Справа № 372/3475/16-а
Суддя: Степанюк А.Г.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 372/3475/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Зінченко О.М. Суддя-доповідач: Степанюк А.Г.
У Х В А Л А

Іменем України

11 квітня 2017 року м. Київ

Колегія суддів Київського апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого судді - Степанюка А.Г.,

суддів - Кузьменка В.В., Шурка О.І.,

при секретарі - Ліневській В.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Обухівського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 (далі - Позивач, ОСОБА_2.) звернулася до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області (далі - Відповідач, Управління) про:

- визнання протиправною відмови управління від 24.11.2016 року №6762/02 у призначенні пенсії на пільгових умовах відповідно до п. «б» ч. 2 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення»;

- зобов'язання Відповідача призначити Позивачу пенсію на пільгових умовах відповідно до п. «б» ч. 2 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та виплатити недоотриману суму пенсії.

Постановою Обухівського районного суду Київської області від 10.02.2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскільки матеріалами справи не підтверджується проведення атестації робочого місця Позивача після 21.08.1992 року, підстави для призначення пенсії на пільгових умовах відсутні.

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову, якою позовні вимоги задовольнити повністю. При цьому посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, наголошуючи, що ним не було застосовано вірну редакцію Закону України «Про пенсійне забезпечення», наслідком чого стало помилкове визначення пенсійного віку, який надає право на призначення пенсії на пільгових умовах.

Сторони, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, а тому справа розглядалася за наявними у ній матеріалами у порядку письмового провадження за правилами ст. 197 КАС України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідивши обставини справи, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, Позивач 01.11.2016 року звернувся до Управління із заявою про призначення пенсії за віком на пільгових умовах відповідно до п. «б» ч. 2 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Листом від 24.11.2016 року №6762/02 (а.с. 13) Відповідач повідомив Позивача про прийняте Управлінням рішення від 24.11.2016 року (а.с. 14-15), яким відмовлено ОСОБА_2 у призначенні пенсії за віком на пільгових умовах за п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у зв'язку з відсутністю необхідного пільгового стажу роботи за списком №2. При цьому в оскаржуваному рішення Відповідачем зазначено, що оскільки відсутня атестація робочого місця Позивача після 21.08.1992 року, до пільгового стажу зараховується період роботи з 01.11.1985 року по 20.08.1992 року, що складає 6 років 9 місяців 21 день. З урахуванням наведеного Управління зазначило, що право на призначення пенсії на пільгових умовах Позивач набуде із досягненням 57 років.

На підставі встановлених вище обставин, виходячи з системного аналізу приписів Порядку застосування Списків №1 і №2 виробництв, робіт, професій, посад і показників при обчисленні стажу роботи, що дає право на пенсію за віком на пільгових умовах, затвердженого наказом Мінпраці від 18.11.2005 року №383, Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою КМ України від 12.08.1993 року №637, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки матеріалами справи не підтверджується проведення атестації робочого місця Позивача після 21.08.1992 року, а наявний пільгових стаж не дає можливості призначити ОСОБА_2 пенсію на пільгових умовах за п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

З таким висновком суду першої інстанції не можна не погодитися з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Згідно п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» на пільгових умовах мають право на пенсію за віком, незалежно від місця останньої роботи працівники, зайняті повний робочий день на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці, - за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджуваним Кабінетом Міністрів України, і за результатами атестації робочих місць - після досягнення 55 років і при стажі роботи не менше 30 років у чоловіків, з них не менше 12 років 6 місяців на зазначених роботах, і не менше 25 років у жінок, з них не менше 10 років на зазначених роботах.

Працівникам, які не мають стажу роботи із шкідливими і важкими умовами праці, передбаченого абзацом першим цього пункту, але мають не менше половини стажу на зазначених роботах, за наявності передбаченого загального стажу роботи пенсії за віком на пільгових умовах призначаються із зменшенням пенсійного віку, встановленого абзацом першим частини першої статті 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» жінкам - на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи. Зазначене зменшення пенсійного віку жінкам застосовується також у період збільшення віку виходу на пенсію по 31 грудня 2021 року.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку, встановленого абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» на 1 рік за кожні 2 роки такої роботи отримують жінки, які мають не менше половини стажу на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці.

Приписи абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» визначають, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 народилася 04.05.1962 року (а.с. 6).

Крім того, згідно трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1 від 08.08.1984 року (а.с. 8-9) та довідки ВАТ «Стиролбіотех» від 19.10.2016 року №117 (а.с. 10) вбачається, що Позивач у період з:

- 01.11.1985 року по 15.05.1988 року виконував роботи змінного майстра цеху ферментації лізингу, що передбачено розділом XXV Списку №2 виробництв, цехів, професій та посад з важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173, включені робітника та інженерно-технічні робітники, безпосередньо зайняті у цехах, виробництвах (на правах цехів) та окремих установках, зокрема, виробництв засобів хімічного захисту;

- 16.05.1988 року по 04.08.1993 року виконував роботи змінного мікробіолога лабораторії цеху ферментації, що закріплено п. 619 підрозділу 6 розділу ХХІІІ Списку №2виробництв, цехів, професій та посад з важкими умовами праці, робота в яких дає право на державну пенсію на пільгових умовах та в пільгових розмірах, затвердженого постановою Ради Міністрів СРСР від 22.08.1956 року №1173, включені робітника та інженерно-технічні робітники, безпосередньо зайняті у цехах, виробництвах (на правах цехів) та окремих установках, зокрема, виробництв засобів хімічного захисту.

Водночас, оскільки пільговий стаж ОСОБА_2 складає 6 років 9 місяців 21 день, тобто більше половини передбаченого п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пільгового стажу, право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку, встановленого абз. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», Позивач набуде із досягненням 57 років (60 років - 3 роки (6 повних років / 2), про що вірно зазначило Управління в оскаржуваному рішенні.

Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 09.06.2016 року у справі №682/253/16.

Посилання Апелянта на те, що право на призначення пенсії на пільгових умовах зі зменшенням пенсійного віку Позивач набув 04.05.2013 року із досягненням 52-х річного віку, тобто до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів в сфері пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII, яким внесено зміни до ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» та збільшено спеціальний вік для жінок, які працювали на роботах зі шкідливими і важкими умовами праці, а тому відмова Управління у призначенні даної пенсії є необґрунтованою, судовою колегією оцінюється критично з огляду на таке.

Як було зазначено вище, на момент виникнення спірних правовідносин (звернення Позивача 01.11.2016 року до Відповідача), питання призначення пенсії на пільгових умовах за п. «б» ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» було врегульовано з урахуванням положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів в сфері пенсійного забезпечення» від 02.03.2015 року №213-VIII. Тобто, на момент реалізації Позивачем права на призначення пенсії на пільгових умовах правове регулювання спірних правовідносин змінилося, що, на переконання судової колегії, свідчить про обґрунтованість позиції Управління про необхідність визначення пенсійного віку за правилами ст. 26 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», виходячи з 60 років.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Водночас, за правилами адміністративного судочинства, закріпленими, зокрема, у ч. 6 ст. 9 КАС України, якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідно до ст. 22 Загальної декларації прав людини кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на реалізацію необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав в економічній, соціальній і культурній сферах за допомогою ресурсів кожної держави.

При цьому, згідно ч. 1 ст. 2 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, кожна держава, яка бере участь у цьому Пакті, зобов'язується в індивідуальному порядку і в порядку міжнародної допомоги та співробітництва, зокрема в економічній і технічній галузях, вжити в максимальних межах наявних ресурсів заходів для того, щоб забезпечити поступово повне здійснення визнаних у цьому Пакті прав усіма належними способами, включаючи, зокрема, вжиття законодавчих заходів.

Тобто, міжнародними договорами, які ратифіковані Україною, передбачено можливість встановлення розмірів соціального забезпечення населення у межах наявних ресурсів держави.

Крім того, право встановлювати тимчасові обмеження щодо виплати пенсії узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, викладеною у справі «Великода проти України» та «Суханов та Ільченко проти України», яка полягає в тому, що зменшення розміру пенсійного забезпечення не є порушенням права власності у розумінні Протоколу № 1, оскільки таке зменшення відбувається шляхом внесення законодавчих змін до акту, яким встановлено таке право власності. Крім того суд стверджує, що перша і найважливіша вимога ст. 1 Протоколу № 1 є те, що будь-яке втручання з боку державних органів в мирне володіння майном, повинно бути законним і що воно повинне переслідувати законну мету в інтересах суспільства. Будь-яке втручання також повинно бути пропорційними переслідуваній меті. Іншими словами, необхідно знайти справедливий баланс («золоту середину») до вимог загальних інтересів спільноти та вимог захисту основних прав особистості. Необхідний баланс не буде знайдений, якщо особі або особам доводиться нести індивідуальний і надмірний тягар. При цьому ЄСПЛ зазначає, що зменшення розміру пенсії мабуть було зроблено державою через економічну політику і фінансові труднощі.

Таким чином, визначення Позивачу зменшеного пенсійного віку за правилами, встановленими ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, не спричиняє порушення ст. ст. 22, 48 Конституції України, оскільки встановлення нормативним актом порядку призначення пенсії покликане, перш за все, забезпечити збалансованість доходів та витрат держави з метою максимально повного та всебічного захисту інтересів, прав та свобод кожного її громадянина.

Отже, зважаючи на викладене, судова колегія приходить до висновку про обґрунтованість твердження Обухівського районного суду Київської області про відсутність у Позивача необхідного та достатнього пільгового стажу для призначення пенсії на пільгових умовах за п. «б» ч. 1 ст. 13 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов'язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов'язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ст. 198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

У відповідності до ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Колегія суддів із наведеними висновками суду першої інстанції погодилась, оскільки вони знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи. Судом було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. У зв'язку з цим колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 197, 198, 200, 205, 206, 211, 212, 254 КАС України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну ОСОБА_2 - залишити без задоволення, а постанову Обухівського районного суду Київської області від 10 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Обухівського об'єднаного управління Пенсійного фонду України в Київській області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити дії - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення їх копій особам, які беруть участь у справі. Касаційна скарга на судові рішення подається у порядку та строки, визначені ст.ст. 211, 212 КАС України.

Головуючий суддя А.Г. Степанюк

Судді В.В. Кузьменко

О.І. Шурко

Головуючий суддя Степанюк А.Г.

Судді: Кузьменко В. В.

Шурко О.І.