Справа № 2а-36/08
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 квітня 2017 року м. Київ К/800/5908/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - Смоковича М.І.,

суддів: Калашнікової О.В., Стрелець Т.Г.,

розглянувши у порядку письмового провадження в касаційній інстанції адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1, правонаступником якого є ОСОБА_2 до виконавчого комітету Калуської міської ради, за участі третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації", Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, про визнання нечинними рішень, касаційне провадження в якій відкрито

за касаційною скаргою ОСОБА_2 на постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року,

у с т а н о в и л а :

У березні 2008 року ОСОБА_5 звернувся до суду з адміністративним позовом до виконавчого комітету Калуської міської ради, за участі третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОКП "Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації", Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області, про визнання нечинними рішень.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав що він був власником квартири АДРЕСА_1 на основі свідоцтва про право власності на житло, виданого виконавчим комітетом Калуської міської ради від 07 квітня 1997 року.

На даний час спадкоємцем даної квартири є ОСОБА_2.

Даний будинок складався з двох квартир.

Власником другої квартири являється ОСОБА_3, яка 16 травня 2005 року купила дану квартиру в ОСОБА_4. В цьому будинку є підсобні приміщення. Оскільки вони обоє були власниками, то мали вільний доступ до підсобних приміщень, тобто підвалу. Однак ОСОБА_3 перешкоджає позивачу користуватися частиною підвального приміщення, яке знаходиться під її квартирою, який ОСОБА_3 закрила, змінивши цільове призначення квартири та переобладнавши її частину під аптеку.

Після неодноразових звернень її та батька до відповідачки про припинення даних дій вона дізналась, що є ряд рішень Калуського міськвиконкому, якими дано дозвіл на переобладнання даної квартири, видано свідоцтво на право власності на кіоск та часткове перепланування окремим входів у підвал та на горище будинку. Під час слухання справи в суді у 2008 році дізналася ще про інших два рішення, згідно яких виконавчим комітетом Калуської міської ради було затверджено та прийнято в експлуатацію аптеку по АДРЕСА_2 та видано свідоцтво на право власності, загальною площею 56,4 кв.м.

Просить визнати нечинними рішення Калуської міської ради від 26 жовтня 2004 року №517 «Про часткове перепланування квартири АДРЕСА_2 та влаштування окремих входів у підвал та на горище», «Про проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням мансарди, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск» № 274 від 07 червня 2005 року, «Про прийняття в експлуатацію аптечного кіоску на АДРЕСА_2», № 463 від 20 вересня 2005 року, «Про реконструкцію аптечного кіоску та підвальних приміщень на АДРЕСА_2 під аптеку» № 337 від 05 вересня 2006 року, а також рішення «Про прийняття в експлуатацію аптеки на АДРЕСА_2» № 335 від 17 липня 2007 року.

Під час розгляду справи позивач доповнила позовні вимоги та окрім того просить визнати недійсними дозвіл на виконання будівельних робіт № 73 від 10 серпня 2005 року, актів Державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію об'єкта від 12 вересня 2005 року та від 05 липня 2007 року, визнання недійсним свідоцтва про право власності на аптечний кіоск від 06 жовтня 2005 року, від 02 серпня 2007 року; технічних паспортів від 19 грудня 2006 року, від 27 липня 2011 року, від 16 травня 2012 року, визнання недійсним акту обстеження санітарно-технічного стану квартири АДРЕСА_2 від 17 травня 2005 року, зобов'язати ОСОБА_3 поновити конструкції горища будинку АДРЕСА_2, ліквідувати самовільно збудовану прибудову до будинку АДРЕСА_2, не включати обладнання в аптеці, що створює шум, визнати будинку АДРЕСА_2 фактично неіснуючим і повернення 36 кв.м. підвальних приміщень у спільну власність мешканців будинку АДРЕСА_2, визнання громадського будинку АДРЕСА_2 фактично неіснуючим і повернення підвальних приміщень цього будинку у спільну власність мешканців будинку НОМЕР_1Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області постановою від 28 жовтня 2015 року у задоволенні позову відмовив повністю.

Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10 лютого 2016 року, постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року скасував, провадження у справі закрив з підстав передбачених п. 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), як таку що не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями суду ОСОБА_2 подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2015 року, ухвалу Львівський апеляційний адміністративний суд від 10 лютого 2016 року, та постановити по справі нове рішення яким позов задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі, суд апеляційної інстанції виходив із того, що справа, яка розглядається, не є адміністративною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що спір у цій справі є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів. На думку колегії суддів Вищого адміністративного суду України, такий висновок не ґрунтується на правильному застосуванні норм матеріального права з огляду на нижченаведене.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 17 КАС юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів або правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 16 травня 2005 року ОСОБА_3, придбавши квартиру АДРЕСА_2 звернулась з заявою до органу місцевого самоврядування про надання дозволу на реконструкцію квартири і після відповідних обстежень винесено акт про наслідки обстеження стану жилого будинку (жилого приміщення) з метою встановлення його відповідності санітарним і технічним вимогам і визнання непридатним для проживання від 17 травня 2005 року, де встановлено можливість здійснення такого перепланування.

Відповідно до частини другої статті31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виконавчим комітетом Калуської міської ради прийнято рішення від 07 червня 2005 року № 274 «Про проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням мансарди, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск».

Зокрема, вказаним рішенням затверджено акт обстеження санітарно-технічного стану квартири АДРЕСА_2 надано дозвіл підприємцю ОСОБА_3 на переобладнання в нежитлову частини квартири АДРЕСА_2 площею 20,12 кв.м.; доручено Калуській дільниці ОБТІ зареєструвати частину квартири АДРЕСА_2 площею 20,12 кв.м. як нежитловий фонд. Окрім того, рішенням надано дозвіл підприємцю ОСОБА_3 на проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням мансарди, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск згідно встановлених черг реконструкції.

Статтею 152 Житлового кодексу України передбачена можливість переобладнання і перепланування жилого будинку (квартири), що належить громадянинові на праві приватної власності, які провадяться з дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів.

Системний аналіз наведених норм дає підстави вважати, що власник квартири обмежений щодо можливості використовувати житлове приміщення для промислового виробництва. Водночас він має право на свій розсуд здійснювати в ній ремонт, змінювати її вигляд та призначення, але за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку

Тобто, виконавчі органи сільських, селищних, міських рад вправі вирішувати питання переведення житлових приміщень (квартир), що належать на праві власності юридичним або фізичним особам, у нежитлові за умови, що проведені зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку.

Рішенням виконавчого комітету Калуської міської ради від 20. Вересня 2005 року № 463 затверджено акт державної приймальної комісії від 12 вересня 2005 року з прийняттям в експлуатацію аптечного кіоску на АДРЕСА_2 та оформлено право власності на аптечний кіоск загальною площею 20,12 кв.м. на АДРЕСА_2 за підприємцем ОСОБА_3 в цілому. Івано-Франківському ОБТІ доручено зареєструвати право власності на аптечний кіоск на АДРЕСА_2 та видати свідоцтво про право власності відповідно до цього рішення.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, на підставі оскаржуваних рішень виконавчого комітету Калуської міської ради від 07 червня 2005 року № 274 «Про проектно-вишукувальні роботи для реконструкції квартири АДРЕСА_2 з влаштуванням масандри, покращенням головного фасаду та переобладнанням частини квартири під аптечний кіоск»; від 20 вересня 2005 року № 463 «Про прийняття в експлуатацію аптечного кіоску по АДРЕСА_2»; від 26 жовтня 2004 року № 517 «Про часткове перепланування квартири АДРЕСА_2 та влаштування окремих входів у підвал та на горище»; від 05 вересня 2006 року № 337 «Про реконструкцію аптечного кіоску та підвальних приміщень на АДРЕСА_2»; від 17 липня 2007 року №335 «Про прийняття в експлуатацію аптеки на АДРЕСА_2» ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності на приміщення. Крім того, як встановлено в судовому засіданні кожне наступне рішення приймалося на виконання попереднього рішення, оскаржувані рішення, які є актом індивідуальної дії, вичерпали свою юридичну силу після їх реалізації, а саме: після одержання власником майна документів, що посвідчують право власності.

Отже, у справі, що розглядається, предметом спору є фактично переобладнання та реконструкція квартири АДРЕСА_2 та спір щодо права користування горищем та підвальними приміщеннями цього будинку.

Проте зазначені обставини залишилися поза увагою суду першої інстанції, хоча вони мають істотне значення для вирішення питання щодо можливості розгляду справи за правилами, встановленими КАС.

Враховуючи наведене, позов, предметом якого є рішення органу місцевого самоврядування щодо передачі у власність майна, тобто ненормативний акт, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що даний спір не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, колегія суддів вважає, що в цьому випадку судом першої інстанції не вірно застосовано статтю 6 Конвенції стосовно «суду, встановленого законом». Беручи до уваги те, що визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін, суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні частини першої статті 6 Конвенції.

За приписами статті 15 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, якщо провадження за позовною заявою, яку не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства було помилково відкрито, суд закриває провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 157 Кодексу адміністративного судочинства України.

Тому суд апеляційної інстанції прийшов до обґрунтованого висновку щодо скасування постанови суду першої інстанції та закриття провадження у справі.

Доводи, які містяться в касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції та обставин справи не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 224 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

З огляду на викладене, висновки суду апеляційної інстанції є правильними, обґрунтованими, відповідають нормам матеріального та процесуального права, підстави для скасування чи зміни оскаржуваного судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 157, 222, 223, 224, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 10 лютого 2016 року у цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копії сторонам у справі та оскарженню не підлягає.

Головуючий М.І. Смокович

Судді О.В. Калашнікова

Т.Г. Стрелець