Справа № 161/15310/16-а
Суддя: Плахтій І. Б.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/161/140/17
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 квітня 2017 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі головуючої судді Плахтій І.Б., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до департаменту соціальної політики Луцької міської ради про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної грошової допомоги як інваліду війни,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до відповідача про визнання бездіяльності протиправною та стягнення недоплаченої щорічної грошової допомоги як інваліду війни.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що він є інвалідом війни ІІ групи та має право на отримання разової грошової допомоги до 5 травня, виплата якої передбачена статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Однак, дана допомога йому виплачена у розмірі 2600 грн., що є значно меншим, ніж передбачено законом. Листом від 10.10.2016 № Р-1706/060/20-11 було повідомлено про відсутність законних підстав для виплати допомоги у збільшеному розмірі.

Просить суд, визнати відмову відповідача у виплаті разової грошової допомоги до 5 травня в повному розмірі неправомірною та зобовязати департамент соціальної політики Луцької міської ради провести перерахунок, нарахування та виплату йому разової грошової допомоги.

Ухвалою суду від 21.11.2016 відкрито скорочене провадження у справі.

У встановлений ухвалою суду від 21.11.2016 строк від відповідача до суду надійшло письмове заперечення на позовну заяву.

В письмових запереченнях департамент соціальної політики Луцької міської ради вимоги позову не визнав. Вважають, відмову у виплаті щорічної разової грошової допомоги законною, а свої дії правомірними. В задоволенні позову просили відмовити.

Ухвалою суду від 23.02.2017 ухвалено судовий розгляд справи здійснювати в порядку письмового провадження.

Наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення постанови.

Дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Соціальний захист державою осіб, які мають право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом, охоплює комплекс заходів, які здійснює держава в межах її соціально-економічних можливостей.

Згідно з частинами 1, 2 ст.8 КАС України, суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з питань захисту прав людини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом війни, ІІ групи інвалідності, що підтверджується посвідченням серії Б № 061904 від 06 липня 2016 року (а.с. 7).

Позивачу, згідно його заяви було здійснено виплату допомоги до 5 травня в розмірі 2600 гривень.

Відповідач нараховуючи разову грошову допомогу позивачу виходив із того, що відповідно до статті 13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» щорічно до 5 травня учасникам бойових дій виплачується разова грошова допомога у розмірі, який визначається Кабінетом Міністрів України в межах бюджетних призначень, встановлених законом про Державний бюджет України.

Так, постановою Кабінету Міністрів України «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» №141 від 02.03.2016 року визначено, що у 2016 році розмір виплати разової грошової допомоги до 5 травня, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань» інвалідам війни, ІІ групи становить 2600 гривень, тобто у розмірі меншому ніж це передбачено статтею 13 цього Закону.

Крім того, згідно п.26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України (в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року №79-VІІІ) встановлено, що норми і положення, серед іншого, ст.ст. 12, 13, 14, 15, 16 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообовязкового державного соціального страхування.

Проте редакцію статті 13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», викладену в Законі України від 28 грудня 2007 року № 107-VI «Про Державний бюджет України на 2008 рік та про внесення змін до деяких законодавчих актів України», Рішенням Конституційного Суду України від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008 було визнано такою, що не відповідає Конституції України і вона втратила чинність з дня ухвалення цього Рішення.

Таким чином, на час виникнення спірних відносин редакція статті 13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня інвалідам війни ІІ групи інвалідності виплачується разова грошова допомога у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, була чинною.

Отже, на час виплати позивачу у 2016 року щорічної разової грошової допомоги до 5 травня одночасно діяли стаття 13 Закону № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», згідно з якою щорічно до 5 травня інвалідам війни (ІІІ група) виплачується разова грошова допомога у розмірі семи мінімальних пенсій за віком, пункт 26 розділу VІ «Прикінцеві і перехідні положення» Бюджетного кодексу України, яким серед іншого, визначено, що ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України та Постанова Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016 року, якою визначена грошова допомога до 5 травня інвалідам війни, ІІ групи становить 2600 гривень.

За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України.

Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року № 3-рп/2012 надано тлумачення про те, що суди під час вирішення справ про соціальний захист громадян керуються, зокрема, принципом законності. Цей принцип передбачає застосування судами законів України, а також нормативно-правових актів відповідних органів державної влади, виданих на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, в тому числі нормативно-правових актів Кабінету Міністрів України, виданих у межах його компетенції на основі і на виконання Бюджетного кодексу України, закону про Державний бюджет України на відповідний рік та інших законів України.

За таких обставин, виходячи із загальних засад пріоритетності законів над підзаконними нормативними актами, суд дійшов висновку, що при вирішенні даного спору, застосуванню підлягає саме ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а не Постанова Кабінету Міністрів України № 141 від 2 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань».

Застосування до зазначених правовідносин положень Закону у редакції, яка на момент здійснення виплати пункту 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у частині регулювання розміру грошової допомоги інвалідам війни та Постанови Кабінету Міністрів України №141 від 02.03.2016, які суперечить Закону 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та змінюють розмір існуючих соціальних гарантій, є помилковим.

За таких обставин, на думку суду в спірних відносинах підлягає до застосування Закон 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», а пункт 26 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України у частині регулювання розміру грошової допомоги інвалідам війни може діяти в частині, яка не суперечить Закону 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» та не змінює розміру існуючих соціальних гарантій.

Згідно із Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» фінансове забезпечення державних соціальних гарантій здійснюється за рахунок Державного бюджету України. За умови відсутності у державному бюджеті коштів на виплату грошової допомоги учасникам бойових дій - ветеранам війни, інвалідам війни, це створює ситуацію правової невизначеності стосовно джерела коштів, з яких має виплачуватися зазначена пільга. Водночас, рішенням від 08.11.2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський Суд з прав людини констатував, що не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатись на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобовязань.

Враховуючи те, що позивач є інвалідом війни, він наділений державою певним правовим статусом, який включає в себе і право на додаткові елементи соціального захисту, зокрема право на отримання щорічної разової грошової допомоги до 5 травня. Наділивши інвалідів війни зазначеною соціальною гарантією, держава таким чином взяла на себе публічне зобовязання забезпечити належний матеріальний рівень осіб, які є ветеранами війни, тобто, між позивачем і державою встановлено певний правовий звязок у визначеній сфері життєдіяльності, який характеризується наявністю зобовязання держави забезпечити соціальний захист ветеранів війни - інвалідів війни.

Таким чином, обовязок щодо виплати громадянам щорічної разової грошової допомоги до 5 травня покладений на органи праці та соціального захисту населення. Саме орган праці та соціального захисту населення є тим органом, який безпосередньо відповідає від імені держави щодо забезпечення належних виплат конкретному громадянину, при цьому питання фінансування цих органів не є питаннями громадянина, і не впливають на його права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Суд не приймає до уваги посилання на ту обставину, що Департамент соціальної політки Луцької міської ради при виплаті одноразової грошової допомоги керувався Постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», оскільки норми даної постанови звужують обсяг встановлених Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» прав та пільг інвалідів війни, а закони України, як акти органу законодавчої влади, мають вищу юридичну силу, ніж акти Кабінету Міністрів України, як органу виконавчої влади.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що виплативши у 2016 році позивачу щорічну разову грошову допомогу до 05 травня у розмірі 2600 грн., що визначений Постановою Кабінету Міністрів України № 141 від 02 березня 2016 року «Деякі питання виплати у 2016 році разової грошової допомоги, передбаченої Законами України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» і «Про жертви нацистських переслідувань», відповідач діяв всупереч нормам закону, а тому позовні вимоги позивача підлягають до задоволення.

Керуючись ст.ст. 6, 11, 12, 69-71, 86, 94, 158-163, 183-2 Кодексу адміністративного судочинства України, на підставі Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», -

ПОСТАНОВИВ:

Адміністративний позов задовольнити.

Визнати бездіяльність Департаменту соціальної політики Луцької міської ради щодо перерахунку та виплати ОСОБА_1 до 05 травня у розмірі встановленому статтею 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за 2016 рік протиправною.

Зобов'язати Департамент соціальної політики Луцької міської ради здійснити перерахунок, нарахувати і виплатити 6 440 (шість тисяч чотириста сорок) грн. щорічної разової грошової допомоги до 05 травня у 2016 році як інваліду ІІ групи ОСОБА_1 відповідно до ст. 13 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» у розмірі восьми мінімальних пенсій за віком, виходячи із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 рік» на момент проведених виплат, з урахуванням раніше виплачених коштів.

Постанова може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Львівського апеляційного адміністративного суду через Луцький міськрайонний суд, протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б.Плахтій