Справа № 820/5871/16
Суддя: Шевцова Н.В.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2017 р.Справа № 820/5871/16
Колегія суддів Харківського апеляційного адміністративного суду у складі

Головуючого судді: Шевцової Н.В.

Суддів: Макаренко Я.М. , Мінаєвої О.М.

за участю секретаря судового засідання Шалаєвої І.Т.

представника позивача Останіна К.Ю.

представника відповідача Буряківського О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Приватного підприємства "БІОХІМ-СЕРВІС" на постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017р. по справі № 820/5871/16

за позовом Приватного підприємства "БІОХІМ-СЕРВІС"

до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області, Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області

про скасування податкової вимоги,

ВСТАНОВИЛА:

Приватне підприємство "БІОХІМ-СЕРВІС" (далі за текстом - ПП "БІОХІМ-СЕРВІС", позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Київської об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (далі за текстом - Київська ОДПІ м. Харкова, відповідач-1), Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області (далі за текстом - Індустріальна ОДПІ м. Харкова, відповідач-2) в якому просив суд скасувати податкову вимогу від 13.03.2016 року № 1883-25, прийняту Індустріальною ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області.

Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить оскаржувану постанову скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що податкове законодавство не містить вимоги щодо повторного виконання обов'язку з оплати податків та зборів у разі їх не зарахування на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, з вини банку. Таким чином, податкова вимога про сплату податкового боргу податку на прибуток є необґрунтованою.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що зазначена апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що Приватне підприємство "БІОХІМ-СЕРВІС" перебував на обліку Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області та повинен був сплатити податок на прибуток у строк до 10.03.2015 року.

Платіжним дорученням від 10.02.2015 №28 позивач перерахував грошові кошти у сумі 19 799 грн. (призначення платежу: «податок на прибуток за 2014 р.; Перераховано повністю по строку 10.02.15 р., Без ПДВ»).

Зазначене платіжне доручення було прийнято банком для виконання, однак виконано не було.

Також судом встановлено, що 03 жовтня 2016 року позивач звернувся до відповідача, Київської ОДПІ м. Харкова, з заявою про видачу документу, що підтверджує наявність у позивача податкового боргу.

10 жовтня 2016 року позивач отримав копію податкової вимоги Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області від 13.03.2015 року №1883-25, з якої вбачається, що станом на 12.03.2015 року позивач має податковий борг в розмірі 19728 грн. та відповідно до пункту 88.2. статті 88 ПК України у органів державної податкової служби виникло право податкової застави на майно такого платника.

Не погодившись із податковою вимогою від 13.03.2016 року № 1883-25, прийнятою Індустріальною ОДПІ м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки Київська об'єднана державна податкова інспекція м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області не є тим органом державної влади, яким було винесено оскаржувану позивачем податкову вимогу від 13.03.2016 року № 1883-25, а тому не наділена повноваженнями щодо скасування оскаржуваної податкової вимоги Індустріальної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова ГУ Міндоходів у Харківській області, від 13.03.2016 року № 1883-25.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, але з інших мотивів та підстав, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно платіжного доручення від 10.02.2015 року №28 позивач ініціював переказ грошових коштів у сумі 19 799 грн. (призначення платежу: «податок на прибуток за 2014 р.; перераховано повністю по строку 10.02.15 р., без ПДВ»).

Зазначене платіжне доручення було прийнято ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" для виконання, однак виконано не було.

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" 30 099 грн. у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору від 21.02.2003 №4625.

08.06.2015 року було Господарським судом м. Києва винесено рішення по справі №910/9251/15, яким встановлено, що платіжним дорученням від 10.02.2015 №28 позивач вважав за необхідне перерахувати грошові кошти у сумі 19 799 грн. (призначення платежу «*; 101; Податок на прибуток за 2014 р.; Перераховано повністю по строку 10.02.15 р. Без ПДВ»); Банком було прийнято для виконання вказане платіжне доручення.

Згідно вказаного рішення, оскільки на підставі платіжних доручень від 10.02.2015р. №28 та від 18.03.2015 №29 грошові кошти на визначені позивачем рахунки не надійшли та банком у встановленому чинним законодавством України і договором порядку спірні платіжні доручення не виконані, тому суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» на користь приватного підприємства «Біохім-Сервіс» заборгованість в сумі 30 099 грн.

Отже, відсутність вини позивача у несплаті податків встановлено судовим рішенням Господарського суду м. Києва №910/9251/15 від 08.06.2015 р.

Разом з тим, податкове законодавство не звільняє платника податку від обов'язку сплатити податок до бюджету.

Колегія суддів зазначає, що згідно з п. 32.1 ст. 328 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 р. № 2346-III банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього Закону та умов укладених між ними договорів.

Відповідно до п. 129.6 ст. 129 Податкового кодексу України за порушення строку зарахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, установлених Законом України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», з вини банку такий банк сплачує пеню за кожний день прострочення, включаючи день сплати, та штрафні санкції у розмірах, встановлених цим Кодексом, а також несе іншу відповідальність, встановлену цим Кодексом, за порушення порядку своєчасного та повного внесення податків, зборів (обов'язкових платежів) до бюджету або державного цільового фонду. При цьому платник податків звільняється від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі таких податків, зборів та інших платежів до бюджетів та державних цільових фондів, включаючи нараховану пеню або штрафні санкції.

Згідно положень п.п. 129.3.1 п. 129.3 ст. 129 Податкового кодексу України нарахування пені закінчується у день зарахування коштів на відповідний рахунок органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, та/або в інших випадках погашення податкового боргу та/або грошових зобов'язань.

Правовий аналіз наведених нормативних приписів дає підстави вважати, що законодавець не звільняє платника податків від обов'язку сплатити суму основного зобов'язання або податкового боргу, а лише звільняє від відповідальності за порушення строків зарахування такого зобов'язання або боргу до бюджетів або державних цільових фондів, зокрема фінансової, як то - нарахування пені.

Отже, не зважаючи на звільнення від відповідальності за несвоєчасне або перерахування не в повному обсязі податків, зборів та інших платежів до бюджетів, приписи п.п. 129.3.1 п. 129.3 та п. 129.6 ст. 129 Податкового кодексу України покладають на платника податків обов'язок погасити суму основного зобов'язання шляхом її зарахування на відповідні рахунки органу, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Положення п. 36.1 ст. 36 Податкового кодексу України визначають податковим обов'язком обов'язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені цим Кодексом, законами з питань митної справи.

Відповідно до п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України, податковий борг - це сума узгодженого грошового зобов'язання (з урахуванням штрафних санкцій за їх наявності), але не сплаченого платником податків у встановлений цим Кодексом строк, а також пеня, нарахована на суму такого грошового зобов'язання.

Зі змісту наведених понять вбачається, що законодавець пов'язує обов'язок платника податків по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання з моментом сплати такого зобов'язання та не звільняє платника податку від обов'язку по сплаті такого податку до бюджету, навіть у випадку неперерахування податків до бюджетів або державних цільових фондів, з вини банку.

Згідно ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 07.12.2000 р. № 2121-III відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України, банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Згідно п. 8.1 ст. 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05.04.2001 р. № 2346-III банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня. Банки та їх клієнти мають право передбачати в договорах інші, ніж зазначені, строки виконання доручень клієнтів.

За змістом п. 22.1 вказаного Закону ініціювання переказу здійснюється за розрахунковими документами, зокрема, платіжним дорученням.

Положеннями п. 22.4 ст. 22 вказаного Закону передбачено, що під час використання розрахункового документа ініціювання переказу є завершеним:

для платника - з дати надходження розрахункового документа на виконання до банку платника;

для банку платника - з дати списання коштів з рахунка платника та зарахування на рахунок отримувача в разі їх обслуговування в одному банку або з дати списання коштів з рахунка платника та з кореспондентського рахунка банку платника в разі обслуговування отримувача в іншому банку.

Згідно з п. 30.1 вказаного Закону переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Системний аналіз викладеного свідчить про те, що в даному випадку подання позивачем до банку платіжного доручення про перерахування в бюджет суми податкового зобов'язання з податку на прибуток є за своєю правовою природою лише ініціюванням грошового переказу зі сплати податку на прибуток за 2014 рік.

При цьому, виконання платником податкового обов'язку по перерахуванню в бюджет суми податкового зобов'язання, а отже його сплата, пов'язане з моментом завершення грошового переказу, тобто зарахуванням суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Між тим, зарахування податку до бюджету не відбулось та станом на теперішній час у позивача наявна несплачена сума узгодженого податкового зобов'язання з податку на прибуток за 2014 рік, що підпадає під визначення податкового боргу, встановленого п.п. 14.1.175 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.

Колегією суддів встановлено, що у зв'язку з несплатою позивачем узгодженого грошового зобов'язання з податку на прибуток, визначеного платником податків у податковій декларації з податку на прибуток підприємства (річна) від 02.02.2015 року №, Індустріальною об'єднаною державною податковою інспекцією м. Харкова Головного управління ДФС у Харківській області 13.03.2015 року сформовано податкову вимогу №1883-25 на суму податкового боргу в розмірі 19728 грн.

Відповідно до п. 14.1.153 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України податкова вимога - письмова вимога контролюючого органу до платника податків щодо погашення суми податкового боргу.

Враховуючи, що платником податків не виконаний обов'язок зі сплати узгодженої суми грошового зобов'язання з податку на прибуток в розмірі 19728 грн., а також того, що чинне податкове законодавство не звільняє платника податків від обов'язку сплатити суму основного зобов'язання або податкового боргу, а лише звільняє від відповідальності за порушення строків зарахування чи не зарахування такого зобов'язання або боргу до бюджетів або державних цільових фондів, що виникло з вини банку, колегія суддів приходить до висновку про правомірність податкової вимоги №1883-25 від 13.03.2015р.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення не з'ясував зазначених обставини, які мають значення для справи, що призвело до помилковості висновків щодо підстав відмови в задоволенні позову.

За таких обставин, колегія суддів переглянувши, у межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції, вважає, що суд першої інстанції прийняв правильне по суті рішення, однак з помилковим застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст. 160, 167, 195, 196, п. 2 198, 200, 205, 206, 209, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "БІОХІМ-СЕРВІС" залишити без задоволення.

Постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017р. по справі № 820/5871/16 змінити в частині мотивів та підстав відмови в задоволенні позову Приватного підприємства "БІОХІМ-СЕРВІС".

В іншій частині постанову Харківського окружного адміністративного суду від 18.01.2017р. - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складання ухвали у повному обсязі шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя (підпис)Шевцова Н.В.
Судді(підпис) (підпис) Макаренко Я.М. Мінаєва О.М.
Повний текст ухвали виготовлений 10.04.2017 р.