Справа № 817/213/17
Суддя: Шидловський В.Б.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
_____________________________________________
Головуючий у 1-й інстанції: Жуковська Л.А.
Суддя-доповідач:Шидловський В.Б.
УХВАЛА

іменем України

"10" квітня 2017 р. Справа № 817/213/17

Житомирський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Шидловського В.Б.

суддів: Капустинського М.М.

Мацького Є.М.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від "13" лютого 2017 р. у справі за позовом ОСОБА_3 до Франківського районного суду м. Львова про визнання дій та бездіяльність протиправною ,

ВСТАНОВИВ:

10 лютого 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Рівненського окружного адміністартивного суду з позовом, у якому просив визнати дії Франківського районного суду м.Львова неправомірними; визнати бездіяльність Відповідача у доступі ОСОБА_3 до правосуддя в цивільній справі № 465/6507/15-ц протиправною.

Ухвалою Рівненського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_3 у відкритті провадження в даній адміністративній справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 звернувся до суду з апеляційною скаргою, мотивуючи її неправомірністю висновків суду фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 22.09.2015 року ОСОБА_3, діючи в інтересах ОСОБА_4 звернувся до Франківського районного суду м.Львова з цивільним позовом до відповідача - Публічне акціонерне товариство "ФОРТУНА-БАНК" про стягнення пені, моральної шкоди. Позовні вимоги мотивував тим, що володіючи інсайдерською інформацією, захищаючи Публічне акціонерне товариство "ФОРТУНА-БАНК", Франківським районним судом м.Львова було заволокічено розгляд справи №465/6507/15-ц і на сьогоднішній день справа у першій інстанції не розглянута.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Частиною 1 статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Частиною 3 статті 50 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що відповідачем в адміністративній справі є суб'єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Таким чином, розгляду в порядку адміністративного судочинства підлягає спір за участю суб'єкта владних повноважень, який в межах спірних правовідносин діє на виконання своїх владних управлінських функцій та/або делегованих повноважених.

Разом з тим, суди при розгляді конкретної цивільної, господарської, кримінальної чи адміністративної справи та/або справи про адміністративні правопорушення не є суб'єктами владних повноважень і не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їх рішень, дій чи бездіяльності, вчинених у зв'язку з розглядом цих судових справ. Скарги на рішення, дії чи бездіяльність суду, прийняті та/або вчинені в межах розгляду справи повинні розглядатися відповідно до процесуального законодавства.

Зокрема, відповідно до ст.124 Конституції України, правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Згідно з ст.5 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 02.06.2016 року №1402-VIII, правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускається. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом.

Разом з тим, у рішеннях Європейського суду з прав людини в справах "Голдер проти Великої Британії" від 21 лютого 1975 року, "Де Жуффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року, "Креуз проти Польщі" від 19 червня 2001 зазначено, що право на суд, окремим аспектом якого є право на доступ до правосуддя, не є абсолютним.

Отже, прийняття процесуальних рішень, а також дії суду під час розгляду справи належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України. Позасудовий порядок оскарження дій чи актів, що стосуються здійснення правосуддя, неможливий. Правову оцінку дій суду під час розгляду справи, перевірку законності та обґрунтованості прийнятих судових рішень має виключно відповідний суд згідно процесуальним законодавством в межах провадження відповідної справи.

Аналіз вищенаведених правових норм свідчить про те, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суду, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання здійснити таку перевірку шляхом подання позову проти суду чи судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя і посяганням на процесуальну незалежність суду.

Вказані висновки узгоджуються із правовою позицією Верховного Суду України, зокрема у справі № 21-319во07 від 15.04.2008 р. і у справі № 6-3139цс16 від 01.03.2017 р.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Згідно Висновку №3 (2002) Консультативної ради до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема, питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред'являються їм у зв'язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб (у тому числі, наприклад, надмірне затримання вирішення справи), повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави. Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості, що підлягає встановленню у визначеному національним законодавством порядку.

Аналогічні висновки наведені в п.66 р."Відповідальність і дисциплінарні провадження" Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов'язки.

У своєму рішенні від 11 березня 2011 року № 2-рп/2011 Конституційний Суд України зазначає, що давати оцінку процесуальним діям суддів щодо розгляду конкретної судової справи може лише апеляційна і касаційна інстанції при перегляді судових рішень.

Зі змісту наведених положень вбачається, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов'язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть бути оскаржені у встановленому законом апеляційному та касаційному порядку, що передбачено процесуальним законом, а не шляхом їх оскарження до суду першої інстанції, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом.

З урахуванням наведеного, розгляд судом позовних вимог, незалежно від їх викладення та змісту, предметом яких є, по суті, оскарження процесуальних дій судді (суду), пов'язаних з розглядом справи (від стадії відкриття провадження у справі до розгляду по суті, перегляду судових рішень у передбаченому процесуальним законом порядку і їх виконання), чинним законодавством не передбачено.

Таким чином, вирішення питання про наявність чи відсутність ознак протиправності в діях та рішеннях судді при здійсненні ним правосуддя в іншій справі має вирішуватись шляхом оскарження такого рішення до суду вищої інстанції в порядку, визначеному процесуальним законодавством.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав, передбачених п.1 ч.1 ст.109 КАС України, для відмови у відкритті провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_3 до Франківського районного суду м. Львова про визнання дій та бездіяльності протиправною.

На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, ухвала Рівненського окружного адміністартивного суду від 13 лютого 2017 року прийнята з дотриманням норм процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її зміни або скасування.

Керуючись ст.ст. 195, 197, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, ухвалу Рівненського окружного адміністративного суду від "13" лютого 2017 р. без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі, та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя В.Б. Шидловський

судді: М.М. Капустинський

Є.М. Мацький

Роздруковано та надіслано:р.л.п.

1- в справу:

2 - позивачу: ОСОБА_3 АДРЕСА_1,34400

3- відповідачу: Франківський районний суд м. Львова вул.Генерала Чупринки,69,м.Львів,79044

- ,