Справа № 826/3779/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-03-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

826/3779/16

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

27 березня 2017 року 08:15 справа №826/3779/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі судді Кузьменка В.А., за участю секретаря Калужського Д.О., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю “Електроприлад”

до

Головного управління ДФС у місті Києві

про

визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 березня 2016 року відкрито провадження у справі №826/3779/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 04 липня 2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача не прибув, хоча був належним чином повідомлений про розгляд справи, у зв’язку із чим, на підставі частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України, суд ухвалив перейти до розгляду справи у порядку письмового провадження.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з’ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об’єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

Зазначене податкове повідомлення-рішення прийнято на підставі акта від 17 лютого 2016 року №21/26-15-14-02-02 “Про результати документальної планової виїзної перевірки ТОВ “Електроприлад”, податковий номер 37145232, з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 жовтня 2012 року по 31 грудня 2014 року” (далі по тексту – акт перевірки).

В акті перевірки встановлено порушення позивачем пунктів 198.3, 198.6 статті 198, пунктів 201.1, 201.4, 201.6 статті 201 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість всього у сумі 314 627,00 грн., зокрема за лютий 2013 року в сумі 16 052,00 грн., за жовтень 2013 року в сумі 33 817,00 грн., за грудень 2013 року в сумі 784 грн., за січень 2014 року в сумі 22 687,00 грн., за лютий 2014 року в сумі 48 791,00 грн., за травень 2014 року в сумі 90 580,00 грн., за серпень 2014 року в сумі 23 136,00 грн. та за вересень 2014 року в сумі 78 780,00 грн.

Вказані в акті перевірки порушення мотивовані неправомірним включенням до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість по відносинам із ТОВ “Сібол”, ТОВ “Інтервенто” та ТОВ “Фобос-О”, ТОВ “Вербена-Н” та ТОВ “Енерго Буд Сервіс” у зв’язку із не підтвердженням реальності вчинення господарських операцій, виходячи із того, що за даними податкової звітності вказаних постачальників вони не мають достатніх можливостей для виконання спірних операцій; отриманням податкової інформації про неможливість проведення зустрічної звірки деяких контрагентів та встановлення порушення ними правил оподаткування; наявності кримінальних проваджень відносно службових осіб контрагентів постачальників та їхніх контрагентів; формуванням постачальниками сумнівного податкового кредиту по ланцюгу постачання.

Позивач вважає протиправним податкове повідомлення-рішення, оскільки господарські операції підтверджені первинними документами та податковими накладними, а ТОВ “Електроприлад” дотримано передбачені Податковим кодексом України умови для формування податкового кредиту.

Відповідач у письмовому запереченні проти позову повністю підтримав висновки акта перевірки.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред’явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Згідно усталеної позиції Верховного Суду України при розгляді справ даної категорії судам належить з’ясовувати, зокрема, такі обставини: рух активів у процесі здійснення господарської операції (фактичне здійснення господарських операцій); підтвердження господарських операцій належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами; установлення спеціальної податкової правосуб’єктності учасників господарської операції зв’язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку.

Таким чином, в межах даного спору слід встановити факт здійснення (реальність) господарських операцій ТОВ “Електроприлад” з його контрагентами – ТОВ “Сібол”, ТОВ “Інтервенто” та ТОВ “Фобос-О”, ТОВ “Вербена-Н” та ТОВ “Енерго Буд Сервіс”; мету придбання та обставини використання придбаних товарів/послуг у власній господарській діяльності позивача, встановити спеціальну податкову правосуб’єктність учасників господарської операції.

На підставі наявних у справі доказів суд встановив, що ТОВ “Електроприлад” (покупець) та ТОВ “Енерго Буд Сервіс” (постачальник) укладено договори поставки від 28 травня 2014 року №28/05-14 та від 12 червня 2014 року №12/06-14, за умовами яких постачальник зобов’язується постачати покупцю товарно-матеріальні цінності, асортимент, кількість та ціна яких вказані у специфікації, яка є невід’ємною частиною договору.

Аналогічні за змістом договори поставки ТОВ “Електроприлад” уклало також із ТОВ “Вербена-Н” – від 01 серпня 2013 року №0108-13; з ТОВ “Фобос-О” - від 15 січня 2013 року №1501/23; з ТОВ “Інтервенто” – від 23 липня 2013 року №2307-13; та з ТОВ “Сібол” – від 01 жовтня 2013 року №232-13.

На виконання умов згаданих договорів протягом січня, серпня та жовтня 2013, травня та червня 2014 року постачальники поставили ТОВ “Електроприлад” товари – лист АМГ, пруток, проволка, труба, круг, емаль, кульковий підшипник, хемосил тощо, а саме: ТОВ “Енерго Буд Сервіс” – на загальну суму 1 154 974,38 грн., у тому числі податок на додану вартість 192 494,96 грн.; ТОВ “Вербена-Н” на загальну суму 202 904,40 грн., у тому числі податок на додану вартість 33 817,40 грн.; ТОВ “Фобос-О” на загальну суму 96 312,00 грн., у тому числі податок на додану вартість 16 052,00 грн.; ТОВ “Сібол” на загальну суму 160 941,60 грн., у тому числі податок на додану вартість 26 823,60 грн.; ТОВ “Інтервенто” на загальну суму 272 630,23 грн., у тому числі податок на додану вартість 45 438,37 грн.

Поставка товарів підтверджується наявними у справі копіями видаткових накладних, податкових накладних, прибутковими накладними, прихідними ордерами.

При цьому транспортування придбаного товару здійснювалося власним транспортом ТОВ “Електроприлад” ГАЗ-2705, що підтверджується наявними в матеріалах справи подорожніми листами вантажного автомобіля, а також наказами директора ТОВ “Електроприлад” про постановку на облік транспортного засобу та про введення в експлуатацію основних засобів, актами приймання-передачі транспортного засобу.

За постановлені товари позивач перерахував на рахунок постачальників грошові кошти, що підтверджується відповідними банківськими виписками, копії яких знаходяться в матеріалах справи.

Підпункт 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (тут і далі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначає податковий кредит як суму, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов’язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 Податкового кодексу України право на віднесення сум податку до податкового кредиту виникає у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв’язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 Податкового кодексу України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв’язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

З аналізу вказаних правових норм та обставин справи суд приходить до висновку, що необхідними та достатніми підставами для включення позивачем до складу податкового кредиту відповідних сум податку на додану вартість є: придбання ним товару/послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; сплата чи нарахування сум податку на додану вартість у зв’язку з таким придбанням.

Судом встановлено, що позивач у податкових деклараціях з податку на додану вартість за перевірений період відобразив, зокрема, суми податку на додану вартість на підставі податкових накладних, виписаних ТОВ “Сібол”, ТОВ “Інтервенто” та ТОВ “Фобос-О”, ТОВ “Вербена-Н” та ТОВ “Енерго Буд Сервіс”.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 Податкового кодексу України податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 Податкового кодексу України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається: дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Податковий кодекс України передбачає лише такі випадки для не включення до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв’язку з придбанням товарів (послуг), як не підтвердження податковими накладними та/або відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних, та/або порушення порядку заповнення податкової накладної оформлення їх з порушенням вимог (пункт 198.6 статті 198, пункт 201.10 статті 201).

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 Податкового кодексу України платник податку зобов’язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних.

У податковій накладній зазначаються в окремих рядках такі обов’язкові реквізити: а) порядковий номер податкової накладної; б) дата виписування податкової накладної; в) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - продавця товарів/послуг; г) податковий номер платника податку (продавця та покупця); ґ) місцезнаходження юридичної особи - продавця або податкова адреса фізичної особи - продавця, зареєстрованої як платник податку; д) повна або скорочена назва, зазначена у статутних документах юридичної особи або прізвище, ім’я та по батькові фізичної особи, зареєстрованої як платник податку на додану вартість, - покупця (отримувача) товарів/послуг; е) опис (номенклатура) товарів/послуг та їх кількість, обсяг; є) ціна постачання без урахування податку; ж) ставка податку та відповідна сума податку в цифровому значенні; з) загальна сума коштів, що підлягають сплаті з урахуванням податку; и) вид цивільно-правового договору; і) код товару згідно з УКТ ЗЕД (для підакцизних товарів та товарів, ввезених на митну територію України).

За приписом пункту 201.8 статті 201 Податкового кодексу України право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, на момент складання податкових накладних контрагенти позивача - ТОВ “Сібол”, ТОВ “Інтервенто” та ТОВ “Фобос-О”, ТОВ “Вербена-Н” та ТОВ “Енерго Буд Сервіс”, були зареєстровані як платники податку на додану вартість у встановленому законодавством порядку, а тому мали право нараховувати податок на додану вартість та складати податкові накладні на кожну поставку послуг; в свою чергу, порушень щодо оформлення податкових накладних по спірним господарським операціям та з приводу реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних в акті перевірки не встановлено.

Вирішуючи питання про реальність операцій з придбання робіт і питання використання їх у власній господарській діяльності позивача, суд звертає увагу на наступне.

Відповідно до визначення частини першої статті 3 Господарського кодексу України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб’єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність.

Підпункт 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України визначає господарську діяльність як діяльність особи, що пов’язану з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямовану на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Суд встановив, що ТОВ “Електроприлад” здійснює діяльність у сфері виробництва електророзподільчої та контрольної апаратури.

Для здійснення основного виду діяльності ТОВ “Електроприлад” орендує у ПАТ “Електроприлад” нежилі приміщення (виробничі корпуса) за адресою: м. Київ, вул. Глибочицька, 17; станом на жовтень 2012 року загальна чисельність працюючих на підприємстві складала 114 осіб, що визнається відповідачем в акті перевірки.

Позивач стверджує, що спірний товар є сировиною та придбавався у контрагентів для виробництва потенціометрів.

На підтвердження реальності спірних господарських операцій та факту використання придбаних товарів у межах господарської діяльності позивач надав до суду копії наступних документів: матеріальні звіти, в яких зазначаються найменування матеріалу, який поступив до цеху, його кількість та вартість, у тому числі кількість та вартість використання матеріалу згідно норми виробництва, а також фактичне використання матеріалу (кількість, яка пішла у виробництво, тобто списано матеріал), у разі якщо використано не весь матеріал - зазначається його залишок; таблиці по списанню сировини в розрізі контрагентів - постачальників із зазначенням: місця зберігання, найменування матеріалу, його кількість та ціна, а також його списання; “Предьявление на готовую продукцію”, в яких зазначається цех - виробник, найменування готового виробу та його кількість; оборотно-сальдову відомість по рахунку: 26 Місця зберігання; ТМЦ; Партії", в якій вказано найменування продукції, у тому числі “Потенціометри”, їх кількість та вартість на початок періоду, обороти за період та на кінець періоду; “Сводную спецификацию материалов и комплектующих на изделие”, в якій зазначається найменування матеріалу, норма витрат на 100 шт.

Також надано докази реалізації позивачем вже готової продукції - потенціометрів, виготовленої із спірної сировини, а саме договори поставки продукції, видаткові накладні, вантажно-митні декларації та виписки з банку, “Ведомость реализации за период”, в якій вказується найменування ТМЦ, покупець, документ (видаткова накладна), кількість одиниць та ціна.

Співставлення первинних, податкових та платіжних документів по спірним господарським операція із документами, які підтверджують реальність таких господарських операцій, вказує, що позивач придбавав у ТОВ “Сібол”, ТОВ “Інтервенто” та ТОВ “Фобос-О”, ТОВ “Вербена-Н” та ТОВ “Енерго Буд Сервіс” товари (ТМЦ) з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Доказів на підтвердження зворотного відповідачем до суду не надано.

При вирішенні даного спору суд враховує вимоги статті 18 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців” (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), яка встановлює: якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, були внесені до нього, то такі відомості вважаються достовірними і можуть бути використані в спорі з третьою особою, доки до них не внесено відповідних змін; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, є недостовірними і були внесені до нього, то третя особа може посилатися на них у спорі як на достовірні. Третя особа не може посилатися на них у спорі у разі, якщо вона знала або могла знати про те, що такі відомості є недостовірними; якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

Так, на момент здійснення спірних господарських операцій ТОВ “Сібол”, ТОВ “Інтервенто” та ТОВ “Фобос-О”, ТОВ “Вербена-Н” та ТОВ “Енерго Буд Сервіс” були зареєстровані як юридичні особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на дані податкової звітності постачальників щодо відсутності інформації про трудові ресурси, складські приміщення, транспорт та устаткування, тому зазначене є лише припущенням контролюючого органу та не підтверджується будь-якими доказами.

Відповідачем в порядку виконання обов’язку, передбаченого частиною другою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України та з урахуванням сутності операцій, не доведено недостатності кількості трудових ресурсів для виконання спірних операцій та не доведено обсягів інших ресурсів, які були необхідні контрагентам для виконання спірних операцій, але були відсутні, враховуючи при цьому те, що вказані операції по суті носили характер перепродажу продукції, що не заборонено законодавством та не потребує значних трудових та організаційних ресурсів для організації виконання таких операцій.

Помилковими є також твердження відповідача про відсутність здійснення господарських операцій, зроблене на підставі отриманої податкової інформації, щодо порушень постачальниками та по ланцюгу постачання вимог оподаткування, виходячи з того, що зазначені обставини не підтверджується належними доказами, а ймовірні порушення постачальниками та їхніми контрагентами податкового чи іншого законодавства не створюють юридичних наслідків для добросовісного покупця.

У матеріалах справи відсутні докази обізнаності позивача щодо протиправного характеру діяльності підприємств у ланцюгах постачання, прямої чи опосередкованої причетності до такої протиправної діяльності з метою отримання податкової вигоди, а тому правовідносини учасників попередніх поставок не можуть впливати на оцінку реальності операції, вчиненої останнім у ланцюгу постачання платником (позивачем у справі) та його безпосереднім постачальником.

Слід зазначити, що сам по собі протокол допиту чи наявність кримінального провадження не є достатніми та допустимими доказами фіктивної діяльності контрагентів, на що посилається відповідач. Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 03 квітня 2012 року у справі №К-9574/08.

Разом з тим, вище судом спростовано висновки акту перевірки та доводи відповідача щодо відсутності реальних господарських операцій.

Відповідно до приписів статті 8 Кодексу адміністративного судочинства України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Так, в контексті спірних правовідносин належить відмітити рішення Європейського Суду з прав людини у справах “Інтерсплав” проти України (2007 рік, заява №803/02),“Булвес“ АД проти Болгарії (2009 рік, заява №3991/03) і “Бізнес Супорт Центр” проти Болгарії (2010 рік, заява №6689/03), у яких, перевіряючи відповідність позбавлення права на податковий кредит/бюджетне відшкодування вимогам статті 1 Протоколу №1, Європейський суд з прав людини застосовував принцип пропорційності. Цей принцип є складовою частиною принципу верховенства права і вимагає додержання “справедливого балансу” між вимогами публічного інтересу та захистом прав приватних осіб, у реалізацію яких здійснюється втручання держави.

Провівши відповідну оцінку, Європейський Суд з прав людини визнав, що “справедливий баланс” не додержується, коли платника податку на додану вартість позбавляють права на податковий кредит/бюджетне відшкодування за відсутності доказів його залучення до протиправної діяльності, пов’язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування, чи доказів того, що йому було відомо/повинно було відомо про таку діяльність його постачальників.

Таким чином, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.

Враховуючи викладене, на думку суду, позивач правомірно відносив до складу податкового кредиту відповідні суми податку на додану вартість по відносинам із ТОВ “Сібол”, ТОВ “Інтервенто” та ТОВ “Фобос-О”, ТОВ “Вербена-Н” та ТОВ “Енерго Буд Сервіс”, тому висновки акту перевірки про заниження податку на додану є помилковими, а збільшення суми грошового зобов’язання з податку на додану вартість - протиправним.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов’язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб’єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб’єкта владних повноважень обов’язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, ГУ ДФС у місті Києві не доведено правомірність та обґрунтованість прийняття оскаржуваного податкового повідомлення-рішення з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ТОВ “Електроприлад” підлягає задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу адміністративного судочинства України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб’єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб’єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю “Електроприлад” задовольнити повністю.

3. Присудити з Державного бюджету України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Електроприлад” понесені ним витрати по сплаті судового збору у розмірі 5 899,26 грн. (п’ять тисяч вісімсот дев’яносто дев’ять гривень двадцять шість копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДФС у місті Києві.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.А. Кузьменко