Справа № 804/9223/15
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"12" квітня 2017 р. справа № 804/9223/15

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року у справі №804/9223/15

за позовом ОСОБА_1

до Державної казначейської служби України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із заявою в порядку ст.267 КАС України, в якій вона просила суд:

- визнати протиправною бездіяльність Державної казначейської служби України, яка виразилась у невиконанні рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2015 р. у справі №804/9223/15;

- зобов'язати відповідача виконати рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2015 р. у справі №804/9223/15;

- зобов'язати відповідача протягом десяти днів з моменту набрання даним рішенням законної сили надати звіт про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 22.10.2015 року у справі №804/9223/15.

Перевіривши заяву на її відповідність вимогам ч.9 ст.267 КАС України, суд першої інстанції 11.01.2017 року постановив ухвалу про повернення заяви заявнику, виходячи з того, що заявником не надано належних доказів надсилання цієї заяви рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення відповідачу, а також в зв'язку з пропуском встановлено процесуальним законом десятиденного строку звернення до суду із заявою в порядку ст.267 КАС України.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, заявник оскаржив її в апеляційному порядку, посилаючись на порушення вимог чинного законодавства, невідповідність матеріалам справи та обставинам справи, внаслідок чого судом незаконно було відмовлено заявнику у доступі до правосуддя.

В апеляційній скарзі заявник зазначає, що у відповідності до ч.9 ст.267 КАС України, до заяви додаються докази її надсилання рекомендованим поштовим відправленням з

повідомленням про вручення відповідачам і третім особам. Згідно з вимогами п.2 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою КМУ від 05.03.2009 року № 270, рекомендоване поштове відправлення - реєстрований лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок "М", які приймаються для пересилання без оцінки відправником вартості його вкладення. Пунктом 16 цих Правил встановлено, що з описом вкладення приймаються поштові відправлення з оголошеною цінністю. Чинна редакція ст.267 КАС України не містить жодної норми, яка б регламентувала направлення документів на адресу відповідача відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення.

Отже, вважає, що при поданні вказаної заяви до суду були виконані вимоги ч.9 ст.267 КАС України, оскільки до заяви долучено розрахунковий документ підприємства "Укрпошта" про направлення на адресу Державної казначейської служби України 18.12.2016 року рекомендованого листа з повідомленням. Вважає, що таким чином судом порушені вимоги ст. 19 Конституції України, згідно якої ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Крім того, зазначає, що заяву нею було подано 26.12.2016 року, тобто протягом встановленого ст.267 КАС України десятиденного строку з дня, коли вона дізналась про порушення своїх прав, а саме - 16.12.2016 року, що підтверджується наявними в справі доказами, а тому суд першої інстанції, на думку скаржника, фактично сфальсифікував рішення, внаслідок чого їй незаконно було відмовлено у доступі до правосуддя, порушено її право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, що є порушенням Конституції України, КАС України і Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для відкриття провадження до суду першої інстанції.

До судового засідання сторони в справі, належним чином повідомлені про час, дату та місце судового розгляду справи, не з'явились, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до абз.14 ч.9 ст.267 КАС України до заяви додаються докази її надсилання рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення відповідачам і третім особам не раніше семи робочих днів до дня подання заяви до суду.

Як слідує з тексту заяви (а.с.100) до неї додано копії поштових квитанцій.

На аркуші справи 103 міститься фотокопія фіскального чека ДЦ УДППЗ "Укрпошта" з датою відправлення 18.12.2016 року, в якому відображено штриховий ідентифікатор 953 рекомендованого листа, адресований "ДЕРЖ КАЗН СЛУЖБ", 01601 Київ.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку означеному доказу вказав, що позивачем не надано належних доказів надсилання заяви рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення відповідачу, оскільки надана позивачем копія фіскального чеку не може вважатись таким доказом, враховуючи відсутність опису вкладення до цінного листа з відміткою поштового відділення на ньому.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки процесуальним законом не передбачено надання копії доказу надсилання заяви, та вважає, що суд першої інстанції надав вірну оцінку такому доказу як неналежному. Крім того, з наведених в фіскальному чеку даних неможливо встановити, що саме було направлено позивачем та за якою адресою.

Також слід зазначити, що з доданого заявником 07.02.2017 року (а.с. 11О) додатково до матеріалів справи поштового повідомлення про вручення поштового відправлення також не можливо встановити, що вмістом цього рекомендованого листа є копія заяви, поданої в порядку ст. 267 КАС України.

Разом з тим, колегія судів вважає, що суд першої інстанції помилково зазначає, що доказом надсилання заяви має бути опис вкладення до цінного листа з відміткою поштового відділення на ньому, оскільки такий спосіб виконання вимог ч.9 ст.267 КАС України не є виключним.

Дійсно, як зазначає в апеляційній скарзі заявник, закон покладає на неї обов'язок надсилання заяви рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення відповідачу, тому суд не може вимагати направлення цінного листа з описом вкладення. Але, закон вимагає надати докази надсилання не лише рекомендованого листа з повідомленням, а докази надсилання саме цієї заяви. При цьому, в тексті указаної норми не зазначається, що таким доказом має бути саме опис вкладення до цінного листа з відміткою поштового відділення на ньому, як це передбачається п. 61 Правил надання послуг поштового зв'язку.

Судова практика свідчить про те, що такий спосіб доведення зазначених обставин є поширеним (наприклад, ухвали ВАС України від 27.03.2014 року в справі №2а-2731/11/2670, від 22.03.2016 року в справі № 800/52603/15 та інші). На таку практику були орієнтовані суди інформаційним листом Вищого адміністративного суду 16.11.2011р. N2091/11/13-11, направленого на адресу голів суддів апеляційних судів на підставі пункту 4 частини першої статті 32 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", яка передбачає, що Вищий спеціалізований суд вивчає та узагальнює судову практику; надає методичну допомогу судам нижчого рівня з метою однакового застосування норм Конституції та законів України у судовій практиці на основі її узагальнення та аналізу судової статистики; дає спеціалізованим судам нижчого рівня рекомендаційні роз'яснення з питань застосування законодавства щодо вирішення справ відповідної судової спеціалізації. Разом з тим, заявником може бути надано будь-який інший доказ, зокрема, письмове підтвердження відповідача (розписка, штамп про отримання, тощо), або третіх осіб про отримання заяви та доданих до неї документів, оскільки закон не обмежує заявника дотриманням обов'язкової форми такого доказу.

ЄСПЛ в своєму рішенні у справі "Реквений проти Угорщини" (Rekvenyi v. Hungary) (GC), N 25390/94, п. 34, ECHR 1999-ІІІ) нагадує, що однією з вимог, яка випливає з вислову "передбачене законом", є передбачуваність заходу, про який ідеться. Жодна норма не може вважатися "законом", якщо вона не сформульована з точністю, достатньою для того, щоб надати змогу громадянинові регулювати свою поведінку: він має бути спроможним - якщо потрібно, після відповідної консультації - передбачити такою мірою, наскільки це є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть випливати з його дій. Ці наслідки не повинні бути передбачуваними з абсолютною певністю: досвід показує, що цього неможливо досягти. У той час, як певність у праві є вельми бажаною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а право має йти в ногу з обставинами, що змінюються. Відповідно до цього більшість законів з необхідністю укладаються в термінах, які більшою чи меншою мірою є нечіткими, а їхнє тлумачення і застосування є питаннями практики (див., наприклад, рішення у справі "Реквений проти Угорщини" (Rekvenyi V. Hungary) (GC), N 25390/94, п. 34, ECHR 1999-ІІІ).

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції мав підстави для повернення заяви, поданої в порядку ст.267 КАС України, заявнику через недотримання ним вимог щодо надання належного доказу на підтвердження направлення заяви відповідачу.

Що стосується доводів заявника апеляційної скарги відносно неправильного встановлення судом першої інстанції обставин щодо дотримання строку подання заяви в порядку ст.267 КАС України, колегія суддів погоджується з тим, що такий строк заявником порушено не було, оскільки заяву до суду першої інстанції було відправлено в межах зазначеного строку - 26.12.2016 року, про що свідчить інформація про наявність та стан пересилання поштового відправлення за штриховим ідентифікатором 014, отримана апеляційним судом з офіційного сайту підприємства "Укрпошта", що підтверджує доводи скаржника.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо пропущення процесуального строку є хибними та не відповідають дійним обставинам справи. Однак, відсутність такої підстави не впливає на правильність рішення суду про повернення заяви заявнику, оскільки достатньою є невідповідність заяви вимогам абз.14 ч.9 ст.267 КАС України.

Щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, слід зазначити, що відповідно до п.4 ч.1 ст.202 КАС України, порушення норм матеріального або процесуального права є підставою для скасування судового рішення тільки у разі, якщо воно призвело до неправильного вирішення справи або питання. Відповідно до ч.2 ст.200 КАС України, не може бути скасовано правильне по суті рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Стосовно доводів заявника апеляційної скарги щодо відмови у доступі до правосуддя, порушенні її права на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки рішення суду першої інстанції не є остаточним, прийнято у процесуальний спосіб та може бути оскарженим.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції вірно встановив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм процесуального права, які могли б бути підставою скасування судового рішення, тому ухвалу суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст.ст.200, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 січня 2017 року у справі №804/9223/15 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко