Справа № 607/12751/16-а
Суддя: Сливка Л. М.
Дата ухвалення: 2017-03-20 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.03.2017 Справа №607/12751/16-а

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

- головуючої судді Сливки Л.М.

- за участю секретаря судового засідання Зарічної О.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій неправомірними та зобов'язання вчинити дії -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 в інтересах якого діє ОСОБА_2 звернувся до суду із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в якому просив визнати неправомірними дії Головного управління ПФУ в Тернопільській області щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії та зобов'язати відповідача поновити виплату позивачу раніше призначеної пенсії за вислугу строку служби відповідно до вимог Закону України від 09 липня 2003 року "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби , та деяких інших осіб " , починаючи з 01 липня 2015 року .

В обґрунтування позовних вимог вказав, що у серпні 2016 року звернувся до управління ПФУ із заявою про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності окремих положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Відповідач відмовив у поновленні виплати пенсії, посилаючись на те, що законодавство України не передбачає порядку призначення та виплати пенсії громадянам, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Посилаючись на наведене та те, що такі дії відповідача є неправомірними просив задовольнити позов.

У судове засідання позивач та його представник - адвокат ОСОБА_2 не з'явились, хоча про час та місце його були повідомленні належним чином. Попередньо від адвоката надійшла заява про слухання справи за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити.

Адвокат позивача ОСОБА_2 був присутній у попередніх судових засіданнях, позов підтримав, зіславшись на доводи викладені у ньому.

Представник Головного управлінні ПФУ В Тернопільській області позовні вимоги заперечив. Вказав, що виплату пенсії позивачу було припинено за заявою позивача 29.12.2014 року на весь час проживання за кордоном. Переїзд отримувача пенсії за кордон на постійне місце проживання унеможливлює виплату пенсії, оскільки відсутній договір з питань соціального (пенсійного) забезпечення між Україною та Італією, куди позивач виїхав на постійне проживання. Крім того, позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду за захистом порушених прав та клопотання про поновлення строку звернення до суду позивачем не заявлено.

Посилаючись на наведене, вважає, що дії відповідачів є правомірними, а тому у задоволенні позову просив відмовити.

Судом установлено, що ОСОБА_1 перебував обліку в Головному управлінні ПФУ в Тернопільській області та з 07 вересня 1999 року отримував пенсію за вислугу років відповідно до вимог Закону Украни "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", що визнається сторонами спору.

З 01 січня 2015 року на підставі заяви позивача від 29 грудня 2014 року виплата пенсії була припинена у зв'язку з його виїздом на постійне місце проживання в Італію.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ПФУ із заявою про поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії у зв'язку з прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 7 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 щодо неконституційності положень Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", зокрема щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання пенсіонера за кордоном.

Відповідач листом за №504-/К-11 від 31.08.2016 року відмовив позивачу у поновленні виплати пенсії.

Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши та дослідивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Зі змісту ч.3 ст.23 Загальної Декларації прав людини, п.4 ч.1 Європейської Соціальної хартії та ч.3 ст.46 Конституції України випливає, що кожна особа похилого віку має право на справедливу і задовільну винагороду, соціальний захист, за роки важкої праці та шкідливих робіт, - яка є основним джерелом існування для них самих та їхніх сімей.

Відповідно до вимог ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу вимог пункту 2 частини першої статті 49 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з вимогами статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від'їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Коснтитуційного Суду України за № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними). Зазначені положення Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні № 25-рп/2009, оспорюваними нормами Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України" , яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Таким чином, з дня набрання чинності Рішення Коснтитуційного Суду України за № 25-рп/2009 від 07 жовтня 2009 року щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу управління ПФУ має відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.

Таким чином, позивач проживаючи в державі Італії, як громадянин України, має такі ж самі конституційні права, як і інші громадяни України, так як Конституція України і пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії, за ознакою місця проживання громадянина України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.

Отже, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.

Таким чином, після прийняття рішення Конституційним Судом Україн від 07 жовтня 2009 року, управління Пенсійного фонду зобов'язано поновити виплату пенсій особам, яким така виплата була незаконно припинена, у відповідності до ч. 2 ст. 49 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Правовий висновок щодо застосування норм матеріального права у спорах цієї категорії у подібних правовідносинах. Висловив Верховний Суд України у постановах від 12 та 19 травня 2015 року (справи №№ 21-180а15, 21-168а15 відповідно).

Відповідно до вимог ст. 62 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування ".

Отже, право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов'язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні, оскільки держава відповідно до конституційних принципів зобов'язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.

З врахуванням вищенаведених вимог закону та встановлених обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення шляхом визнання неправомірними дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати раніше призначеної пенсії позивача та зобов'язання Головне управління ПФУ в Тернопільській області поновити виплату пенсії позивачу починаючи з 01 липня 2015 року .

Відповідно до вимог ч.1 ст.94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 551,20 грн., які суд вважає, слід відшкодувати позивачу з Державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 6, 18, 71, 86, 158, 162, 163, 183-2, 186 Кодексу адміністративного судочинства України, Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" , суд, -

УХВАЛИВ:

Позов задовольнити.

Визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області щодо припинення виплати ОСОБА_1 пенсії за вислугу років призначеної 07 вересня 1999 року відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" .

Зобов'язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області відновити та виплатити ОСОБА_1 призначену йому 07 вересня 1999 року відповідно до вимог Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" пенсію за вислугу років, із 01 липня 2015 року .

Звернути до негайного виконання постанову в частині виплати пенсії в межах платежу за один місяць.

Стягнути з Державного бюджету України за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області в користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 (двадцять) копійок.

Постанова суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом

Постанова може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Тернопільський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий суддяЛ. М. Сливка