Справа № 552/5692/16-а
Суддя: Бегунц А.О.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 р.Справа № 552/5692/16-а
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Бегунца А.О.

Суддів: Рєзнікової С.С. , Старостіна В.В.

за участю секретаря судового засідання Машури Г.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Київського районного суду м. Полтави від 01.02.2017р. по справі № 552/5692/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Державного казначейства України в Полтавській області , Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області , Кабінету Міністрів України , Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтаві

про зобов'язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ОСОБА_1, звернулась до Київського районного суду м. Полтави з адміністративним позовом до Головного управління Державного казначейства України в Полтавській області (далі-відповідач 1), Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області (далі-відповідач 2), Кабінету Міністрів України (далі-відповідач 3), Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтаві (далі-відповідач 4), в якому просила: визнати порушення права на власність ОСОБА_1, як інваліда війни 1 групи, на володіння щорічною разовою грошової допомоги до 5 травня за 2016 рік, встановленою Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №367-ХІV від 25.12.1998 року, в розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, через порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, правових висновків остаточних рішень Європейського суду з прав людини, в пункті 23 у справі "Сук проти України", (CASE OF SUK v. UKRAINE; Заява №10972/05; остаточне рішення від 03.06.2014 року), в пункті 23 у справі "Кечко проти України" (Kechko v. Ukraine, Заява № 63134/00, а також в остаточному Рішенні від 04.12.1974 року Yvonne van Duyn v. Ноme Office ( Case 41/74 van Duyn v. Home Office), - якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - залишається чинним; відповідно до пункту 5 частини 1 статті 106 КАС України, призначити судову експертизу, щодо встановлення, чинності 2 розділу І Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №367-ХІV від 25.12.1998 року за текстом: "2 Статтю 13 доповнити частиною четвертою такого змісту "Щорічно до 5 травня інвалідам війни виплачується разова грошова допомога у розмірах: інвалідам І групи - десяти мінімальних пенсій за віком; ІІ групи - всім мінімальних пенсій за віком; ІІІ групи - сім мінімальних пенсій за віком"; визнати порушення відповідачами статті 2 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", як норми прямої дії; визнати порушення відповідачами ст.ст. 69, 70 Закону України "Про Конституційний Суд України", стосовно не виконання Рішень Конституційного Суду України від 22.05.2008 року №10-рп/2008 від 25.01.2012 року №3-рп/2012, щодо проведення процедури регулювання і встановлення повторного розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня для інвалідів війни 1 групи; визнати, відсутність компетенції у відповідачів і зловживання правами, щодо прийняття рішень, відносно процедури встановлення, на свій розсуд, без попереднього розгляду, обговорення і затвердження в законотворчому органі, повторної зміни розміру щорічної разової допомоги до 5 травня для інвалідів війни 1 групи за 2016 рік таким, що суперечить статтям 17, 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та пункту 90 Рішення Європейського суду з прав людини в справі "Колесник проти України" (KOLESNYK AND OTHERS v. UKRAINE, від 03.06.2014 року, заява № 57116/10; зобов'язати Кабінет Міністрів України, відновити в правах, через виділення з Державного бюджету України цільових грошових коштів, щорічної до 5 травня інваліду війни ОСОБА_1 разової грошової допомоги за 2016 рік, визначеної у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, відповідно до вимог Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №367-ХІV від 25.12.1998 року та статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", в редакції від 15.04.2016 року з врахуванням постанови Верховного Суду України від 11.11.2008 року, № судової справи - 21-84во08; стягнути з Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Управління праці та соціального захисту населення виконкому Київської районної в м. Полтаві ради через Головне управління Державного казначейства в Полтавській області грошові кошти, для відшкодування матеріальної шкоди, у розмірі 10 мінімальних пенсій за віком, в повному обсязі, щорічної до 5 травня інваліду війни ОСОБА_1 грошової допомоги за 2016 рік відповідно до чинного Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" №367-ХІV від 25.12.1998 року.

Постановою Київського районного суду м. Полтави від 01.02.2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, без повного і всебічного з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, а також на доводи та обґрунтування, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідачі, Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області, Управління соціального захисту населення виконавчого комітету Київської районної ради в м. Полтаві, Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області, надали до суду письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких, посилаючись на обґрунтованість та об'єктивність рішення суду першої інстанції, просять залишити її без задоволення, постанову суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін в судове засідання апеляційної інстанції не з'явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили.

Відповідно до ч. 4 ст. 196 КАС України, неприбуття в судове засідання сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про дату, час та місце апеляційного розгляду, не перешкоджає судовому розгляду справи.

Згідно ч. 1 ст. 41 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 є інвалідом І групи і має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - інвалідів війни, що підтверджується посвідченням серії Є №069820 від 23.06.2005 року.

У 2016 році позивачу виплачено щорічну грошову допомогу до 05 травня в сумі 2 975 грн., про що свідчить інформація Центру по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області щодо виплати щорічної грошової допомоги до 9 травня та не заперечується позивачем, оскільки кошти зараховані на рахунок позивача у відділенні ПАТ КБ «Приватбанк» 08.04.2016 року.

Позивач, не погодившись із сумою виплати щорічної разової грошової допомоги, передбаченої статтею 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", звернулась до суду із позовом щодо стягнення доплати щорічної разової допомоги в сумі 11 300 грн. та регулювання порядку та розміру допомоги через виділення цільових грошових коштів з Державного бюджету України Кабінету Міністрів України.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Приписами ч.5 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено проведення виплати разової грошової допомоги до 5 травня інвалідам І групи у розмірі десять мінімальних пенсій за віком.

Відповідно до ч.1 ст. 17 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" фінансування витрат, пов'язаних з введенням в дію цього Закону, здійснюється за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів.

Згідно з ч.2 ст. 4 Бюджетного кодексу України Бюджетна система України і Державний бюджет України встановлюються виключно цим Кодексом та законом про Державний бюджет України.

Якщо іншим нормативно-правовим актом бюджетні відносини визначаються інакше, ніж у цьому Кодексі, застосовуються відповідні норми цього Кодексу.

Законом України від 28.12.2014 р. N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин" розділ VI Прикінцеві та перехідні положення Бюджетного кодексу України доповнено пунктом 26, яким встановлено, що норми і положення статей 12, 13, 14, 15 та 16 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

Таким чином, із набуттям чинності Закону України від 28.12.2014 року N 79-VIII "Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин", Кабінету Міністрів України надано повноваження щодо визначення розміру щорічної разової грошової допомоги до 5 травня, встановленої ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Вищенаведені положення Закону від 28.12.2014 року N 79-VIII не були визнані неконституційними та є чинними.

Кабінетом Міністрів України на виконання зазначених приписів Бюджетного кодексу України прийнято постанову від 02.03.2016р. № 141 "Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" і "Про жертви нацистських переслідувань".

Підпунктом 1 пункту 1 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України установлено, що у 2016 році виплата разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законом України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" інвалідам війни та колишнім малолітнім (яким на момент ув'язнення не виповнилось 14 років) в'язням концентраційних таборів, гетто та інших місць примусового тримання, визнаним інвалідами загального захворювання, трудового каліцтва та з інших причин: І групи - 2975 гривень, ІІ групи - 2600 гривень, ІІІ групи - 2310 гривень.

З матеріалів справи встановлено, що грошову допомогу, розмір якої визначено постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02.03.2016 р. позивачу виплачено у 2016 році в сумі 2 975 грн.

Як зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень. Передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом. Неприпустимим також є встановлення такого правового регулювання, відповідно до якого розмір пенсій, інших соціальних виплат та допомоги буде нижчим від рівня, визначеного в частині третій статті 46 Конституції України, і не дозволить забезпечувати належні умови життя особи в суспільстві та зберігати її людську гідність, що суперечитиме статті 21 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 зазначено, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції, на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України. Однією з ознак України як соціальної держави є забезпечення загальносуспільних потреб у сфері соціального захисту за рахунок коштів Державного бюджету України виходячи з фінансових можливостей держави, яка зобов'язана справедливо і неупереджено розподіляти суспільне багатство між громадянами і територіальними громадами та прагнути до збалансованості бюджету України. При цьому рівень державних гарантій права на соціальний захист має відповідати Конституції України, а мета і засоби зміни механізму нарахування соціальних виплат та допомоги - принципам пропорційності і справедливості.

Повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Відповідно до ч.2 ст.8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Колегія суддів наголошує, що Європейський суд з прав людини вже неодноразово зазначав, що законодавчі норми щодо пенсійного забезпечення можуть змінюватися, а відповідне судове рішення не може бути гарантією проти таких змін у майбутньому (зокрема, у рішеннях у справах "Аррас та інші проти Італії", "Сухобоков проти Росії").

У рішенні Європейського суду з прав людини за заявою Великоди Валентини Ніканорівни проти України №43331/12 від 03 червня 2014 року Європейський суд з прав людини констатував, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати чи ні будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. "Вимога" може становити "майно" у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. З огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися "справедливий баланс" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

У цій справі немає доказів того, що відповідні зміни до Закону України про державний бюджет України не були внесені відповідно до законної процедури, а за відсутності будь-яких доказів того, що вони не були доступними та передбачуваними, Суд доходить висновку, що вони відповідали вимозі щодо законності за статтею 1 Першого протоколу. Суд також не може дійти висновку, що передавши Кабінету Міністрів України право на встановлення розміру соціальних пільг, Парламент України діяв у порушення якихось положень Конвенції.

У цьому рішенні Європейським судом з прав людини також зазначено, що зменшення пенсії заявниці очевидно було обумовлено міркуваннями економічної політики та фінансових труднощів, з якими зіткнулася держава. За відсутності будь-яких доказів щодо протилежного та визнаючи, що держава-відповідач має широке поле свободи розсуду щодо досягнення балансу між правами, що є предметом спору, та економічною політикою, Суд не вважає, що таке зменшення було непропорційним переслідуваній легітимній меті або що воно поклало надмірний тягар на заявницю.

А також, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини, розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.10.1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року.

Вищенаведене спростовує доводи позивача про те, що відповідачами проігноровано статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів також відхиляє посилання апелянта на правові позиції Європейського суду з прав людини, викладені у пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України», а саме: «держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним», а також, у рішенні у справі Yvonne van Duyn V. Home Office, а саме: «держава не може посилатися на відсутність певного нормативного акту, який визначає механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституційних та інших актах, а громадяни повинні мати змогу покладатися на зобов'язання», оскільки вони не можуть бути застосовані до даних правовідносин, зважаючи на те, що розмір одноразової допомоги до 5 травня у 2016 році встановлено у відповідності до норм законів України, при цьому правова позиція Європейського суду з прав людини у рішенні у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року свідчить про допустимість зменшення соціальних виплат залежно від фінансового стану держави.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат у Полтавській області при виплаті позивачу разової грошової допомоги до 5 травня діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законодавством України.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення грошових коштів для відшкодування матеріальної шкоди за 2016 рік в розмірі 11 300 грн. недоплаченої щорічної до 5 травня допомоги та зобов'язання Кабінету Міністрів України здійснити регулювання порядку та розміру допомоги через виділення з Державного бюджету цільових грошових коштів для відшкодування матеріальної шкоди за 2016 рік у розмірі 11 300 грн. є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Водночас, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що, крім іншого, такий спосіб захисту права як зобов'язання Кабінету Міністрів України здійснити регулювання порядку та розміру допомоги через виділення з Державного бюджету України цільових грошових коштів для відшкодування коштів, для відшкодування матеріальної шкоди, є втручанням у дискреційні повноваження Кабінету Міністрів України, що виходить за межі завдань адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж у апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 160, 167, 195, 196, п.1 ч.1 ст. 198, ст.200, п.1 ч.1 ст.205, ст.ст.206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського районного суду м. Полтави від 01.02.2017р. по справі № 552/5692/16-а залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Бегунц А.О.
Судді(підпис) (підпис) Рєзнікова С.С. Старостін В.В.

Повний текст ухвали виготовлено 10.04.17р.