Справа № 521/2593/17
Суддя: Плавич І. В.
Дата ухвалення: 2017-03-21 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа №521/2593/17
Провадження №2-а/521/169/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2017 року місто Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Плавича І.В.,

при секретарі Дукіній Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси про зобовязати вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться на розгляді адміністративна справа за позовом ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси про зобовязати вчинити певні дії.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги та пояснюючи підстави звернення до суду позивач посилався на ті обставини, що ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси та отримує довічне грошове утримання відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

В січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до пенсійного фонду із заявою про перерахунок призначеного довічного грошового утримання, однак відповідачем було відмовлено.

Позивач з висновками пенсійного фонду про відсутність підстав для перерахунку довічного грошового утримання не погодився, у звязку з чим звернувся з даним позовом в суд, в якому просив зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси здійснити нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді (суддівської винагороди), у відповідності до грошового утримання (суддівської винагороди) працюючого судді на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, виходячи зі стажу 28 років 00 місяців 23 дні, починаючи з 13 грудня 2016 року з врахуванням фактично виплачених сум.

Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не зявився, але від особи надійшла заява про підтримання заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони.

Представник Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси у судове засідання не зявилась, але від особи надійшла заява про заперечення проти заявлених вимог з клопотанням про розгляд справи за відсутності сторони.

Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення сторін, дослідивши представлені суду письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами по справі належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення заявленого позову виходячи з наступного.

Під час судового розгляду справи судом було встановлено, що ОСОБА_1 є пенсіонером, перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси та отримує довічне грошове утримання відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

25 січня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси з заявою стосовно проведення перерахунку призначеного довічного грошового утримання з 13 грудня 2016 року у розмірі 90% середньомісячного заробітку.

Однак як випливає з листа Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси №29/К-1 від 09 лютого 2017 року, заявникові було відмовлено у перерахунку пенсій.

На момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді у звязку із подачею заяви про відставку діяв ОСОБА_2 України «Про судоустрій і статус суддів» №1402-VІІІ від 02 червня 2016 року, згідно частини 2 пункту 25 Прикінцевих та перехідних положень якого передбачено, що коли суддя іде у відставку після набрання чинності цим Законом, розмір щомісячного довічного грошового утримання становить 80 відсотків суддівської винагороди, обчисленої відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року. За кожний повний рік роботи на посаді судді понад 20 років розмір щомісячного довічного грошового утримання збільшується на два відсотки грошового утримання судді, але не може бути більшим ніж 90 відсотків суддівської винагороди судді, обчисленої відповідно до зазначеного закону.

Відповідно до положень пункту 11 розділу XIII «Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року, судді, призначені чи обрані на посаду до набрання чинності цим законом, зберігають визначення стажу роботи на посаді судді відповідно до законодавства, що діяло на день набрання чинності цим законом.

На день набрання чинності цим законом діяв ОСОБА_2 України «Про статус суддів» (зі змінами, внесеними Законом України від 24 лютого 1994 року №4015-ХІ), частиною четвертою статті 43 якого було встановлено: до стажу роботи, що дає право на відставку судді та отримання щомісячного довічного грошового утримання, крім роботи на посадах суддів судів України, державних арбітрів, арбітрів відомчих арбітражі України, зараховується також час роботи на посадах суддів і арбітрів у судах та державному і відомчому арбітражі колишнього СРСР та республік, що раніше входили до складу СРСР, час роботи на посадах, безпосередньо повязаних з керівництвом та контролем за діяльністю судів у Верховному Суді України, в обласних судах, Київському і Севастопольському міських судах, Міністерстві юстиції України та підвідомчих йому органах на місцях, за діяльністю арбітражів у Державному арбітражі України, Вищому арбітражному суді України, а також на посадах прокурорів і слідчих за умови наявності у всіх зазначених осіб стажу роботи на посаді судді не менше 10 років.

На день набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року діяла постанова Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року №865, пунктом 3-1 якої було встановлено, що до стажу роботи, що дає судді право на відставку та одержання щомісячного грошового утримання, за умови роботи на посаді судді не менш як 10 років зараховується, крім стажу трудової діяльності, визначеного законом, половина строку навчання за денною формою у вищих юридичних навчальних закладах, на юридичних факультетах вищих навчальних закладів та календарний період проходження строкової військової служби.

Як свідчать відомості трудової книжки, диплому та розрахунку стажу судді позивача станом на 12 грудня 2016 року, крім стажу роботи на посаді судді (17 років 07 місяців 15 днів) Коротков В.Д. має також стаж роботи 07 років 07 місяців 08 днів на посадах слідчого та прокурора, а також половину строку навчання за денною формою на юридичному факультеті Одеського державного університету імені ОСОБА_3 02 роки 10 місяців, а всього 28 років 00 місяців 23 дні.

Суд погоджується із правовою позицією позивача, що оскільки на час набрання чинності Законом України «Про судоустрій і статус суддів» №2453-VI від 07 липня 2010 року він працював на посаді судді апеляційного суду Одеської області, для нього зберігається визначення стажу, що дає право на відставку судді, встановлене частиною четвертою статті 43 ОСОБА_2 України «Про статус суддів» та пунктом 3-1 постанови Кабінету Міністрів України «Про оплату праці та щомісячне грошове утримання суддів» від 03 вересня 2005 року №865.

Як свідчить розрахунок стажу, який міститься в розпорядженні Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси №828300 від 12 січня 2017 року про призначення довічного грошового утримання, пенсійним фондом розраховано позивачу стаж судді виходячи зі строку навчання, роботи на посадах слідчого та прокурора, а також на посаді судді. Однак при цьому до стажу роботи на посаді судді, визначеному в розмірі 17 років 06 місяців 16 днів, відповідачем лише частково зараховано стаж роботи в прокуратурі та не зараховано половину періоду навчання за денною формою юридичного факультету Одеського державного університету імені ОСОБА_3.

Згідно статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а ОСОБА_2 має найвищу юридичну силу. Однією з конституційних гарантій прав і свобод людини є громадянина є недопущення їх скасування.

Згідно частини 1 статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони помякшують або скасовують відповідальність особи.

Положеннями статті 22 Конституції України передбачено, що конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.

Право на відставку ОСОБА_1 з урахуванням стажу роботи на посадах слідчого та прокурора, а також з урахуванням половини строку навчання за денною формою підтверджується постановами Вищої ради юстиції №2509/0/15-16 від 19 вересня 2016 року та №3107/0/15-16 від 08 грудня 2016 року. При цьому Вища рада юстиції виходила з того, що відповідно до статті 126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантується Конституцією і законами України. Згідно рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року №19-рп/2004, незалежність суддів є невідємною складовою їхнього статусу. Вона є конституційним принципом організації та функціонування судів, а також професійної діяльності суддів, які при здійсненні правосуддя підкоряються лише закону. Незалежність суддів забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посаду та звільнення з посади; забороною будь-якого впливу на суддів; захистом їх професійних інтересів; особливим порядком притягнення суддів до дисциплінарної відповідальності; забезпечення державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей; гарантуванням фінансування та належних умов для функціонування судів і діяльності судців, їх правового і соціального захисту. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів у разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Висновок про те, що зменшення обсягу гарантій незалежності судців суперечить Конституції України також покладено в основу рішень Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року №8-рп/2005, від 18 червня 2007 року №4-рп/2007, від 22 травня 2008 року №10-рп/2008, від 03 червня 2013 року №3-рп/2013.

Згідно рішення Конституційного Суду України №1-9/2015 від 13 травня 2015 року, Україну проголошено соціальною, правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (стаття 1, частини 1, 2 статті 8, частина 2 статті 19 Конституції України). Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної часткової або тимчасової втрати працездатності, у старості та в інших випадках, передбачених законом (частина перша статті 46 Конституції України). В Україні на конституційному рівні гарантовано право громадян на соціальний захист, для забезпечення якого необхідне здійснення комплексу державно-правових заходів, одним із яких є законодавче визначення основ соціального захисту форм і видів пенсійного забезпечення (пункт 6 частини 1 статті 92 Конституції України).

Конституційний Суд України у своєму рішенні №6-рп/2007 від 09 липня 2007 року зазначив, що невиконання державою взятих на себе соціальних зобовязань порушує принцип соціальної, правової держави. Встановлення певних соціальних пільг, компенсацій та гарантій є складовою конституційного права на соціальний захист і юридичними засобами здійснення цього права.

Згідно частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В силу статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Як зазначено в пунктах 19, 22, 27 Рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Судом розяснено, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1 (див. Broniowski v. Poland, № 31443/96, пар. 98).

Згідно статті 71 частина 2 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності субєкта владних повноважень обовязок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Посилання пенсійного фонду щодо обґрунтованості відмови позивачу в перерахунку заявленого довічного грошового утримання не вбачаються суду доведеними, оскільки належними доказами не підтверджуються. Враховуючи викладене, суд доходить висновку про задоволення вимог ОСОБА_1 про зобовязання відповідача вчинити відповідні дії щодо перерахунку призначеного довічного грошового утримання.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 17, 18, 69, 71, 86, 95, 98, 122, 128, 158, 159, 160, 163 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позов ОСОБА_1 до Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси про зобовязати вчинити певні дії задовольнити.

Зобовязати Управління Пенсійного фонду України в Малиновському районі міста Одеси здійснити нарахування та виплату щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці в розмірі 90% грошового утримання судді (суддівської винагороди), у відповідності до грошового утримання (суддівської винагороди) працюючого судді на відповідній посаді, без обмеження граничного розміру щомісячного довічного грошового утримання, виходячи зі стажу 28 років 00 місяців 23 дні, починаючи з 13 грудня 2016 року з врахуванням фактично виплачених сум.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Головуючий: