Справа № 818/99/17
Суддя: Л.М. Опімах
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

СУМСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2017 р. Справа № 818/99/17

Сумський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Опімах Л.М., суддів: Гелети С.М., Шаповала М.М.,

за участю секретаря судового засідання - Бондаренко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Суми адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - управління Державної міграційної служби України в Сумській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до Державної міграційної служби України (далі відповідач, ДМС України), в якому просить скасувати рішення ДМС України від 07.11.2016 р. № 554-16 та зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_1 є громадянином Республіки Ірак, прибув до України в 2013 році та не може повернутися на батьківщину через переслідування, яких він може там зазнати. Позивачем було подано до УДМС в Харківській області заяву про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Через зміну місця проживання його особова справа була переведена з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до управління Державної міграційної служби України в Сумській області. 30.11.2016 р. позивач отримав повідомлення УДМС в Сумській області про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, складене на підставі рішення Державної міграційної служби України від 07.11.2016 р. № 554-16, відповідно до якого щодо позивача не встановлено умов, передбачених п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Вказане рішення позивач вважає необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити.

У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, зазначив, що підставою для надання статусу біженця позивач зазначив, що боїться повертатися до країни свого походження, оскільки вважає, що може загинути у війні, яка відбувається в його країні. На запитання, що може статися в разі повернення до Іраку, зазначив, що терористи можуть його примусити воювати на їх боці, крім того, він може постраждати від дій представників шиїтського неурядового ополчення. При цьому заявник не надав доказів того, що йому загрожувала небезпека, оскільки він не звертався до поліції у своїй країні. У ході перевірки встановлено, що вагомі підстави вважати, що в разі повернення до Іраку буде існувати загроза життю, безпеці та свободі позивача, відсутні. Тому факти, повідомлені позивачем, не є підставою для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту". Крім того, в 2015 році, намагаючись потрапити до Німеччини, позивач нелегально перетнув український державний кордон та був затриманий в Угорщині. За словами позивача, йому надавали право звернутися за захистом у цій країні, але він не скористався такою можливістю, бо вважає, що в Угорщині погано ставляться до біженців. Даний факт свідчить про спроби позивача домогтися тимчасової легалізації, у свою чергу, реальні побоювання стати жертвою переслідувань у країні національної належності в позивача відсутні. Просив у задоволенні позову відмовити.

У судовому засіданні представник третьої особи проти позову заперечив, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, вивчивши матеріали справи й оцінивши докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 30.06.2016 р. ОСОБА_1 , громадянин Республіки Ірак, звернувся до управління Державної міграційної служби України в Харківській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.39-43).

Наказом Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області від 30.06.2016 р. № 94 було прийнято до попереднього розгляду заяву позивача про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.73).

Через зміну місця проживання особова справа ОСОБА_1 була переведена з Головного управління Державної міграційної служби України в Харківській області до управління Державної міграційної служби України в Сумській області.

УДМС України в Сумській області складено висновок від 19.10.2016 р. про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Республіки Ірак ОСОБА_1 (а.с.98-104).

Рішенням Державної міграційної служби України від 07.11.2016 р. № 554-16 позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.105).

Правовою підставою для прийняття спірного рішення стала відсутність умов, передбачених пунктами 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходить з наступного.

Пунктами 1 та 13 частини 1 статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі Закон) визначені критерії віднесення особи до категорії біженців чи осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Відповідно до п.п. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону біженець особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу 1967 року та статті 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", поняття "біженець" включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця. До таких підстав відносяться: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка подала клопотання про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому особисто вона побоюється стати жертвою переслідувань. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати докази цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за вказаними ознаками.

Обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторони. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї, під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.

При цьому слід зазначити, що згідно з п. 4 ч. 1 ст. 6 Закону не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Докази переслідування позивача за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань в матеріалах справи відсутні, не надані при розгляді УДМС в Сумській області заяви позивача про визнання його біженцем чи особи, яка потребує додаткового захисту.

Позивач взагалі не надав відповідачу доказів того, що він підпадає під визначення особи, яка потребує додаткового захисту, оскільки докази того, що ОСОБА_1 змушений був прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього насильницьких дій чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, відсутні.

Позивач також не підпадає під ознаки особи, яка потребує тимчасового захисту, оскільки в контексті п. 14 ч. 1 ст. 1 та ч. 1 ст. 18 Закону такими особами є іноземці та особи без громадянства, які масово вимушені шукати захисту та прибувають на територію України з країни, яка має спільний кордон з Україною, у зв`язку з подіями, зазначеними в пункті 14 частини першої статті 1 цього Закону, а саме внаслідок зовнішньої агресії, іноземної окупації, громадянської війни, зіткнень на етнічній основі, природних чи техногенних катастроф або інших подій, що порушують громадський порядок у певній частині або на всій території країни походження.

Так, у судовому засіданні представник позивача зазначив, що ОСОБА_1 змушений залишитися в Україні внаслідок загрози його життю, безпеці та свободі в Республіці Ірак через побоювання стати жертвою переслідувань за релігійною ознакою з боку шиїтів або різноманітних терористичних угрупувань, а також боїться загинути внаслідок загальнопоширеного насильства в ситуації внутрішнього збройного конфлікту та систематичного порушення прав людини. Він не може і не бажає повернутися до Республіки Ірак внаслідок зазначених побоювань.

Згідно з даними, що містяться в заяві про визнання біженцем, протоколі співбесіди, та наданими поясненнями в судовому засіданні представником позивача позивач виїхав з країни без будь-яких перешкод, що також свідчить про відсутність будь-якого переслідування в країні його громадянської належності.

Зазначене свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він має, щоб залишитися в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації та можливої економічної міграції. Так, згідно з протоколом співбесіди 15.11.2013 р. позивач прибув в Україну для продовження навчання в Дніпропетровському медичному інституті традиційної і нетрадиційної медицини, але припинивши навчання через відсутність коштів на оплату навчання, за захистом в Україні не звертався.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме протоколу співбесіди від 06.10.2016 р., основними підставами визнання біженцем позивач зазначав, що в разі повернення в Ірак його можуть вбити, також він може постраждати від вибухів бомб, оскільки ситуація в країні зараз неспокійна (а.с.88-92).

Проте всупереч ч. 7 ст. 7 Закону доказів на підтвердження факту погроз або інших протиправних дій позивач не надав. До правоохоронних органів позивач не звертався.

У свою чергу, суд погоджується з твердженням відповідача, викладеним у висновку, стосовно того, що у зв`язку з відсутністю у справі безперечних доказів, які б підтверджували дійсність розповіді позивача щодо побоювань стати жертвою переслідувань при поверненні на батьківщину, окрім усних заяв позивача, слід врахувати, що на підставі аналізу інформації, повідомленої заявником, у нього відсутні переслідування або загроза переслідування за ознаками, передбаченими п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Крім того, спроба потрапити до Німеччини та відмова звернутися за захистом в Угорщині країні, де був затриманий у результаті незаконного перетину державного кордону України, також свідчить про спроби позивача домогтися тимчасової легалізації, у свою чергу, реальні побоювання стати жертвою переслідувань у країні національної належності в позивача відсутні.

З аналізу зазначених норм законодавства вбачається, та беручи до уваги, що позивач без будь-яких перешкод з боку влади країни походження покинув її територію, не звертався за захистом до органів влади безпечних для нього країн, позивач не підпадає під ознаки поняття "біженець", встановлені п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а письмовий висновок відповідача відповідає фактичним обставинам справи щодо позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку, що рішення Державної міграційної служби України від 07.11.2016 р. № 554-16 про відмову позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, прийнято в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 86, 94, 98, 158-163, 167, 186, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа - управління Державної міграційної служби України в Сумській області, про скасування рішення, зобов`язання вчинити дії відмовити за необгрунтованістю.

Постанова може бути оскаржена до Харківського апеляційного адміністративного суду через Сумський окружний адміністративний суд шляхом подачі апеляційної скарги на постанову суду протягом десяти днів з дня отримання копії повного тексту постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після закінчення апеляційного розгляду справи.

Головуючий суддя Л.М. Опімах

Судді С.М. Гелета

М.М. Шаповал

Повний текст постанови складено 14 квітня 2017 року.