружині військовослужбовця, який загинув при виконанні обовязків військової служби.

ОСОБА_2 обєднане управління Пенсійного фонду України листом №8632/02-21-22 від 12 жовтня 2016 року було відмовлено у призначенні такої пенсії з обгрунтуванням такого рішення тим, що її чоловік на час смерті не мав статусу військовослужбовця і підстав для поширення на неї як члена сім»ї положень абз 6 п. 3 розд XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», немає.

У період перебування чоловіка позивача на військових зборах діяв Закон СРСР від 12.07.67 р. № 1950 - VII "Про загальний військовий обов'язок".

Відповідно до ст. ст. 5, 6 цього Закону (зі змінами, внесеними Указом Президії ВР СРСР від 17.12.80 р. № 3535 -X) військова служба складалась з дійсної військової служби та служби в запасі Збройних Сил СРСР. Громадяни, які перебувають на дійсній військовій службі, іменувались військовослужбовцями, а ті, що перебували у запасі, - військовозобов'язаними.

Відповідно до ст. ст. 7 - 9 цього Закону військовослужбовці приймали військову присягу на вірність своєму народові, поділялись на солдатів, матросів, сержантів, старшин, прапорщиків, мічманів і офіцерський склад та кожному присвоювалось відповідне військове звання.

Військовослужбовці і призвані на військові збори військовозобов'язані користувались всією повнотою соціально - економічних, політичних та особистих прав і свобод і несли усі обов'язки громадян СРСР, передбачені Конституцією СРСР.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв'язку з виконанням ними конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України від 25.03.92 р. № 2232 - XII "Про військовий обов'язок і військову службу", що набрав чинності з 12.05.92 р., тобто, після смерті чоловіка позивача.

Відповідно до ч. 9 ст. 1 цього Закону України "Про військовий обов'язок і військову службу" щодо військового обов'язку громадяни України поділяються, зокрема, на такі категорії: військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов'язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави.

За правилами ч. 1 ст. 16 Закону України "Про Збройні Сили України" від 06.12.91 р. № 1934 - XII, що набрав чинності тоді ж, тобто, після смерті чоловіка позивача, однак, до набуття нею статусу дружини дружина військовослужбовця, який загинув при виконанні службових обов'язків, держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців, резервістів, які виконують обов'язки служби у військовому резерві, та військовозобов'язаних, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, членів їх сімей, працівників Збройних Сил України, а також членів сімей військовослужбовців, резервістів та військовозобов'язаних, які загинули (померли), пропали безвісти, стали інвалідами під час виконання службових обов'язків або постраждали у полоні в ході бойових дій (війни), в умовах надзвичайного стану чи під час виконання службових обов'язків за межами України в порядку військового співробітництва або у складі національного контингенту чи національного персоналу у міжнародних операціях з підтримання миру і безпеки.

Суд апеляційної інстанції погоджується з твердженням суду першої інстанції, про те, що Закон України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", що визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, поширюється також на військовозобов'язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і членів їх сімей (п. 3 п. 1 ст. 3 цього Закону).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що громадяни із числа військовозобов'язаних, які проходили збори (навчальні, перевірочні, спеціальні), у т. ч. - за Законом України «Про військовий обовязок», що втратив чинність на даний час, у цей період вважаються такими, що проходять військову службу та користуються гарантіями держави на рівні із іншими військовослужбовцями.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (ст. 31).

Відповідно до положень п. в ч. 4 ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», дружини (якщо вони не взяли повторний шлюб) військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули, померли чи пропали безвісти в період проходження служби, мають право на пенсію не раніш як за 5 років до досягнення пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", або якщо вони є інвалідами. При цьому, зазначено, що відповідне зниження пенсійного віку жінкам, установлене абз. 1 цього пункту, застосовується також до завершення періоду збільшення віку виходу на пенсію до 01.01.22 р..

Як слідує зі змісту ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років. До досягнення віку, встановленого абз. 1 цієї статті, право на пенсію за віком мають жінки 1961 р. н. і старші після досягнення ними такого віку: 55 років - які народилися до 30 вересня 1956 року включно; 55 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1956 року по 31 березня 1957 року; 56 років - які народилися з 1 квітня 1957 року по 30 вересня 1957 року; 56 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1957 року по 31 березня 1958 року; 57 років - які народилися з 1 квітня 1958 року по 30 вересня 1958 року; 57 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1958 року по 31 березня 1959 року; 58 років - які народилися з 1 квітня 1959 року по 30 вересня 1959 року; 58 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1959 року по 31 березня 1960 року; 59 років - які народилися з 1 квітня 1960 року по 30 вересня 1960 року; 59 років 6 місяців - які народилися з 1 жовтня 1960 року по 31 березня 1961 року; 60 років - які народилися з 1 квітня 1961 року по 31 грудня 1961 року.

Взявши до уваги вищевказане, суд апеляційної інстанції повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, однак зазначає, що судом першої інстанції помилково вказано, що позивач досягла 55 річного віку. Отже, позивач на час звернення із заявою до відповідача досягла 50 - річного віку, має необхідний стаж та належить до категорії осіб, які мають право на вищевказане пільгове забезпечення, однак, для реалізації такого права позивач має досягнути віку 55 - ти років.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а постанову суду - без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 41, 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 Кодексу адміністративного судочинства України,-

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги Ковельського обєднаного управління Пенсійного фонду України та ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 06 січня 2017 року у адміністративній справі №159/4965/16-а - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя: В.Я. Макарик

Судді: О.О. Большакова

ОСОБА_6

Повний текст ухвали складений 13 квітня 2017 року.