Справа № 826/14283/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

10 квітня 2017 року № 826/14283/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянув у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними дій та скасування рішень.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Окружного адміністративного суду міста Києва (також далі - суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач) до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - відповідач) про:

- визнання протиправними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лозової А.І. щодо прийняття 28.04.2016 року постанови ВП №11592751 про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 68962,46 доларів США та 24440,86 грн. (далі - постанова про стягнення виконавчого збору), скасування постанови про стягнення виконавчого збору.

В обґрунтування позову зазначено, що заявлені вимоги підлягають задоволенню, оскільки протиправними діями та рішеннями відповідача порушено права позивача, які мають бути відновлені шляхом прийняття вмотивованого судового рішення.

Відповідною ухвалою суду відкрито провадження в адміністративній справі №826/14283/16 (далі - справа), яку призначено до розгляду у судовому засіданні.

У відповідному судовому засіданні представником позивача надано суду письмову заяву про збільшення розміру позовних вимог, а саме про:

- визнання протиправними дій державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві Лозової А.І. щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору;

- скасування постанови про стягнення виконавчого збору;

- скасування постанови від 04.05.2016 року ВП №50997504 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (далі - постанова про арешт майна);

- скасування постанови від 23.08.2016 року ВП №50997504 про арешт коштів боржника (далі - постанова про арешт коштів). Вказану заяву судом, згідно зі ст. 137 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи для врахування при прийнятті у справі судового рішення по суті.

Під час переходу до розгляду справи по суті представник позивача підтримала позов та просила задовольнити його повністю з підстав, зазначених у ньому та наданих на його обґрунтування доказах.

Представник відповідача у відповідне судове засідання не прибув, хоча про дату, час та місце судового розгляду справи сторона відповідача повідомлена належним чином, заява про розгляд справи за відсутності представника відповідача до суду не надійшла.

Враховуючи викладене та зважаючи на достатність наявних у матеріалах справи доказів для розгляду та вирішення справи по суті, у відповідному судовому засіданні судом, згідно з ч.ч. 4, 6 ст. 128 КАС України, прийнято рішення про подальший розгляд та вирішення справи у порядку письмового провадження.

Оцінивши у порядку письмового провадження належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні, суд -

ВСТАНОВИВ:

26.02.2009 року державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову ВП №11592751 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого напису №89, виданого 12.01.2009 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ЗАТ «Перший Український Міжнародний банк» 689624,52 доларів США, 244408,55 грн. Постановою встановлено боржнику, яким є ОСОБА_1, строк для добровільного виконання - до 06.03.2009 року.

23.06.2009 року державним виконавцем підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про зупинення виконавчого провадження ВП №11592751.

В подальшому, а саме 28.04.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про поновлення виконавчого провадження ВП №11592751.

У той же день вказаним виконавцем у виконавчому провадженні ВП №11592751 прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, а також постанову про стягнення виконавчого збору, якою постановлено стягнути з ОСОБА_1 виконавчий збір у розмірі 68962,46 доларів США та 24440,86 грн.

З метою примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору, 04.05.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №50997504 та постанову про арешт майна, якою накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1, у межах суми звернення стягнення - 1762294,85 грн.

Крім того, у межах виконавчого провадження ВП №50997504 головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві 23.08.2016 року прийнято постанову про арешт коштів, якою накладено арешт на кошти та цінності, що містяться на всіх рахунках та вкладах ОСОБА_1, у тому числі тих, які будуть відкриті після прийняття постанови про арешт коштів боржника.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Нормативно-правовим актом, яким було врегульовано умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на час виникнення спірних правовідносин був Закон України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року №606-XIV (далі - Закон), оскільки Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року №1404-VIII набрав чинності 05.10.2016 року, тобто після прийняття оскаржуваних постанов.

Згідно зі ст. 1, ч. 1 ст. 2 Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.

Частиною 1 ст. 6 Закону передбачено гарантії прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні, зокрема державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1, п. 4 ч. 2 ст. 17 Закону, примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, визначених цим Законом.

Відповідно до цього Закону підлягають виконанню державною виконавчою службою такі виконавчі документи: виконавчі написи нотаріусів.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5 ст. 25 Закону, державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Частиною 1 ст. 27 Закону передбачено, що у разі ненадання боржником у строки, встановлені ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Поряд з цим, відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону, у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений ч. 2 ст.25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону, копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження), що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до ст. 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

З аналізу викладених норм вбачається, що виконавчий збір може бути стягнуто з боржника у разі невиконання ним рішення майнового характеру у строк, встановлений для самостійного його виконання.

Водночас, необхідним також є повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження та встановлення строку для самостійного виконання рішення, шляхом надіслання рекомендованим листом із повідомленням про вручення постанови про відкриття виконавчого провадження та зобов'язання його виконати рішення у встановлений законодавством строк.

Отже, підставою для прийняття державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору є невиконання боржником рішення у строк, встановлений постановою про відкриття виконавчого провадження, за умови обізнаності боржника про таку постанову та про строк, у який він може добровільно виконати таке рішення.

З урахуванням викладеного, важливим є з'ясування факту направлення відповідачем боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження, у який зазначено про необхідність виконання у добровільному порядку рішення у встановлений ст. 25 Закону строк.

Враховуючи викладене суд зауважує, що з наявних у матеріалах справи доказів неможливо встановити чи направлялася копія постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №11592751 боржнику.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем у ході судового розгляду справи на неодноразову вимогу суду, у тому числі на судовий запит, не надано будь-яких документів виконавчого провадження ВП №11592751, у тому числі й тих, які б підтвердили дотримання відповідачем порядку направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження ВП №11592751, а також вчинення відповідачем дій, спрямованих на примусове виконання виконавчого напису.

Суд звертає увагу на позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 28.01.2015 року №3-217гс14 та від 06.07.2015 року №6-785цс15, згідно з якою, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є тією достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 244-2 КАС України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, підсумовуючи викладене суд приходить до висновку про безпідставність прийняття постанови про стягнення виконавчого збору.

Встановлений у судовому порядку факт протиправності прийняття постанови про стягнення виконавчого збору, у свою чергу, є підставою для визнання протиправним прийняття постанов про арешт майна та коштів боржника у межах виконавчого провадження ВП №50997504, відкритого з метою примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору.

Отже, заявлені позивачем вимоги про скасування постанови про стягнення виконавчого збору, постанови про арешт майна та постанови про арешт коштів є такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, заявлена позивачем вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо прийняття постанови про стягнення виконавчого збору є такою, що не підлягає задоволенню, оскільки її задоволення не призведе до відновлення порушених прав позивача. До того ж, постанова про стягнення виконавчого збору, яка є результатом протиправних дій відповідача, визнана судом такою що підлягає скасуванню як така, що складена безпідставно.

Водночас, як вбачається зі змісту постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 7, акт суб'єкта владних повноважень може бути скасовано тільки у разі визнання його протиправним, тобто таким, що порушує права та законні інтереси особи, оскільки, скасування такого акта є способом захисту порушеного права, який застосовується у разі, коли спірний акт не породжує жодних правових наслідків від моменту його прийняття.

Відповідно до ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 69, ч.ч. 1, 2, 6 ст. 71 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 72 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

Із системного аналізу викладених положень та обставин вбачається, що позов ОСОБА_1 до Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві про визнання протиправними дій та скасування рішень є таким, що підлягає частковому задоволенню.

Згідно з ч. 3 ст. 94 КАС України, якщо адміністративний позов задоволено частково, судові витрати, здійснені позивачем, присуджуються йому відповідно до задоволених вимог, а відповідачу - відповідно до тієї частини вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

На підставі викладеного вище, керуючись ст.ст. 69-71, 86, 94, 128, 158-163, 167, 181 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову про стягнення з боржника виконавчого збору від 28.04.2016 року ВП №11592751, прийняту державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

3. Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 04.05.2016 року ВП №50997504, прийняту головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

4. Визнати протиправною та скасувати постанову про арешт коштів боржника від 23.08.2016 року ВП №50997504, прийняту головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

5. Позов в іншій частині залишити без задоволення.

6. Присудити на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) здійснений нею судовий збір у розмірі 6338,80 грн. (шість тисяч триста тридцять вісім гривень вісімдесят копійок) за рахунок бюджетних асигнувань Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Копії постанови направити (вручити) сторонам (їх уповноваженим представникам) у порядку та строки, встановлені ст. 167 КАС України.

Згідно зі ст.ст. 185, 186 КАС України, постанова може бути оскаржена шляхом подання до Київського апеляційного адміністративного суду через Окружний адміністративний суд міста Києва апеляційної скарги протягом десяти днів із дня отримання копії постанови. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Київського апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до ст. 254 КАС України, постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.І. Келеберда