Справа № 309/3971/16-а, 2-а/309/29/17
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Справа № 876/2558/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на постанову Хустського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої щорічної грошової допомоги,-

В С Т А Н О В И В:

23 листопада 2016 року ОСОБА_1 звернулася в суд з адміністративним позовом до Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області, в якому просила: визнати неправомірними дії відповідача щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі 10 місячних пенсій на день її призначення; визнати право позивача на призначення їй одноразової грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі 10 місячних пенсій на день її призначення та зобовязати відповідача виплатити вказані грошові нарахування, а саме 33118,00 грн; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 3311,18 грн.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що її загальний безперервний лікарсько-викладацький стаж складає більше 35 років, що підтверджується записами в трудовій книжці, а також довідками ЗБДМК № 306, № 307, № 308 від 03 листопада 2016 року щодо встановленого педагогічного навантаження, згідно яких заробітна плата їй нараховувалася та виплачувалася саме як лікарю та викладачу ЗБДМК. При зверненні до Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області для призначення пенсії за віком їй було відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій особи на день її призначення, яка передбачена п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», незважаючи на те, що є всі підстави для виплати їй такої допомоги.

Постановою Хустського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року, прийнятою в порядку скороченого провадження, адміністративний позов задоволено частково. Визнано неправомірними дії Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій ОСОБА_1 на день її призначення. Визнано за ОСОБА_1 право на призначення одноразової грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій ОСОБА_1 на день її призначення та зобовязано Хустське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області виплатити їй зазначену допомогу в розмірі 29564, 00 грн. В частині стягнення моральної шкоди в розмірі 3311,18 грн справу закрито провадженням, розяснено позивачу право на звернення до суду в цій частині в порядку цивільного провадження. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що позивач має право на виплату одноразової грошової допомоги в розмірі 10 місячних пенсій особи на день її призначення, яка передбачена п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», оскільки відповідає наведеним у вказаній статті умовам призначення такої допомоги.

Не погодившись з прийнятою постановою, Хустське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, зазначає, що у позивача відсутній 30-річний страховий стаж роботи в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. «е»-«ж» ст. 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», а тому підстав для виплати грошової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» немає.

Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 1 ст. 41 Кодексу адміністративного судочинства України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, з 15 травня 2016 року позивачеві призначено пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування».

У звязку з невиплатою при призначенні пенсії одноразової допомоги відповідно до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообовязкове державне пенсійне страхування» ОСОБА_1, вважаючи, що у неї наявний достатній викладацький стаж, звернулася із заявою до Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області про призначення та виплату їй грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій.

Згідно відповіді Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області від 03 жовтня 2016 року за № 6067/01.02 позивачу відмовлено у призначенні грошової допомоги у розмірі 10 місячних пенсій з тих підстав, що на момент звернення за пенсією у неї відсутній 30-річний стаж роботи на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» та «ж» ст. 55 ЗУ «Про пенсійне забезпечення», що є підставою для призначення вказаної грошової допомоги.

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про обгрунтованість позовних вимог в частині визнання права позивача на отримання одноразової грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій та зобовязання відповідача виплатити таку допомогу в сумі 29564 гривень. При цьому суд першої інстанції прийшов до висновку про наявність правових підстав для закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення моральної шкоди в користь позивача.

Колегія суддів частково погоджується з обґрунтованістю висновків суду першої інстанції з наступних підстав.

Пунктом 7-1 розділу XV Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування встановлено, що особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Відповідно до підпункту «е» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення» право на пенсію за вислугу років мають працівники освіти, охорони здоров'я та соціального забезпечення при наявності спеціального стажу роботи від 25 до 30 років за переліком, що затверджується у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач з 21 жовтня 1981 року працювала лікарем у Хустській центральній районній лікарні. З 03 серпня 1982 року по 18 грудня 1984 року її було зараховано на посаду лікаря-терапевта Косарської дільничної лікарні. В період з 02 січня 1985 року по 06 квітня 1987 року вона працювала на посаді головного лікаря Приборжавської лікарської амбулаторії. Наказом по ХЦРЛ № 41 від 20 квітня 1987 року її було переведено на посаду лікаря-терапевта приймального відділення. Безперервний стаж на посаді лікаря становить 8 років.

Наказом по ХЦРЛ № 61 від 26 серпня 1989 року позивача було переведено до Хустського медичного училища, а наказом директора Хустського медичного училища №134 від 29 серпня 1989 року вона була зарахована до штату викладачем фізіотерапії. 27.08.1990 році ОСОБА_1 переведено на посаду завідуючої практикою. З 27.08.1992 року позивач переведена на посаду викладача фізіотерапії, а з 1997 року по 2006 рік ОСОБА_1В працювала на посаді завідуючою фельдшерським відділенням у Закарпатському базовому державному медичному коледжі. У 2006 році позивача переведено на посаду завідувача відділення післядипломної освіти.

Судом також встановлено, що позивачем неодноразово та систематично підвищувалася кваліфікація викладача медичних дисциплін, що підтверджується відповідними посвідченнями, а саме: посвідчення № 6811 від 06 червня 1992 року, видане факультетом підвищення кваліфікації викладачів Київського ордену трудового червоного прапору медичного інституту ім. академіка ОСОБА_2, посвідчення № 195 від 30 травня 1997 року, видане Українським державним медичним університетом ім. академіка ОСОБА_2, посвідчення № 313 від 07 червня 2002 року, видане Національним медичним університетом ім. О.О. Богомольця, посвідчення № 127 від 29 грудня 2006 року, видане факультетом підвищення кваліфікації викладачів Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, посвідчення № 182 від 31 грудня 2010 року, видане факультетом підвищення кваліфікації викладачів Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця, посвідчення АР № 002760 від 2015 року видане УжНУ, факультетом післядипломної освіти та доуніверситетської підготовки.

Витягом з наказу Хустського медичного училища № 90 від 19 червня 1996 року «Про становлення та підтвердження кваліфікаційних категорій» та витягом з наказу Хустського медичного училища № 92 від 12 липня 2001 року підтверджується здобуту позивачем кваліфікацію викладача сестринської справи та фізіотерапії першої категорії.

Згідно наказу Хустського медичного училища №126 від 26 вересня 2001 року «Про атестацію педагогічних працівників» позивачці присвоєно вищу кваліфікаційну категорію викладача, яку вона підтвердила у 2006 році, 2011 році та у 2016 році.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1191 від 23 листопада 2011 року затверджений Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати.

Пунктом 2 зазначеного вище Порядку передбачено, що до страхового стажу, що визначає право на виплату грошової допомоги, зараховуються періоди роботи в закладах та установах державної та комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" і "ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», що передбачені: переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 ( 909-93-п ) «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років».

Пунктом 4 Порядку передбачено, що страховий стаж, передбачений пунктами 2 і 3 цього Порядку, враховується в календарному обчисленні. При цьому допускається підсумовування страхового стажу за періоди роботи, які дають право на призначення пенсії відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення».

Крім цього, відповідно до пунктів 5-7 Порядку грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів "е" - "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Для визначення розміру грошової допомоги враховується місячний розмір пенсії, обчислений згідно із статтями 27 і 28 Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", станом на день її призначення.

Виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Переліком закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 року № 909, передбачена посада «викладач» у вищих навчальних закладах I-II рівнів акредитації та посада «лікар та медичний персонал» у лікарняних закладах.

Крім того, посада «завідувач відділення навчального закладу I-II рівнів акредитації» входить до переліку педагогічних посад відповідно до наказу Міністерства охорони здоровя № 665 від 01 червня 2013 року «Про затвердження кваліфікаційних характеристик професій (посад) педагогічних та науково-педагогічних працівників навчальних закладів».

Відповідно до статуту, Закарпатський базовий державний медичний коледж є вищим навчальним закладом I-II рівнів акредитації.

Статутом Закарпатського базового державного медичного коледжу, зокрема п. 3.4, визначено, що педагогічні працівники особи, які за основним місцем роботи у вищих навчальних закладах I-II рівнів акредитації професійно займаються педагогічною діяльністю.

Статутом визначено, що основними посадами, які можуть обіймати педагогічні працівники є, зокрема, завідувачі відділеннями.

Пунктом 1.9 Статуту визначено, що керівництво відділення коледжу (структурний підрозділ коледжу) здійснює завідувач, який призначається Директором коледжу з числа педагогічних працівників, які мають повну вищу освіту і досвід навчально-методичної роботи. Завідувач відділення коледжу забезпечує організацію навчально-виховного процесу, виконання навчальних планів і програм, здійснює контроль за виконанням планів навчальних предметів, навчально-методичною діяльністю викладачів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1, займаючи посаду завідувача відділенням, здійснювала педагогічну діяльність, а відтак набувала викладацький стаж.

Крім того, зі змісту наведених вище правових актів, на переконання колегії суддів, посади завідуючого відділення, які займала позивач з 1997 року (завідуюча практикою, завідуюча фельдшерським відділення, завідуюча відділенням післядипломної освіти) у Закарпатському базовому медичному коледжі узгоджується з ознаками посад закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років, а відтак на отримання спірної одноразової допомоги.

Отже, період роботи позивача на посаді викладача у Закарпатському базовому медичному коледжі з 1997 року підлягає зарахуванню до спеціального стажу, який дає право на пенсію за вислугою років як педагогічному працівнику, що підтверджується наявними в матеріалах справи довідками про педагогічне навантаження за спірний період.

За таких обставин, колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача про те, що у ОСОБА_1 відсутній достатній викладацький стаж, який дає право на призначення і виплату одноразової грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій, оскільки, дослідженими в суді, матеріалами справи підтверджується наявність викладацького стажу позивача.

За наведених обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для виплати такої одноразової допомоги ОСОБА_1 у відповідності до п. 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування».

Поряд з тим, судом першої інстанції помилково зазначено суму допомоги, яка підлягає виплаті позивачу, оскільки таку суму нараховано не було, а тому відповідача слід було зобовязати нарахувати та виплатити належну позивачу суму допомоги.

Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання права на призначення їй одноразової грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі 10 місячних пенсій на день її призначення, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до п. 1 ч .1 ст. 3 Кодексу адміністративного судочинства України справа адміністративної юрисдикції це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 17 цього Кодексу юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, наведеними нормами визначено, що в порядку адміністративного судочинства захищаються права та інтереси осіб у сфері публічно-правових відносин. Публічно-правові відносини є складовою частиною правових відносин, які виникають у суспільстві.

Змістом будь-яких правових відносин є врегульовані правом взаємні права, інтереси, обов'язки та заборони суб'єктів суспільства у цих правовідносинах. Відповідно, зміст публічно-правових відносин складається з взаємних публічних прав, інтересів, обов'язків та заборон суб'єктів суспільства у певних публічно-правових відносинах.

Отже, у публічно-правових відносинах одна особа має та реалізує певні публічні права чи інтереси, а інша особа відповідно виконує певні публічні обов'язки або дотримується публічних заборон. У разі невиконання цією особою своїх публічних обов'язків або недотримання публічних заборон вона порушує публічні права чи інтереси першої особи, яка не в змозі їх належним чином реалізувати. За цих обставин ця особа має право подати до суду адміністративний позов на захист своїх порушених публічних прав, свобод та інтересів у публічно-правових відносинах.

Таким чином, до адміністративного суду з адміністративним позовом має право звернутись особа за захистом саме публічного права, свободи чи інтересу у сфері публічно-правових відносин.

Звернення ж особи з позовом до суду на захист іншого крім публічного права, свободи чи інтересу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що вимогу ОСОБА_1 про визнання права на призначення їй одноразової грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі 10 місячних пенсій на день її призначення не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

А згідно з ч. 1 ст. 203 цього Кодексу постанова суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і провадження у справі закривається з підстав, встановлених статтею 157 цього Кодексу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувана постанова в частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на призначення їй одноразової грошової допомоги прийнята з порушенням процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому її слід скасувати і закрити провадження у справі в цій частині.

В той же час, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про наявність підстав для закриття провадження в частині позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди з наступних підстав.

Зі змісту позовної заяви слідує, що позивач, вважає, що протиправною відмовою у нарахуванні і виплаті одноразової допомоги їй завдана моральна шкода, а тому вона має право на її відшкодування.

Частиною другою статті 21 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Колегія суддів зазначає ,що позивачем заявлено вимоги про вирішення публічно-правового спору, перелік яких наведений у частині другій статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Поряд з тим ,колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом частини 1 статті 70 і 71 Кодексу адміністративного судочинства України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Статтею 23 Цивільного кодексу України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, члені її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно з роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди» моральна шкода може полягати у порушені права власності, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Пунктом 5 цієї визначено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової ) шкоди суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, з'ясувати наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. З'ясувати чим підтверджується факт заподіяння шкоди, чи фізичних страждань, якими обставинами чи діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій формі позивач оцінює заподіяну шкоду, з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як зазначено вище, зі змісту позовної заяви слідує, що позивач, вважає, що діями відповідача щодо відмови позивачу у нарахуванні і виплаті одноразової допомоги їй завдана моральна шкода, а тому вона має право на її відшкодування.

Однак колегія суддів зазначає, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження причинного зв'язку між діями відповідача та завданням йому моральної шкоди (у вигляді розладів здоров'я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо).

Таким чином, з урахуванням відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральної шкоди, відсутні правові підстави для задоволення позову в частині її відшкодування.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області задовольнити частково.

Постанову Хустського районного суду Закарпатської області від 17 січня 2017 року у справі № 309/3971/16-а скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати протиправними дії Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо відмови у призначенні та виплаті одноразової грошові допомоги в розмірі десяти місячних пенсій ОСОБА_1 на день її призначення.

Зобовязати Хустське обєднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області нарахувати і виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі десяти місячних пенсій.

В частині позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права на призначення їй одноразової грошової допомоги, яка не підлягає оподаткуванню, в розмірі 10 місячних пенсій на день її призначення провадження у справі закрити.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з Хустського обєднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області моральної шкоди в розмірі 3311,18 грн на користь ОСОБА_1 відмовити.

Постанова апеляційного суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

ОСОБА_3