Справа № 826/4494/16
Суддя: Епель О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/4494/16 Головуючий у 1-й інстанції: Кузьменко В.А.
Суддя-доповідач: Епель О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі:

Головуючого судді: Епель О.В.,

суддів: Карпушової О.В., Кобаля М.І.,

за участю секретаря Лісник Т.В.,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Сахнюк І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_4 до Головного управління Національної поліції в Київській області, Атестаційної комісії № 4 Головного управління Національної поліції в Київській області, Апеляційної атестаційної комісії Північного регіону про визнання протиправними та скасування рішень і наказу, поновлення на роботі, стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_4 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - відповідач-1), Атестаційної комісії № 4 Головного управління Національної поліції в Київській області (далі - відповідач-2), Апеляційної атестаційної комісії Північного регіону(далі - відповідач-3), в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив:

1) визнати протиправним і скасувати рішення ГУ НП в Київській області про проведення атестації позивача;

2) визнати протиправним і скасувати висновок Атестаційної комісії ГУ НП в Київські області від 05.01.2016 р.;

3) визнати протиправним та скасувати рішення Апеляційної атестаційної комісії Північного регіону, яким відхилена скарга позивача;

4) визнати протиправним і скасувати наказ ГУ НП в Київській області від 19.02.2016 р. № 80 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції, з урахуванням наказу ГУ НП в Київській області від 21.03.2016 р. № 125 о/с про часткову зміну до пункту наказу ГУ НП в Київській області від 19.02.2016 р. № 80 о/с в частині звільнення позивача зі служби в Національній поліції у запас (з постановкою на військовий облік) пунктом 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію»;

5) зобов'язати ГУ НП в Київській області поновити позивача на службі на посаді інспектора роти дорожньо-патрульної служби із забезпечення супроводження ГУ НП в Київській області та зарахувати трудовий стаж з 19.02.2016 р.;

6) стягнути з ГУ НП в Київській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 19.02.2016 р. і до моменту фактичного поновлення на публічній службі;

7) стягнути з ГУ НП в Київській області на користь позивача 50 000,00 грн. завданої моральної шкоди.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року адміністративний позов було задоволено частково, а саме: визнано протиправними і скасовано рішення ГУ НП в Київській області про проведення атестації позивача, рішення (висновок) Атестаційної комісії № 4 ГУ НП в Київській області, оформлене протоколом від 05.01.2016 р. ОП № 15.00000023.735, наказ ГУ НП в Київській області від 19.02.2016 р. № 80 о/с в частині звільнення позивача зі служби в поліції, з урахуванням наказу ГУ НП в Київській області від 21.03.2016 р. № 125 о/с; поновлено позивача на службі в поліції на посаді старшого інспектора Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області та стягнуто з ГУ НП в Київській області на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 44 100,91 грн.

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, відповідач - ГУ НП у Київській області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, так як, на думку апелянта, оскаржувана постанова суду прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи в цілому.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, юридичної оцінки обставин справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а постанова суду - зміні, з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, з 03.10.1997 р. по 06.11.2015 р. ОСОБА_4 проходив службу в органах внутрішніх справ МВС України.

07.11.2015 р. наказом ГУ НП в Київській області № 1 о/с позивач був прийнятий на службу до Національної поліції України в порядку переатестування та призначений на посаду старшим інспектором Обухівського відділу поліції ГУ НП в Київській області з присвоєнням спеціального звання - майор поліції.

25.11.2015 р. наказом ГУ НП в Київській області № 22 о/с позивача було призначено на посаду інспектора роти дорожньо-патрульної служби із забезпечення супроводження ГУ НП в Київській області.

23.11.2015 р. наказом Національної поліції України № 102 «Про організацію заходів з тестування особового складу Національної поліції України», яким з метою визначення теоретичної та практичної підготовленості, компетентності, здатності якісно та ефективно реалізовувати на службі свої можливості та відповідно до пункту 10 розділу IV Інструкції про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 17.11.2015 р. № 1465, наказано керівникам структурних підрозділів Національної поліції України забезпечити доведення до відома всього особового складу під підпис умови проведення атестування працівників, визначені згаданою Інструкцією.

Наказом Національної поліції України від 26.11.2015 р. № 116 «Про проведення атестування поліцейського апарату Національної поліції України» з метою оцінки ділових, професійних, особистих якостей поліцейських, їх освітнього та кваліфікаційного рівнів, на підставі глибокого та всебічного вивчення визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри при призначенні на вищу посаду, переміщенні на нижчу, звільненні зі служби в поліції через службову невідповідність наказано, зокрема керівникам структурних підрозділів Національної поліції України апарату Національної поліції України: 1) скласти списки поліцейських, які підлягають атестуванню; 2) скласти атестаційні листи на поліцейських; 3) підготувати для надання на засідання атестаційної комісії додаткові матеріали щодо проходження служби поліцейськими; 4) довести до поліцейських інформацію про час і місце проведення атестаційної комісії та забезпечити їх прибуття в разі необхідності.

На підставі зазначеного наказу Атестаційною комісією № 4 ГУ НП в Київській області було проведено атестацію позивача.

Згідно з атестаційним листом, складеним безпосереднім керівником позивача, та висновком його прямого керівника він охарактеризований позитивно, як сумлінний, старанний, дисциплінований, активний працівник, що має практичний досвід роботи і відповідає займаній посаді.

05.01.2016 р. Атестаційною комісією № 4 ГУ НП в Київській області прийнято рішення, що ОСОБА_4 займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Зазначений висновок (рішення) Атестаційної комісії було оскаржено позивачем до Апеляційної атестаційної комісії, яка рішенням від 05.02.2016 р. залишила його скаргу без розгляду.

19.02.2016 р. наказом ГУ НП в Київській області № 83 о/с «По особовому складу» на підставі висновків атестаційного листа від 05.01.2016 р. позивача було звільнено зі служби в поліції за п. 5 (через службову невідповідність) ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Позивач, вважаючи вищевказані рішення та наказ протиправними, звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Судова колегія встановила, що ухвалюючи оскаржуване судове рішення в частині задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що атестування позивача проведено з порушенням вимог чинного законодавства, рішення Атестаційної комісії про невідповідність позивача займаній посаді є неправомірним, що зумовлює й протиправність наказу про звільнення позивача, який прийнято на підставі вказаного рішення, тому вони підлягають скасуванню, а позивач - поновленню на роботі зі стягненням середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи в іншій частині позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішення Апеляційної атестаційної комісії не створює для позивача правових наслідків, оскільки підставою для його звільнення став первинний висновок Атестаційної комісії № 4, а також з того, що факт заподіяння позивачу моральної шкоди документально не підтверджено.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України), Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), Законами України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 р. № 580-VIII (далі - Закон № 580-VIII), «Про професійний розвиток працівників» від 12.01.2012 р. № 4312-VI (далі - Закон № 4312-VI), Інструкцією про порядок проведення атестування поліцейських, затвердженою наказом МВС України від 17.11.2015 р. № 1465 (далі - Інструкція № 1465), Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 (далі - Порядок № 100).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1-4 ст. 57 Закону № 580-VIII визначено, що атестування поліцейських проводиться з метою оцінки їхніх ділових, професійних, особистих якостей, освітнього та кваліфікаційного рівнів, фізичної підготовки на підставі глибокого і всебічного вивчення, визначення відповідності посадам, а також перспектив їхньої службової кар'єри.

Атестування поліцейських проводиться: 1) при призначенні на вищу посаду, якщо заміщення цієї посади здійснюється без проведення конкурсу; 2) для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду через службову невідповідність; 3) для вирішення питання про звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність.

Атестування проводиться атестаційними комісіями органів (закладів, установ) поліції, що створюються їх керівниками.

Рішення про проведення атестування приймає керівник поліції, керівники органів (закладів, установ) поліції стосовно осіб, які згідно із законом та іншими нормативно-правовими актами призначаються на посади їхніми наказами.

Згідно з ч. 1 ст. 58 Закону № 580-VIII призначення на посаду поліцейського здійснюється безстроково (до виходу на пенсію або у відставку), за умови успішного виконання службових обов'язків.

У ст. 12 Закону № 4312-VI визначено, що атестації не підлягають, зокрема працівники, які відпрацювали на відповідній посаді менше одного року.

Відповідно до п. 5 розділу І та п.п. 2-4 розділу ІІ Інструкції № 1465 атестування проводиться атестаційними комісіями органів (закладів, установ) поліції, що створюються їх керівниками.

У Національній поліції України створюються такі атестаційні комісії: 1) центральні атестаційні комісії, персональний склад яких затверджується наказом Національної поліції України. До повноважень центральних атестаційних комісій належить проведення атестування всіх поліцейських. 2) атестаційні комісії органів поліції, персональний склад яких затверджується наказом керівника відповідного органу за погодженням із Національною поліцією України. До повноважень атестаційної комісії органу поліції належить проведення атестування поліцейських відповідних органів поліції.

До складу атестаційних комісій входять: 1) у центральних атестаційних комісіях: голова комісії - Голова Національної поліції України або його перший заступник, або заступник; секретар комісії - особа, яку визначає Голова Національної поліції України.

У разі відсутності голови (секретаря) атестаційної комісії його обов'язки виконує член атестаційної комісії, який обраний більшістю голосів присутніх на засіданні членів атестаційної комісії.

До зазначених вище атестаційних комісій можуть бути включені працівники підрозділів кадрового забезпечення, Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, практичної психології та інші працівники апарату Національної поліції України чи органу поліції, а також за згодою народні депутати України, працівники МВС, громадських, правозахисних організацій, представники проектів міжнародної технічної допомоги, громадськості та засобів масової інформації.

Кандидати з числа народних депутатів України, працівників МВС, громадських, правозахисних організацій, проектів міжнародної технічної допомоги, громадськості та засобів масової інформації включаються до складу атестаційних комісій за пропозиціями, які були отримані після розміщення відповідних оголошень на офіційних сайтах МВС чи органів поліції, та за наявності їхньої згоди.

Згідно з п.п. 9-13, 15-20 розділу ІV Інструкції № 1465 атестаційний лист після розгляду прямими керівниками передається на розгляд до атестаційної комісії.

З метою визначення теоретичної та практичної підготовленості, компетентності, здатності якісно та ефективно реалізовувати на службі свої потенційні можливості атестаційна комісія проводить тестування поліцейського, який проходить атестування.

За результатами проведеного тестування атестаційна комісія встановлює мінімальний бал, що становить 25 балів за тестом на знання законодавчої бази (далі - професійний тест) та 25 балів за тестом на загальні здібності та навички, який в обов'язковому порядку ураховується атестаційною комісією при прийняті рішення, визначеного пунктом 15 цього розділу.

Атестаційна комісія при прийнятті рішення розглядає атестаційний лист та інші матеріали, які були зібрані на поліцейського, який проходить атестування.

За рішенням атестаційної комісії поліцейські, які проходять атестування, проходять співбесіду з відповідною атестаційною комісією.

Якщо поліцейський, який атестується, не з'явився на співбесіду з атестаційною комісією, то комісія приймає рішення без проведення співбесіди, про що робиться відповідний запис у протоколі засідання атестаційної комісії.

Атестаційна комісія за підписом голови має право робити відповідно до законодавства запити про надання необхідних матеріалів і документів, що стосуються службової діяльності поліцейського, який атестується.

Поліцейські, які проходять атестування, за їхньою згодою проходять тестування на поліграфі.

Атестаційні комісії на підставі всебічного розгляду всіх матеріалів, які були зібрані на поліцейського, під час проведення атестування шляхом відкритого голосування приймають один з таких висновків: 1) займаній посаді відповідає; 2) займаній посаді відповідає, заслуговує призначення на вищу посаду; 3) займаній посаді не відповідає, підлягає переміщенню на нижчу посаду через службову невідповідність; 4) займаній посаді не відповідає, підлягає звільненню зі служби в поліції через службову невідповідність.

Атестаційні комісії при прийнятті рішень стосовно поліцейського повинні враховувати такі критерії: 1) повноту виконання функціональних обов'язків (посадових інструкцій); 2) показники службової діяльності; 3) рівень теоретичних знань та професійних якостей; 4) оцінки з професійної і фізичної підготовки; 5) наявність заохочень; 6) наявність дисциплінарних стягнень; 7) результати тестування; 8) результати тестування на поліграфі (у разі проходження).

Атестаційна комісія проводить розгляд матеріалів за відсутності особи, щодо якої приймається рішення.

Голосування проводиться за відсутності особи, щодо якої приймається рішення, і запрошених осіб.

Рішення атестаційної комісії приймаються більшістю голосів присутніх на засіданні членів атестаційної комісії.

У разі рівного розподілу голосів вирішальним є голос голови атестаційної комісії.

Усі рішення атестаційної комісії оформлюються протоколом. У протоколі зазначаються дата і місце прийняття рішення, склад комісії, питання, що розглядалися, та прийняте рішення.

Пунктами 1, 12, 14 розділу VІ Інструкції № 1465 передбачено, що до повноважень апеляційних атестаційних комісій північного регіону входить розгляд скарг поліцейських на висновки атестаційних комісій, які були створені в головних управліннях Національної поліції у м. Києві, Київській, Чернігівській, Житомирській, Вінницькій, Черкаській областях.

Апеляційна атестаційна комісія на підставі всебічного розгляду всіх матеріалів, які були зібрані на поліцейського, шляхом відкритого голосування приймає рішення про відхилення скарги поліцейського або скасовує висновок відповідної атестаційної комісії та приймає новий висновок.

Висновки апеляційної атестаційної комісії заносяться до атестаційного листа, який підписують голова та секретар комісії, та протягом 5 робочих днів надсилаються для обов'язкового негайного виконання керівнику, якому надано право на призначення поліцейського на посаду та звільнення з посади або зі служби в поліції.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 77 Закону № 580-VIII поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється через службову невідповідність.

У п. 28 розділу ІV Інструкції № 1465 визначено, що керівники органів поліції, яким надано право призначення поліцейського на посаду та звільнення з посади або зі служби в поліції, зобов'язані через 15 календарних днів з дня підписання атестаційного листа з висновками, визначеними підпунктом 3 або 4 пункту 15 цього розділу, забезпечити його виконання шляхом видання відповідного наказу.

Згідно зі ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно з п.п. 2, 8 Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Таким чином, з викладених правових норм вбачається, що призначення і проведення атестування поліцейських повинно здійснюватися на підставі відповідного наказу керівника органу поліції, в якому має бути зазначено ім'я поліцейського, який підлягає атестуванню, необхідність та підстава проведення атестування щодо нього.

Крім того, атестування поліцейських повинно проводитися не тільки з дотриманням вимог спеціального законодавства, а й норм ст. 12 Закону № 4312-VI, якою регламентовано, що атестації не підлягають працівники, які відпрацювали на відповідній посаді менше одного року.

Аналогічна правова позиція викладена в п.п. 1, 2 висновків постанови Пленуму ВАСУ від 29.09.2016 р. № 11.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що в наказі ГУ НП в Київській області, на підставі якого було проведено атестування позивача, не визначено переліку осіб, які підлягають атестуванню, зокрема не зазначено ПІБ позивача та, відповідно, не вказано необхідність і підставу проведення атестування саме стосовно нього, що суперечить наведеним вище вимогам ст. 57 Закону № 580-VIII та вказує на відсутність правових підстав для проведення атестування позивача.

При цьому, колегія суддів не приймає до уваги та вважає безпідставними посилання апелянта на наказ ГУ НП в Київській області від 23.11.2015 р. № 16 «Про проведення атестування і створення атестаційних комісій» /Т.2 а.с. 102-103/ та на відомість-протокол засідання Комісії від 04.01.2016 р. № 16.00000023 /Т.2 а.с.115/, оскільки у зазначеному наказі не містяться вищенаведені відомості безпосередньо щодо позивача, а вказана відомість-протокол не є наказом керівника органу поліції та стосується лише одного з етапів проведення атестування - співбесіди.

Крім того, на момент проведення атестування позивач відпрацював в органах Нацполіції менше одного року, що у відповідності до вищенаведених положень ст. 12 Закону № 4312-VI, також виключає наявність правових підстав для його атестування.

Колегія суддів зазначає й те, що у ч. 2 ст. 57 № 580-VIII закріплено виключний перелік підстав для атестування поліцейських, однією з яких є вирішення питання про звільнення зі служби через службову невідповідність. Однак, така підстава не підлягає довільному застосуванню та може бути виключно наслідком виявлення ознак невідповідності поліцейського займаній посаді, а саме: в силу фізичного стану, хвороби, неналежної професійної підготовки, порушення порядку і правил несення служби; метою проведення атестації для вирішення питання про переміщення на нижчу посаду або звільнення зі служби в поліції через службову невідповідність є вирішення можливості в той чи інший спосіб залишення на службі і, як крайній захід, пропозиція щодо звільнення зі служби у зв'язку зі службовою невідповідністю виходячи з професійних, моральних і особистих якостей.

Аналогійний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11.03.2014 р. у справі №21-13а14, який, у відповідності до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень та повинен враховуватися судами.

Проте, наявність вищезазначених підстав для проведення атестування позивача відповідачами, які є суб'єктами владних повноважень і на яких, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, покладено тягар доказування, не доведена.

Окрім викладеного, судова колегія також звертає увагу й на те, що в порушення вимог п. 4 розділу ІІІ Інструкції № 1465 відповідачем-2 не було забезпечено можливості реалізації позивачем його права на заявлення відводу члену Комісії, а саме - не ознайомлено з персональним складом АК, а також ані до суду першої інстанції, ані в ході апеляційного провадження відповідачами не було надано суду відомостей, отриманих під час співбесіди з позивачем, що саме по собі вже вказує на необґрунтованість висновку Атестаційної комісії.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 9 постанови Пленуму ВАСУ від 29.09.2016 р. № 11.

Таким чином, враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, відповідно до ст. 86 КАС України, колегія суддів вважає, що в даному випадку атестування позивача призначено за відсутності правових підстав та з порушенням нормативно-визначеного порядку, та в наступному проведено без дотримання вимог чинного законодавства, зокрема Законів №№ 580-VIII, 4312-VI та Інструкції № 1465, що нівелює наслідки такої процедури, а тому оскаржуване рішення (висновок) Атестаційної комісії є протиправним та підлягає скасуванню.

Приходячи до такого висновку апеляційний суд враховує правову позицію, висловлену в рішенні Європейського Суду з прав людини від 20.10.2011 р. у справі «Рисовський проти України», в якому Суд зазначив, що принцип «належного урядування», зокрема передбачає, що державні органи повинні діяти в належний і якомога послідовніший спосіб. При цьому, на них покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах. Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість уникати виконання своїх обов'язків.

З огляду на те, що наказ ГУ НП у Київській області від 19.02.2016 р. № 80 о/с про звільнення позивача є формою виконання вищевказаного рішення Атестаційної комісії та прийнятий з урахуванням його висновків, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності достатніх та необхідних правових підстав для визнання його протиправним та скасування і поновлення позивача на роботі зі стягненням на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розрахунку, наведеного у Постанові № 100, в розмірі: 203,23 грн. х 217 = 44100,91 грн. за період з 19.02.2016 р. по 29.12.2016 р., тобто з дня звільнення по день ухвалення рішення суду першої інстанції.

Доводи апелянта про те, що суд першої інстанції не перевірив повноваження комісії при проведенні атестування позивача, надав оцінку підстав для прийняття нею рішення про невідповідність позивача займаній посаді, що є дискреційними повноваженнями комісії, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки у справах даної категорії суд не тільки має право, а й зобов'язаний перевірити всі обставини, що стали підставою для прийняття оскаржуваного рішення (висновку) та надати оцінку всім відповідним доказом, що відповідає цілям і завданням адміністративного судочинства та вимогам ст. 2 КАС України.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 9 постанови Пленуму ВАСУ від 29.09.2016 р. № 11.

Крім того, колегією суддів враховується правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в рішеннях від 28.06.1990 р. по справі «Обермейєр проти Австрії» та від 04.03.2014 р. по справі «Гранд Стівенс проти Італії», в яких Суд зазначив, що право особи на доступ до суду включає такий аспект як право на розгляд справи судом з повною юрисдикцією, тобто судом, що має достатні та ефективні повноваження щодо повторної (після адміністративного органу) оцінки доказів, встановлення обставин, які були підставою для прийняття оскаржуваного адміністративного рішення, належного поновлення прав особи за результатами розгляду справи по суті.

Таким чином, проаналізувавши ці та всі інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає їх такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції і відповідач, який є суб'єктом владних повноважень, всупереч вимогам ч. 2 ст. 71 КАС України, не довів перед судом правомірності призначення атестування позивача та прийнятого за його результатами висновку (рішення) і наказу про звільнення та не переконав суд у своїй правоті.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення в частині задоволення позовних вимог про визнання протиправними та скасування рішення (висновку) Атестаційної комісії № 4 та наказу ГУ НП в Київській області щодо звільнення позивача та стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу було повно встановлено обставини справи та правильно застосовано норми матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 200 КАС України, є правовою підставою для залишення рішення суду першої інстанції в цій частині без змін.

Разом з тим, судова колегія, погоджуючись з висновками суду про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі, вважає помилковим та необґрунтованим зобов'язання відповідача поновити ОСОБА_4 саме на посаді старшого інспектора Обухівського відділу поліції ГУ НП в Київській області, оскільки статтею 235 КЗпП України закріплено право працівника на поновлення його на попередній роботі (посаді), з якої його було звільнено.

Як було встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи та сторонами не оспорюється, позивач був звільнений 19.02.2016 р. з посади інспектора роти дорожньо-патрульної служби із забезпечення супроводження ГУ НП в Київській області, що і мав враховувати суд першої інстанціі, розв»язуючи спір в цій частині.

Крім того, позивач в своїх позовних вимогах також просив суд поновити його на посаді саме інспектора роти ДПС із забезпечення супроводження ГУ НП в Київській області, на що суд першої інстанції уваги не звернув та вийшов за межі позовних вимог без відповідного обґрунтування, як того вимагає частина 2 статті 11 КАС України.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було по суті правильно вирішено питання щодо необхідності задоволення позовних вимог ОСОБА_4 в частині поновлення на роботі, однак при цьому допущено порушення норм процесуального та матеріального права, що у відповідності до ст. 201 КАС України, є правовою підставою для зміни оскаржуваного судового рішення в цій частині.

З огляду на це, колегія суддів приймає до уваги та враховує доводи апелянта, які також були підтримані й представником позивача, про те, що судом першої інстанції було неправильно задоволення адміністративний позов в цій частині позовних вимог, та приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення абзацу п'ятого його резолютивної частини в наступній редакції: «Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області поновити ОСОБА_4 на посаді інспектора роти дорожньо-патрульної служби із забезпечення супроводження Головного управління Національної поліції у Київській області з 19.02.2016 р.».

Перевіряючи рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, відповідно до ч. 1 ст. 195 КАС України, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання протиправним і скасування рішення Апеляційної атестаційної комісії та про стягнення моральної шкоди, колегія суддів звертає увагу на наступне.

Так, як було правильно встановлено судом першої інстанції, рішення Апеляційної атестаційної комісії, ухвалене за результатами розгляду скарги позивача на рішення Атестаційної комісії від 05.01.2016 р., не є правовою підставою для звільнення позивача, є проміжним і не створює для позивача жодних юридичних наслідків, а тому його скасування не призведе до поновлення порушеного права на працю.

Аналогічний правовий підхід викладено в п. 6 постанови Пленуму ВАСУ від 29.09.2016 р. № 11.

Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди судова колегія зазначає, що дійсно в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження факту завдання позивачу моральної шкоди, а також наявності причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням (бездіяльністю) відповідачів; крім того, позовна заява не містить обставин, з яких виходив позивач при визначенні розміру заявленої до відшкодування шкоди, та обґрунтованого розрахунку спірної суми.

З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення адміністративного позову в частині вищевказаних позовних вимог та вважає, що судом першої інстанції було повно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, згідно з вимогами ст. 159 КАС України, що відповідно до ст. 200 КАС України є правовою підставою для залишення судового рішення без змін.

Отже, апеляційна скарга Головного управління Національної поліції в Київській області підлягає залишенню без задоволення, а постанова Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року - без змін.

Керуючись ст. ст. 159, 160, 195, 196, 198, 201, 205, 207, 212, 254 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Київській області - задовольнити частково.

Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року - змінити, виклавши абзац п'ятий її резолютивної частини в наступній редакції: «Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Київській області поновити ОСОБА_4 на посаді інспектора роти дорожньо-патрульної служби із забезпечення супроводження Головного управління Національної поліції у Київській області з 19.02.2016 р.».

В іншій частині постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 29 грудня 2016 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня її складання в повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Повний текст рішення, відповідно до ч. 3 ст. 160 КАС України, виготовлено 12 квітня 2017 року.

Головуючий суддя:

Судді:

Головуючий суддя Епель О.В.

Судді: Кобаль М.І.

Карпушова О.В.