Справа № 462/3563/16-а
Суддя: Заверуха Олег Богданович
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Справа № 876/2500/17

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Заверухи О.Б.,

суддів Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

за участю секретаря судового засідання Андрушківа І.Я.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконуючий обовязки начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові ОСОБА_4 про визнання незаконною та скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

30 червня 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з адміністративним позовом до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, в якому просив скасувати постанову в.о. начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові ОСОБА_4 від 16 червня 2016 року № 07-вих-556/18 про притягнення до відповідальності за ч. 7 ст. 96 КУпАП у звязку з відсутністю в діях позивача складу правопорушення.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що оскаржувана постанова по справі про адміністративне правопорушення прийнята відповідачем протиправно, оскільки позивачем не здійснювалось самочинне будівництво фундаменту до житлового будинку. Зазначає, що відповідач, приймаючи постанову, помилково не врахував той факт, що добудову до житлового будинку здійснив ОСОБА_5, який є одним із співвласників будинку.

Постановою Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Постанова суду першої інстанції мотивована тим, що у відповідності до норм ст. 369 ЦК України у разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Позивачеві було відомо про те, що на земельній ділянці, співвласником якої він є без відповідних дозвільних документів здійснюється будівництво фундаменту, що примикає до житлового будинку, який також належить ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності. Проте, позивачем та його представником не надано суду доказів, що ОСОБА_3 звертався до співвласника ОСОБА_5 про припинення вказаних будівельних робіт, не надавав згоду на їх здійснення або звертався з відповідними заявами до компетентних органів.

Не погодившись з прийнятою постановою, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою адміністративний позов задовольнити.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова є незаконною та необґрунтованою, прийнята з порушенням норм матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема зазначає, що його безпідставно притягнуто до адміністративної відповідальності, оскільки він не є суб'єктом правопорушення, так як не здійснював будівельні роботи. Також зазначає, що між співвласниками житлового будинку проведено фактичний розподіл житлових і нежитлових приміщень, а добудова до будинку здійснена з частини будинковолодіння, якою користується і яка фактично належить ОСОБА_5

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід задовольнити повністю з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції, будинок № 17 на вул. С.Величка у м. Львові належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 5/20 частки, ОСОБА_5 11/20 частки та ОСОБА_3 4/20 частки (а.с.17-21). Крім цього, вказаним співвласникам на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17 для обслуговування вказаного житлового будинку(а.с.23-24).

З матеріалів справи слідує, що 04 квітня 2016 року директором ЛКП «Сигнівка» складено акт-попередження відносно ОСОБА_3 за порушення вимог ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме за здійснення самочинного будівництва за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17 без дозволу інспекції держархбудконтролю та запропоновано підготувати та подати на розгляд міжвідомчої комісії відповідні документи у місячний термін(а.с.42). ОСОБА_3 відмовився від дачі пояснень та від отримання копії акту (а.с.42).

01 червня 2016 року було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_3 за порушення вимог ч. 7 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення, примірник якого останньому було вручено(а.с.5-8).

16 червня 2016 року постановою по справі про адміністративне правопорушення № 07-вих-556/18, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 7 ст. 96 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 6800 грн(а.с.10-11).

Приймаючи оскаржувану постанову суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність позовних вимог.

Однак, колегія суддів не погоджується з обґрунтованістю таких висновків суду першої інстанції з наступних підстав.

Завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення, відповідно до статті 245 КУпАП, є: своєчасне, всебічне, повне і об'єктивне з'ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Згідно з частиною першою статті 246 КУпАП порядок провадження в справах про адміністративні правопорушення в органах (посадовими особами), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, визначається цим Кодексом та іншими законами України.

Відповідно до статті 251 КУпАП доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» замовник має право виконувати будівельні роботи після реєстрації органом державного архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт - щодо об'єктів будівництва, що належать до I-III категорій складності.

У відповідності до частини сьомої статті 96 КУпАП виконання будівельних робіт без реєстрації декларації про початок виконання зазначених робіт, а також наведення недостовірних даних у такій декларації, вчинені щодо об'єктів ІІ категорії складності, тягнуть за собою накладення штрафу від чотирьохсот до п'ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

З матеріалів справи слідує, що підставою для притягнення позивача до адміністративної відповідальності було те, що на земельній ділянці, яка належить позивачу на праві спільної сумісної власності, прилеглій до будинку за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17, споруджено фундамент.

Так, відповідно до акту попередження від 04.04.2016 року, складеного працівниками ЛКП «Сигнівка», у листопаді 2015 року розпочато будівельні роботи без дозвільних документів за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17, зокрема, залито фундамент із сторони приміщень: кімнати 1-7 та ванної кімнати 1-10.

Матеріалами справи підтверджується, що житловий будинок № 17 на вул. С. Величка у м. Львові належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_6 5/20 часток, ОСОБА_5 11/20 частки та ОСОБА_3 4/20 частки.

Разом з тим, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.05.2015 року земельна ділянка за кадастровим номером :05:004:0058, яка призначена для обслуговування житлового будинку за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17, належить на праві спільної сумісної власності не лише позивачу, а й ще ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - співвласникам будинковолодіння за цією ж адресою.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції встановлено, що на підставі розпорядження Залізничної РДА від 06.01.2011 року та договорів дарування ОСОБА_6 та ОСОБА_3 фактично належать такі приміщення: 1-2 ( кухня площею 4,3 кв.м.), 1-3 ( ванна площею 2,0 кв.м.), 1-4 ( кімната площею 12,3 кв.м.), 1-12 ( кімната площею 11,1 кв.м.), 1-13 (кімната площею17,8 кв.м.), 1-14 ( коридор площею 7,1 кв.м., 1 (підвал площею 8,4 кв.м.), 1-11 (сходова клітка 6 кв.м.), загальною площею 60,6 кв.м., житловою 41,2 кв.м., сарай, що позначений літерою «Б», сарай, що позначений літерою «В», гараж, що позначений літерою «Г», вбиральня під літерою «У», а ОСОБА_5 користується приміщеннями що позначені в технічному паспорті 1-5 ( житлова площа 16,2 кв.м.), 1-6 ( житлова площа 18,4 кв.м.), 1-7 ( житлова площа 12,8 кв.м.), 1-9 ( кухня площею 4,8 кв.м.), 1-10 ( ванна площею 2,0 кв.м.), загальною площею 54,2 кв.м. та житловою 47,4 кв.м., сарай, що позначений літерою «Д».

Також, матеріалами справи підтверджується, що в провадженні Залізничного районного суду м. Львова перебуває цивільна справа за позовом № 462/1585/16-ц ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про реальний розподіл житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17. У позовній заяві ОСОБА_5 просив виділити у власність ОСОБА_5 приміщення, що позначені в технічному паспорті 1-5 ( житлова площа 16,2 кв.м.), 1-6 ( житлова площа 18,4 кв.м.), 1-7 ( житлова площа 12,8 кв.м.), 1-9 ( кухня площею 4,8 кв.м.), 1-10 (ванна площею 2,0 кв.м.), загальною площею 54,2 кв.м. та житловою 47,4 кв.м., сарай, що позначений літерою «Д», хвіртку №1, ворота №2, огорожі №3, 4 та мощення І, II. У власність ОСОБА_6 та ОСОБА_3 виділити наступні приміщення: 1-2 ( кухня площею 4,3 кв.м.), 1-3 ( ванна площею 2,0 кв.м.), 1-4 ( кімната площею 12,3 кв.м.), 1-12 ( кімната площею 11,1 кв.м.), 1-13 (кімната площею17,8 кв.м.), 1-14 ( коридор площею7,1 кв.м., 1 (підвал площею 8,4 кв.м.), 1-11 (сходова клітка 6 кв.м.), загальною площею 60,6 кв.м., житловою 41,2 кв.м., сарай, що позначений літерою «Б», сарай, що позначений літерою «В», гараж, що позначений літерою «Г», вбиральня під літерою «У», хвіртку №5, огорожі №3, 4 та мощення І, II. Крім цього просив провести реальний розподіл земельної ділянки наданої для обслуговування будинку згідно часток кожного із співвласників у житловому будинку.

Зі змісту позовних вимог цивільного спору слідує, що ОСОБА_5 просить виділити йому реально ті приміщення, якими він фактично користується на підставі розпорядження Залізничної РДА, та з боку яких здійснено самочинне будівництво фундаменту.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_3 під час перевірки та складення протоколу ствердив, що не має жодного відношення до будівництва фундаменту, оскільки цей фундамент було споруджено співвласником будинку за вказаною вище адресою. Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, повідомленим позивачем обставинам відповідач не надав жодної оцінки.

Також колегія суддів вважає помилковими твердження відповідача про те, що на час прийняття оскаржуваної постанови, були відсутні відомості про звернення ОСОБА_5Є до суду з позовом про реальний розподіл житлового будинку та земельної ділянки за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17, оскільки такі твердження спростовуються поясненнями позивача, зафіксованими у протоколі від 01 червня 2016 року (а.с.5-8).

Крім того, під час апеляційного розгляду встановлено, що ОСОБА_5 не отримував письмової згоди на проведення вказаної добудову ні від ОСОБА_3, ні від ОСОБА_6

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що при прийнятті оскарженої постанови відповідач не надав належної оцінки поясненням позивача, які він зазначив в протоколі про адміністративне правопорушення, а також не врахував тієї обставини, що будинковолодіння за адресою: м. Львів, вул. С.Величка, 17 належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_5Є, ОСОБА_3В та ОСОБА_6 та не встановив хто ж саме здійснив будівництво фундаменту.

За встановлених у цій справі обставин колегія суддів приходить до висновку, про те, що відповідач не довів належними і допустимими доказами того, що правопорушення, яке описано в протоколі № б-н від 01 червня 2016 року, вчинив саме ОСОБА_3

Згідно з ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправною та скасування постанови № 07-вих-556/18 від 16 червня 2016 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, оскільки відповідач як суб'єкт владних повноважень згідно з вимогами ч.2 ст.71 КАС України належними та допустимими доказами не довів правомірності прийнятого ним рішення.

З огляду на викладене, позовні вимоги про визнання протиправною та скасування постанови серії № 07-вих-556/18 від 16 червня 2016 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення слід задовольнити, оскільки доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими та спростовують висновок суду першої інстанції про безпідставність позову.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що оскаржувану постанову слід скасувати, оскільки вона прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.160, ст. 195, ст. 196, п. 3 ч. 1 ст. 198, ст. 202, ч. 2 ст. 205, ст. 206, ст. 254 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Постанову Залізничного районного суду м. Львова від 23 січня 2017 року у справі № 462/3563/16-а скасувати та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_3 задовольнити повністю.

Визнати протиправною та скасувати постанову в.о. начальника Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові ОСОБА_4 № 07-вих-556/18 від 16 червня 2016 року про накладення на ОСОБА_3 адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 6800,00 (шість тисяч вісімсот) грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.Б. Заверуха

Судді: О.М. Гінда

ОСОБА_7