Справа № 815/4924/16
Суддя: Джабурія О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/4924/16

Категорія: 12.2 Головуючий в 1 інстанції: Бжассо Н. В.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Джабурія О.В.

суддів Вербицької Н.В.

ОСОБА_1

при секретарі - Філімович І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної служби України з питань праці на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Державної служби України з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу,

ВСТАНОВИВ :

ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з питань праці, за результатом розгляду якого позивач просить суд визнати протиправним та скасувати наказ від 20.09.2016 року № 4-к голови комісії з реорганізації Держгірпромнагляду України, судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив наступне.

ОСОБА_2 раніше займав посаду начальника Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області.

Наказом від 20.09.2016 року № 4-к голови комісії з реорганізації Держгірпромнагляду України було припинено державну службу позивача, у зв'язку із вчиненням систематичного дисциплінарного проступку, а саме за прогули без поважних причин, згідно підпункту 4 пункту 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» шляхом звільнення з посади начальника Територіального управління Держгіпромнагляду в Одеській області 20 вересня 2016 року. Підставами для винесення зазначеного наказу було визначено лист Міністра енергетики та вугільної промисловості України від 23.07.2014 року № 01/16-133П; лист ОСОБА_2 від 12.08.2016 року; табелі обліку використання робочого часу за жовтень-грудень 2015 року, січень-вересень 2016 року; акти про відсутність на робочому місті.

На думку позивача, наказ № 4-к було винесено з порушенням вимог чинного законодавства, у звязку з чим він підлягає визнанню неправомірним та скасуванню.

Позивач зазначає, що у травні 2015 року відбулися зміни в керівництві Держгірпромнагляду України - на посаду першого заступника голови (який фактично виконує обов'язки голови) було призначено ОСОБА_3. Після призначення на вказану посаду нового керівника, позивача було викликано до Держгірпромнагляду України для проведення співбесіди, з якої позивач дізнався про те, що подальше займання ним посади начальника територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області можливе за умови його участі в корупційних схемах нового керівництва. З урахуванням відмови позивача від участі у вказаних корупційних схемах та прийняття протиправного рішення відповідачем про звільнення позивача з будь-яких інших підстав, окрім передбачених ст.38 КЗпПУ (за власним бажанням), відносно ОСОБА_2, з надуманих підстав, було розпочато службове розслідування та відсторонено його від займаної посади.

Позивач зазначає, що наказом від 24.07.2015 року № 42 першого заступника голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України було утворено комісію для проведення службового розслідування відносно ОСОБА_2 Наказом від 27.07.2015 року № 44 першого заступника голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України позивача було відсторонено від виконання повноважень начальника Територіального управління Держгірпромнагляду в Одеській області.

Наказом від 15.10.2015 року № 254-к першого заступника голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України за результатами службової перевірки ОСОБА_2 було оголошено догану та позбавлено преміювання.

Зазначений наказ від 15.10.2015 року № 254-к позивачем оскаржено, справа № 815/6552/15. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року адміністративний позов ОСОБА_2В задоволено повністю. Ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду апеляційна скарга Державної служби України з питань праці залишена без задоволення, постанова Одеського окружного адміністративного суду від 29 листопада 2016 року залишена без змін. Судове рішення набрало законної сили.

На думку позивача, з метою подальшого створення йому штучних умов для неможливості виконувати свої посадові обов'язки було розпочато друге службове розслідування та повторно відсторонено позивача від займаної посади.

Так, наказом від 07.10.2015 року № 84 першого заступника голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України повторно утворено комісію для проведення службового розслідування відносно ОСОБА_2. Наказом від 07.10.2015 року № 85 першого заступника голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України ОСОБА_2 повторно відсторонено від виконання повноважень начальника Територіального управління Держгірпромнагляду в Одеській ласті.

Накази від 07.10.2015 року № 84 та № 85 позивачем оскаржені до суду. Позивач зазначає, що постановою Одеського окружного адміністративного суду від 26.02.2016 року залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року по справі № 815/6069/15, зазначені накази визнані протиправними та скасовані.

Позивач, вважаючи що відповідачем були створені штучні умови для недопущення виконання ним своїх посадових обов'язків, та не маючи бажання працювати на посаді начальника Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області без виконання будь-яких функціональних обов'язків та отримання заробітної плати, у жовтні 2015 року прийняв рішення про звільнення за власним бажанням.

02.10.2015 року позивачем подано заяву про звільнення на підставі ст.38 КЗпП України. Заяву подано у повній відповідності до вимог чинного законодавства та адресовано: Державній службі гірничого нагляду та промислової безпеки України та територіальному управлінню Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України в Одеській області, будь-якої офіційної відповіді на вказану заяву позивач не отримав.

На думку позивача, винесення наказу від 20.09.2016 року № 4-к про його звільнення за, нібито, прогули є незаконним, оскільки у жовтні 2015 року позивач повинен був бути звільнений за власним бажанням.

Крім того, позивач вказує, що його звільнення повинно було відбуватися за наявності відповідного погодження від Міністра енергетики та вугільної промисловості України та Голови Одеської обласної державної адміністрації.

Також, позивач вказує на те, що складання актів та табелів відносно нього було неможливим, оскільки відповідач не визначив нове робоче місце позивача та його функціональні обовязки.

Позивач, представник позивача під час судового розгляду справи позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в адміністративному позові та просив задовольнити їх. Додатково суду пояснив, що у листопаді 2015 року на адресу позивача, була направлена трудова книжка, та з січня 2016 року позивач працює в іншому місці.

Представник відповідача під час судового розгляду справи заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки на думку представника відповідача оскаржуваний наказ прийнято в межах та на підставі повноважень визначених законодавством.

У судовому засіданні, 19.12.2016 року судом допитаний свідок, співробітник Держпраці України, ОСОБА_4, який підтвердив зазначені в адміністративному позові обставини, а саме, що позивач подавав заяву про звільнення за власним бажанням, тому саме свідок виконував тимчасово обовязки начальника. Свідок також підтвердив обставини здачі позивачем службового посвідчення, відсутність у позивача робочого місця та функціональних обовязків. Акти про відсутність, які підписані самим свідком робилися на вимогу керівництва.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року позов задоволено. Визнано протиправним та скасовано наказ від 20.09.2016 року № 4-к голови комісії з реорганізації Держгірпромнагляду.

Державна служба України з питань праці звернулася до суду з апеляційною скаргою на вказану постанову, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що 02.10.2015 року ОСОБА_2 звернувся із заявою до Керівника Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України, згідно якої позивач зазначив, що розриває трудовий договір, який існує між ним та Державною службою гірничого нагляду та промислової безпеки України, як роботодавцем в порядку, визначеному ст.38 КЗпП України та просить здійснити усі необхідні дії з боку роботодавця, повязані із звільненням позивача з посади за власним бажанням.

Зазначену заяву керівник Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України отримав 05.10.2015 року, про що свідчить поштове повідомлення, наявне в матеріалах справи.

19.10.2015 року позивач згідно заяви, що зареєстрована в Державній службі гірничого нагляду та промислової безпеки України за вх.№578В, повернув службове посвідчення № 355, видане 14.02.2014 року.

Відповідно до листа Держпраці України № 568/1/11-зв-16, відповідач повідомив позивача про те, що після отримання відповідних погоджень щодо його звільнення від Міністра енергетики та вугільної промисловості України та Голови Одеської обласної адміністрації, його буде звільнено з посади начальника Територіального управління Держгірпромнагляду в Одеській області. Додатково відповідач повідомив, що наказом Держгірпромнагляду України від 09.03.2016 року № 2 розпорядження Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 130-р було оголошене та припинено виконання повноважень ОСОБА_3, як першого заступника Голови Державної служби гірничого нагляду та промислової безпеки України 09.03.2016 року.

Відповідно до листа голови обласної державної адміністрації № 1410/02-41/01/1228 від 22.03.2016 року, обласна державна адміністрація не погоджує звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області згідно з пунктом 4 статті 40 КЗпП, за прогул.

Відповідно до листа від 21.06.2016 року Голови обласної державної адміністрації № 3696/02-41/01/2967, обласна державна адміністрація погодила звільнення ОСОБА_2 з посади начальника Територіального управління Держгірпромнагляду України в Одеській області.

Згідно листа від 23.07.2014 року ОСОБА_5 енергетики та вугільної промисловості України № 01/16-133П, ОСОБА_5 енергетики та вугільної промисловості України погоджує звільнення з посади начальника територіального управління Держгірпромнагляду в Одеській області та призначення на цю посаду ОСОБА_6.

З доповідної записки ОСОБА_7, головного спеціаліста з питань управління персоналом від 17.07.2015 року та в.о. начальника теруправління Держгірпромнагляду в Одеській області ОСОБА_4 від 31.07.2015 року, вбачається, що ним видана ОСОБА_2 трудову книжку 17.07.2015 року.

Відповідно до листа від 23.10.2015 року № 2232/01, територіальне управління Держгірпромнагляду України в Одеській області повідомило позивача, що у звязку з тим, що наказ про його звільнення видає Державна служба гірничого нагляду та промислової безпеки України, розрахунок належних сум для виплати за два останні місяця здійснені станом на дату поданої заяви: вересень 3837,96, жовтень 1580,01.

Відповідно до наказу № 4-к від 20.09.2016 року «Про звільнення ОСОБА_2В.», відповідно до пп.12 п.2 ст.65 та п.5 ст.66 Закону України «Про державну службу», припинено ОСОБА_2 державну службу у звязку із вчиненням систематичного дисциплінарного проступку, а саме: за прогули без поважних причин, згідно пп.4 п.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» шляхом звільнення з посади начальника Територіального управління Держгурпромнагляду в Одеській області 20.09.2016 року. Підстави: лист Міністра енергетики та вугільної промисловості України від 23.07.2014 року № 01/16-133П, лист ОСОБА_2 від 12.08.2016 року, табелі обліку використання робочого часу за жовтень-грудень 2015 року, січень-вересень 2016 року, акти про відсутність на робочому місці за жовтень 2015 року вересень 2016 року.

Представником відповідача надано до суду першої інстанції акти, складені співробітниками Територіального управління Держгірпромнагляду України, згідно яких вбачається відсутність позивача на робочому місці з жовтня по грудень 2015 року та з січня по вересень 2016 року.

Також, представником відповідача надано табелі обліку використання робочого часу з яких вбачається, що позивач з жовтня 2015 по вересень 2016 не зявлявся на роботі з незясованих причин.

Позивач не погодився з наведеним наказом та оскаржив його до суду. З'ясувавши обставини справи, дослідивши докази на їх підтвердження, суд першої інстанції дійшов до висновку про задоволення адміністративного позову.

Відповідно до вимог ч.3 ст.2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій, чи бездіяльності субєктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед Законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Вимогами ч.1 ст.2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших субєктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Згідно з вимогами ч.2 ст.2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність субєктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень.

Відповідно до вимог ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до положень ч.1 ст.7 Закону України «Про державну службу», державний службовець має право, у тому числі, на повагу до своєї особистості, честі та гідності, справедливе і шанобливе ставлення з боку керівників, колег та інших осіб; чітке визначення посадових обовязків; оплату праці залежно від займаної посади, результатів службової діяльності, стажу державної служби та рангу;відпустки, соціальне та пенсійне забезпечення відповідно до закону; оскарження в установленому законом порядку рішень про накладення дисциплінарного стягнення, звільнення з посади державної служби, а також висновку, що містить негативну оцінку за результатами оцінювання його службової діяльності.

Статтею 8 Закону України «Про державну службу» передбачено, що державний службовець зобовязаний, у тому числі, сумлінно і професійно виконувати свої посадові обовязки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.83 Закону України «Про державну службу України», державна служба припиняється: у разі втрати права на державну службу або його обмеження (стаття 84 цього Закону);у разі закінчення строку призначення на посаду державної служби (стаття 85 цього Закону);за ініціативою державного службовця або за угодою сторін (стаття 86 цього Закону);за ініціативою субєкта призначення (стаття 87 цього Закону); у разі настання обставин, що склалися незалежно від волі сторін (стаття 88 цього Закону);у разі незгоди державного службовця на проходження державної служби у звязку із зміною її істотних умов (стаття 43 цього Закону);у разі досягнення державним службовцем 65-річного віку, якщо інше не передбачено законом;у разі застосування заборони, передбаченої Законом України «Про очищення влади».

Приписами ч.1 ст.87 Закону України «Про державну службу» встановлено, що підставами для припинення державної служби за ініціативою субєкта призначення є: скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі;встановлення невідповідності державного службовця займаній посаді протягом строку випробування;отримання державним службовцем двох підряд негативних оцінок за результатами оцінювання службової діяльності;вчинення державним службовцем дисциплінарного проступку, який передбачає звільнення.

Відповідно до положень ст. 65 Закону України «Про державну службу», підставою для притягнення державного службовця до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку, тобто протиправної винної дії або бездіяльності чи прийняття рішення, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні державним службовцем своїх посадових обовязків та інших вимог, встановлених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами, за яке до нього може бути застосоване дисциплінарне стягнення.

Дисциплінарними проступками є: 1) порушення Присяги державного службовця; 2) порушення правил етичної поведінки державних службовців; 3) вияв неповаги до держави, державних символів України, Українського народу; 4) дії, що шкодять авторитету державної служби; 5) невиконання або неналежне виконання посадових обовязків, актів органів державної влади, наказів (розпоряджень) та доручень керівників, прийнятих у межах їхніх повноважень; 6) недотримання правил внутрішнього службового розпорядку; 7) перевищення службових повноважень, якщо воно не містить складу злочину або адміністративного правопорушення; 8) невиконання вимог щодо політичної неупередженості державного службовця; 9) використання повноважень в особистих (приватних) інтересах або в неправомірних особистих інтересах інших осіб; 10) подання під час вступу на державну службу недостовірної інформації про обставини, що перешкоджають реалізації права на державну службу, а також неподання необхідної інформації про такі обставини, що виникли під час проходження служби; 11) неповідомлення керівнику державної служби про виникнення відносин прямої підпорядкованості між державним службовцем та близькими особами у 15-денний строк з дня їх виникнення; 12) прогул державного службовця (у тому числі відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин; 13) поява державного службовця на службі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного спяніння; 14) прийняття державним службовцем необґрунтованого рішення, що спричинило порушення цілісності державного або комунального майна, незаконне їх використання або інше заподіяння шкоди державному чи комунальному майну, якщо такі дії не містять складу злочину або адміністративного правопорушення.

Державний службовець не може бути притягнутий до дисциплінарної відповідальності, якщо минуло шість місяців з дня, коли керівник державної служби дізнався або мав дізнатися про вчинення дисциплінарного проступку, не враховуючи час тимчасової непрацездатності державного службовця чи перебування його у відпустці, або якщо минув один рік після його вчинення.

Приписами ч.1, ч.5, ч.6 ст.66 Закону України «Про державну службу», до державних службовців застосовується один із таких видів дисциплінарного стягнення: 1) зауваження; 2) догана; 3) попередження про неповну службову відповідність; 4) звільнення з посади державної служби.

Звільнення з посади державної служби є винятковим видом дисциплінарного стягнення і може бути застосоване лише у разі вчинення дисциплінарних проступків, передбачених пунктами 1, 3, 7, 9-11, 13, 14 частини другої статті 65 цього Закону, а також вчинення систематично (повторно протягом року) дисциплінарного проступку, передбаченого пунктом 12 частини другої статті 65 цього Закону.

Дисциплінарні стягнення, передбачені пунктами 2-4 частини першої цієї статті, накладаються виключно за пропозицією Комісії, поданням дисциплінарної комісії.

Відповідно до вимог ст.68 Закону України «Про державну службу України», дисциплінарні стягнення накладаються (застосовуються): 1) на державних службовців, які займають посади державної служби категорії «А»: зауваження - субєктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - субєктом призначення з урахуванням пропозиції Комісії; 2) на державних службовців, які займають посади державної служби категорій «Б» і «В»:зауваження - субєктом призначення; інші види дисциплінарних стягнень - субєктом призначення за поданням дисциплінарної комісії.

Відповідно до вимог ч.ч. 10, 11 ст.69 Закону України «Про Державну службу», результатом розгляду дисциплінарної справи є пропозиція Комісії або подання дисциплінарної комісії, які мають рекомендаційний характер для субєкта призначення.

Субєкт призначення протягом 10 календарних днів зобовязаний прийняти рішення на підставі пропозиції Комісії або подання дисциплінарної комісії або надати вмотивовану відмову протягом цього строку.

Враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідачем грубо порушено порядок звільнення позивача з державної служби, оскільки відповідачем не надано суду подання дисциплінарної комісії про звільнення ОСОБА_2.

Згідно положень Закону, прогул включає відсутність на службі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин. Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач не перебував на службі з жовтня 2015 року по вересень 2016 року, тобто на протязі 11 місяців позивач не зявлявся на службі, проте відповідачем жодних заходів, окрім складання актів, застосовано з цього приводу не було. Як вбачається з положень Закону України «Про державну службу», звільнення через прогул може бути застосоване у випадку вчинення систематично (повторно протягом року) прогулу, відповідачем зазначене положення Закону не приймалося до уваги протягом майже одного року.

Відповідно до вимог ст.30 Закону України «Про державну службу» (в редакції чинній станом на 02.10.2015 року), крім загальних підстав, передбачених Кодексом законів про працю України, державна служба припиняється у разі: 1) порушення умов реалізації права на державну службу (стаття 4 цього Закону); 2) недотримання пов'язаних із проходженням державної служби вимог, передбачених статтями 16 і 16-1 цього Закону; 3) досягнення державним службовцем граничного віку проходження державної служби (стаття 23 цього Закону); 4) відставки державних службовців, які займають посади першої або другої категорії (стаття 31 цього Закону); 5) виявлення або виникнення обставин, що перешкоджають перебуванню державного службовця на державній службі (стаття 12 цього Закону); 6) відмови державного службовця від прийняття або порушення Присяги, передбаченої статтею 17 цього Закону.

Згідно положень ст.38 КЗпПУ, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, позивач звернувся із заявою до Держгірпромнагляду України про звільнення за власним бажанням 02.10.2016 року.

Згідно актів наданих відповідачем, позивач 5,6,7,9 жовтня 2015 року, з 21 по 30 жовтня 2015 року, з 01 по 13 листопада був відсутній в територіальному управлінні. Згідно акту від 19.10.2015 року вбачається, що позивач повідомив територіальне управління Держгірпромнагляду про те, що вважає себе звільненим та здав службове посвідчення.

Проте, позивача не було звільнено зі служби за власним бажанням, навпаки, працівники територіального управління Держгірпромнаглядув Одеській області продовжували складати акти про відсутність позивача на службі.

Позивачем надано до суду першої інстанції копію опису вкладення та конверту на підтвердження факту направлення позивачу територіальним управлінням Держгірпромнагляду в Одеській області, 19.10.2015 року, курєрською доставкою, трудової книжки позивача.

Як було встановлено, Державна служба з питань праці повідомила позивача 19.05.2016 року, що його буде звільнено з посади після погодження звільнення з Міністром енергетики та вугільної промисловості України та Головою Одеської обласної адміністрації. Як вбачається з оскаржуваного наказу, підставою для звільнення зазначено лист ОСОБА_5 енергетики та вугільної промисловості України від 23.07.2014 року № 01/16-133П, посилання на погодження звільнення позивача з Головою Одеської обласної адміністрації в наказу відсутнє.

Колегія суддів вважає, що зазначені в наказі підстави не є належними підставами для звільнення позивача за прогули з огляду на наступне.

ОСОБА_5 енергетики та вугільної промисловості України від 23.07.2014 року № 01/16-133П був направлений більше ніж за рік до написання 02.10.2015 року позивачем заяви про звільнення за власним бажанням та стосувався листа Держгірпромнагляду України від 21.07.2014 року № 5635/0/9.2-20а/6/14 щодо погодження звільнення ОСОБА_2 з посади начальника територіального управління Держгірпромнагляду в Одеській області та призначення на цю посаду ОСОБА_6.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що зазначений лист ОСОБА_5 енергетики та вугільної промисловості України, взагалі не стосувався звільнення позивача через прогул.

22.03.2016 року на адресу Дергірпромнагляду було направлено лист, з якого вбачається, що Голова Одеської обласна державної адміністрації не погодив звільнення позивача за прогул, проте листом від 21.06.2016 року Голова Одеської обласної державної адміністрації погодив звільнення позивача без зазначення причини такого звільнення.

Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає до уваги лист Голови Одеської обласної державної адміністрації від 21.06.2016 року № 3696/02-41/01/2967, оскільки в ньому не міститься обґрунтування щодо зміни рішення Голови Одеської обласної державної адміністрації відносно звільнення ОСОБА_2, крім того, як вбачається з наказу про звільнення позивача, зазначене погодження взагалі не було підставою для припинення державної служби ОСОБА_2

Таким чином, на підставі наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно дійшов висновку щодо задоволення адміністративного позову.

За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 10, 11, 70, 71 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що постанова підлягає скасуванню.

Відповідно до вимог ст. 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, а в адміністративних справах про протиправність рішень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення та надання відповідних доказів покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб'єкта владних повноважень обов'язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. Відповідач, який є субєктом владних повноважень, свою позицію суду не доказав та не обґрунтував її.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 195; 196; 198; 200; 205; 206; 254 КАС України, суд апеляційної інстанції,

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу Державної служби України з питань праці залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 19 грудня 2016 року без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом 20 днів.

Повний текст судового рішення виготовлений 12.04.2017 року.

Головуючий: О.В. Джабурія

Суддя: Н.В. Вербицька

Суддя: А.В. Крусян