Справа № 815/1565/17
Суддя: Стефанов С. О.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/1565/17
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Стефанова С.О.,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування параграфу 1 наказу № 17 від 13.02.2017 року, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (надалі по тексту позивач) звернувся до суду з позовом до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (надалі по тексту відповідач), в якому просив суд визнати протиправним та скасувати параграф 1 наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) № 17 від 13 лютого 2017 року.

В обґрунтування заявленої правової позиції позивач зазначив, що параграфом 1 оскарженого наказу пункт 1 наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 липня 2016 року № 93 викладено в такій редакції: « 1. Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про очищення влади» капітана 3 рангу ОСОБА_1 , заступника командира батальйону управління по роботі з особовим складом 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України, звільнити із займаної посади та відповідно до вимог пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України вважати таким, що перебуває у розпорядженні командира 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України.». У примітці до параграфу 1 оскарженого наказу вказано «На термін перебування у розпорядженні командира 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України залишається на всіх видах забезпечення та у списках 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України та виконує обов`язки військової служби в межах, визначених командиром 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України». Підставою видання параграфу 1 оскарженого наказу указано доповідь помічника командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України з правової роботи - начальника юридичної служби від 11.02.2017 року №154/34/24. Позивач вважає, що параграф 1 оскаржуваного наказу є протиправним та підлягає скасуванню, з огляду на наступне. Станом на 23 лютого 2017 року в Єдиному державному реєстрі осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади» відомості про позивача відсутні. Згідно пункту л) частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Згідно пункту 117 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, призначення на посади військовослужбовців, які перебувають у розпорядженні відповідних командирів (начальників), проводиться в якомога коротший строк, але не пізніше ніж через два місяці з дня звільнення з попередньої посади. Пунктом 116 вказаного Положення установлені шістнадцять підпунктів, як підстави для зарахування військовослужбовців наказами по особовому складу в розпорядження посадових осіб, які мають право призначення на посади, для вирішення питання щодо дальшого їх службового використання. Позивач вказує, що серед цих підпунктів немає підстави для звільнення особи із займаної посади та зарахування в розпорядження відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про очищення влади». Також позивач зазначає, що згідно пункту 116 зазначеного Положення, військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду). Однак, вже з 02 липня 2016 року позивача зараховано у розпорядження командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України згідно пункту 1 наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 липня 2016 року № 93, а тому вважати його таким, що з 13 лютого 2017 року перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває суперечить вимогам пункту 116 зазначеного Положення. Позивач вважає, що наведені обставини свідчать про незаконність застосування в оскарженому наказі пункту 116 зазначеного Положення, щоб «вважати таким що перебуває у розпорядженні командира 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України».

Позивач у судове засідання з`явився, позовні вимоги підтримав, заявив клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, належним чином та завчасно повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, подав до суду клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження. Також представником відповідача були подані до суду письмові заперечення на позов, в яких відповідач позов не визнав та просив суд в задоволенні позову відмовити, з огляду на те, що підстав для визнання протиправним та скасування параграфу 1 наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.02.2017 року № 17 немає, позовні вимоги позивача до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України є необґрунтованими та безпідставними.

На підставі положень ч.6 ст.128 КАС України, суд ухвалив рішення про розгляд справи у письмовому провадженні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, судом встановлено наступне.

Частиною 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 8 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Статтею 9 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд вирішує справи на підставі Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Україна є демократичною, правовою державою, у якій визнається і діє принцип верховенства права; Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України; відповідно до Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (частина друга статті 3, частина друга статті 6, частини перша, друга статті 8 Конституції України).

Україна як соціальна, правова держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, а також право на належні умови праці, своєчасне отримання винагороди; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення (стаття 1, частини перша, друга, четверта, шоста, сьома статті 43 Основного Закону України).

Як зазначив Конституційний Суд України, право на працю є природною потребою людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом (абзац третій підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 29 січня 2008 року N 2-рп/2008).

Наведені конституційні гарантії щодо реалізації права на працю, відповідно, поширюються і на публічну службу.

Судом встановлено, що параграфом 1 наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) № 17 від 13 лютого 2017 року пункт 1 наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 липня 2016 року № 93 про звільнення капітана 3 рангу ОСОБА_1 , заступника командира батальйону управління по роботі з особовим складом 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України, та виведення у розпорядження викладено в такій редакції: « 1. Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про очищення влади» капітана 3 рангу ОСОБА_1 , заступника командира батальйону управління по роботі з особовим складом 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України, звільнити із займаної посади та відповідно до вимог пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України вважати таким, що перебуває у розпорядженні командира 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України.» (а.с. 14).

У примітці до параграфу 1 оскарженого наказу зазначено «На термін перебування у розпорядженні командира 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України залишається на всіх видах забезпечення та у списках 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України та виконує обов`язки військової служби в межах, визначених командиром 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України». Підставою видання параграфу 1 оскарженого наказу зазначено доповідь помічника командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України з правової роботи - начальника юридичної служби від 11.02.2017 року №154/34/24 (а.с. 14).

Надаючи належну правову оцінку спірним правовідносинам суд виходив з наступного.

Відповідно до п. 2.10.1.3 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України, затвердженої наказом Генерального штабу Збройних Сил України від 16.09.2013 № 200 року (далі - Інструкція з діловодства в Збройних Силах України) накази (директиви, розпорядження) розробляються за рішенням командира (керівника) військової частини за необхідності вирішення нових питань, що виникають у практичній діяльності органів військового управління, військових частин, усунення можливих невідповідностей у чинних наказах, уникати наявності великої кількості наказів з одного й того самого питання або в ініціативному порядку з відповідним обґрунтуванням.

Пунктом 2.10.1.6 Інструкції з діловодства в Збройних Силах України визначено, що після підписання наказу (директиви, розпорядження) зміни до нього вносяться лише шляхом видання відповідного розпорядчого документа про внесення змін.

Пунктом 11.6 Розділу І «Загальні положення» Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України, затвердженої наказом Міністерства оборони України від 26.05.2014 року № 333 (далі - Інструкція з організації обліку особового складу Збройних Сил України) зазначено, що зміни до змісту вступних частин і пунктів підписаних наказів по особовому складу, виправлення помилок у примітках до пунктів наказів відносно відомостей про смерть, засудження судом, позбавлення військового звання, зменшення вислуги років або трудового стажу для призначення пенсій, а також відміни пунктів раніше виданих наказів здійснюються новими наказами, про що робиться відповідна відмітка в усіх примірниках відміненого чи зміненого наказу з посиланням на наказ, яким внесено зміни. Записи засвідчуються підписом керівника кадрового органу і гербовою печаткою.

Зразок наказу про внесення змін викладений у додатку 53 до Інструкції з організації обліку особового складу Збройних Сил України.

Таким чином, суд зазначає, що військові частини та органи військового управління мають право видавати накази про внесення змін до раніше виданих наказів, оскільки це передбачено відомчими нормативно-правовими актами.

Позивач у позовній заяві посилається на те, що виведення його у розпорядження є незаконним, оскільки відповідно до вимог ч. 6 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» його повинні були звільнити з військової служби.

Разом з тим, суд зазначає, що статтею 26 зазначеного Закону встановлено підстави та право на звільнення з військової служби в мирний час, в особливий період, під час воєнного стану.

Після набрання чинності Законом України «Про очищення влади» 15 січня 2015 року Верховною Радою України прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та з питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду». Цей Закон було прийнято, зокрема, з метою уточнення підстав для звільнення військовослужбовців з військової служби в особливий період. Так, з огляду на положення ч.8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» серед підстав звільнення з військової служби в особливий період не визначено підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та з питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» додано до підстав звільнення, передбачених частинами шостою та сьомою, таку підставу, як звільнення у зв`язку із застосуванням заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Проте до ч. 8 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка врегульовує питання звільнення з військової служби під час особливого періоду, такі зміни не вносились.

Таким чином, з аналізу вищезазначених норм вбачається, що в особливий період військовослужбовці звільняються в порядку та з підстав, визначених Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», який не передбачає звільнення військовослужбовців в особливий період з підстави застосовування заборони, передбаченої частинами третьою та четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст.4 Закону України «Про очищення влади» неподання заяви про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей у строк, передбачений частиною другою цієї статті, є підставою для звільнення особи із займаної посади не пізніш як на третій день після спливу строку на подання заяви та застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону.

Необхідно звернути увагу суду на той факт, що даний Закон передбачає саме звільнення особи з посади, а не з військової служби.

Порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України визначено Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008року №1153/2008 (зі змінами та доповненнями) (далі Положення), відповідно до абзацу 2 пункту 116 якого військовослужбовці звільняються з посад та зараховуються в розпорядження посадових осіб наказами командирів (начальників), які мають право призначення на ці посади.

При цьому абзацом 1 п. 116 Положення визначено вичерпний перелік підстав, за якими військовослужбовці можуть виводитися у розпорядження відповідних командирів, серед яких відсутні підстави щодо виведення у розпорядження осіб, звільнених з посад з підстав, визначених Законом України «Про очищення влади».

Разом з тим, відповідно до абзацу 5 п. 116 Положення військовослужбовець, якого звільнено з посади, вважається таким, що перебуває у розпорядженні відповідного командира (начальника) військової частини, у списках якої він перебуває, з дня, що настає за днем звільнення, та до дня, з якого він приступив до виконання обов`язків за новою військовою посадою, на яку його призначено (до дня зарахування у розпорядження посадової особи, яка має право призначення на посаду).

Саме з цієї підстави виникла необхідність внести зміни до п.1 наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 02.07.2016 року № 93, лише в частині, що стосується посадової особи, в розпорядженні якого перебуває позивач, у зв`язку з чим і було видано параграф 1 наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) від 13.02.2017 року № 17.

Таким чином, беручи до уваги наведене, а також те, що неподання керівнику або органу, зазначеному у частині четвертій статті 5 Закону України «Про очищення влади» заяви, у якій повідомляється про те, що до особи застосовуються заборони, визначені частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», або повідомляється про те, що до особи не застосовуються відповідні заборони, та про згоду на проходження перевірки, згоду на оприлюднення відомостей щодо особи відповідно до Закону України «Про очищення влади», з урахуванням ч.3 ст.4 Закону України «Про очищення влади», є підставою для звільнення особи із займаної посади, та жодним чином не з військової служби, Командувачем Військово-Морських Сил Збройних Сил України щодо зарахування заступника командира батальйону управління по роботі з особовим складом 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України ОСОБА_1 у розпорядження Командира 37 окремого полку зв`язку Військово-Морських Сил Збройних Сил України, здійснено правомірно, оскільки враховано приписи пункту 116 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.

Пунктом 2 Положення про юридичну службу Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 09.09.2013 року № 600, визначено, що юридична служба Міністерства оборони України - це юридична служба апарату міністерства, Генерального штабу Збройних Сил України, інших органів військового управління,юридичні відділи (у визначених адміністративно-територіальних зонах відповідальності), юрисконсульти, помічники командирів (начальників, керівників) з правової роботи з`єднань, військових частин, національних контингентів, вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів вищих навчальних закладів, установ, організацій Збройних Сил України та державних підприємств, які належать до сфери управління Міністерства оборони України. Відповідно до пункту 11 Положення про юридичну службу Міністерства оборони України, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 09.09.2013 року № 600, пропозиції юридичної служби щодо приведення нормативно-правових актів та інших документів Міністерства оборони України, Генерального штабу Збройних Сил України, органів військового управління, а також актів військових частин (установ, підприємств) у відповідність із законодавством є обов`язковим для розгляду відповідним командиром (начальником, керівником).

Таким чином, суд приходить до висновку, що за пропозиціями, зазначеними у доповіді помічника командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України з правової роботи - начальника юридичної служби від 11.02.2017 року №154/34/24, було прийнято правомірне рішення та видано параграф 1 наказу Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) № 17 від 13.02.2017 року, яким було внесено зміни та приведено у відповідність з чинним законодавством пункт 1 наказу командувача Військово-Морських Сил Збройних Сил України (по особовому складу) № 93 від 02.07.2016 року.

Вищевикладене спростовує твердження позивача наведені у позовній заяві.

Згідно з ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною 1 статті 71 КАС України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким чином, на підставі ст.10 КАС України, згідно якої усі учасники адміністративного процесу є рівними та ст.11 КАС України, згідно якої розгляд і вирішення справ у адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними доказів, з`ясувавши обставини у справі; перевіривши всі доводи і заперечення сторін та надавши правову оцінку наданим доказам, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв`язку із чим в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Командування Військово-Морських Сил Збройних Сил України про визнання протиправним та скасування параграфу 1 наказу № 17 від 13.02.2017 року, - відмовити.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги. Якщо апеляційну скаргу не буде подано в строк, встановлений ст. 186 КАС України, постанова суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Постанова суду може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду шляхом подачі апеляційної скарги до Одеського окружного адміністративного суду протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя С.О. Cтефанов