Справа № 826/5839/16
Суддя: Келеберда В.І.
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ

13 квітня 2017 року № 826/5839/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Келеберди В.І. розглянувши у письмовому провадженні справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління МВС України, Головного управління МВС України у Луганській області, Головного управління Національної поліції в Луганській області, третя особа: Лутугинський районний відділ ГУ МВС України в Луганській області про визнання незаконним та скасування наказу, зобов'язання вчинити дії

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Головного управління МВС України, Головного управління МВС України у Луганській області, Головного управління Національної поліції в Луганській області, третя особа: Лутугинський районний відділ ГУ МВС України в Луганській області про визнання незаконним та скасування наказу Головного управління МВС України у Луганській області від 06.11.2015 №401 о/с; зобов'язання Головне управління МВС України у Луганській області прийняти у позивача заяву про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з продовженням проходження служби в органах Національної поліції та заяву про прийняття на службу в органах Національної поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію»; зобов'язання Головне управління МВС України у Луганській області внести зміни до запису №7 у трудовій книжці позивача; зобов'язання Головне управління МВС України у Луганській області видати позивачу довідку про роботу; зобов'язання Головне управління МВС України у Луганській області провести розрахунок та виплатити позивачу вихідне забезпечення при звільненні.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що її звільнено оскаржуваним наказом під час перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку, отже, на думку позивача відповідачем порушено норми ст. 179 Кодексу законів про працю України, ст. 25 Закону України «Про відпустки». Крім того, позивач вказує, що при звільненні їй не видано довідку про роботу.

Представник Головного управління МВС України у Луганській області заперечував проти задоволення позову з підстав викладених у письмових запереченнях, які долучено до матеріалів справи.

Відповідачі та третя особа явку представників в судове засідання не забезпечили, хоча були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового вирішення справи.

В судовому засіданні за згодою сторін відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України ухвалено про вирішення справи в порядку письмового провадження.

Розглянувши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Наказом від 06.11.2015 № 401 о/с позивача згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ звільнено з 06.11.2015 в запас Збройних сил за п. 64 "г" (через скорочення штатів).

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що станом на час прийняття наказу від 06.11.2015 № 401 о/с позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 6-ти річного віку.

Порядок проходження служби особами рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, їх права і обов'язки визначено Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів УРСР від 29.07.1991 № 114 (далі - Положення).

Відповідно до п. 8 Положення дострокове звільнення зі служби осіб середнього, старшого і вищого начальницького складу, які не досягли граничного віку перебування на службі в органах внутрішніх справ, провадиться, зокрема: у зв'язку із скороченням штатів - у разі відсутності можливості використання на службі.

Згідно п "г" п. 64 Положення особи середнього, старшого і вищого начальницького складу звільняються зі служби в запас (з постановкою на військовий облік): через скорочення штатів - при відсутності можливості подальшого використання на службі.

02.07.2015 прийнято Закон України "Про національну поліцію", який опубліковано 06.08.2015 та набрав чинності 07.11.2015.

Відповідно до п. 8-11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" з дня опублікування цього Закону всі працівники міліції (особи рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ), а також інші працівники Міністерства внутрішніх справ України, його територіальних органів, закладів та установ вважаються такими, що попереджені у визначеному порядку про можливе майбутнє звільнення через скорочення штатів.

Працівники міліції, які виявили бажання проходити службу в поліції, за умови відповідності вимогам до поліцейських, визначеним цим Законом, упродовж трьох місяців з дня опублікування цього Закону можуть бути прийняті на службу до поліції шляхом видання наказів про призначення за їх згодою чи проходження конкурсу на посади, що заміщуються поліцейськими, у будь-якому органі (закладі, установі) поліції.

Посади, що пропонуються особам, зазначеним у цьому пункті, можуть бути рівнозначними, вищими або нижчими щодо посад, які ці особи обіймали під час проходження служби в міліції.

Працівники міліції, які відмовилися від проходження служби в поліції та/або не прийняті на службу до поліції в тримісячний термін з моменту попередження про наступне вивільнення, звільняються зі служби в органах внутрішніх справ через скорочення штатів.

Перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

В матеріалах справи відсутні докази подання позивачем у визначений Законом України "Про Національну поліцію" період рапорту про подальше проходження служби у поліції.

Враховуючи, що оскаржуваний наказ прийнято згідно з п. 10 та 11 розділу ХІ Закону України "Про Національну поліцію" та відповідно до Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ, отже перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною відповідно до згадуваних норм Закону України «Про Національну поліцію» не є перешкодою для її звільнення.

Щодо посилання позивача на норми Кодексу законів про працю України, Положення, якими заборонено звільнення жінок, які перебувають у відпустці по догляду за дитиною, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4. Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про національну поліцію" до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на викладене, до спірних правовідносин підлягають застосуванню саме норми п. 11 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про національну поліцію", яким визначено, що перебування працівників міліції на лікарняному чи у відпустці не є перешкодою для їх звільнення зі служби в органах внутрішніх справ відповідно до "Прикінцевих та перехідних положень" цього Закону.

Враховуючи, що питання щодо подальшого проходження позивачем служби органах національної поліції не було вирішено в порядку п. 9-10 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України "Про національну поліцію", отже при прийнятті оскаржуваного наказу відповідач діяв відповідно до згадуваних норм Закону України "Про національну поліцію".

Правомірність наказу від 06.11.2015 № 401 о/с в частині звільнення позивача прямо вказує на відсутність правових підстав для задоволення позову в частині прийняти у позивача заяву про звільнення з органів внутрішніх справ у зв'язку з продовженням проходження служби в органах Національної поліції та заяву про прийняття на службу в органах Національної поліції відповідно до Закону України «Про Національну поліцію»; зобов'язання Головне управління МВС України у Луганській області внести зміни до запису №7 у трудовій книжці позивача.

Щодо позову в частині зобов'язання Головне управління МВС України у Луганській області видати позивачу довідку про роботу, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача про надання вказаної довідки та відмови останнього видати таку довідку, а відтак відсутні спірні правовідносини щодо видачі вказаної довідки, отже позов в зазначеній частині не підлягає задоволенню.

Щодо позову в частині зобов'язання Головне управління МВС України у Луганській області провести розрахунок та виплатити позивачу вихідне забезпечення при звільненні, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб" (далі - Закон N 2262-XII) особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяким іншим особам, які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби. У разі звільнення зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, у зв'язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, а також у зв'язку з настанням особливого періоду та небажанням продовжувати військову службу військовослужбовцем-жінкою, яка має дитину (дітей) віком до 16 років, одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби виплачується за наявності вислуги 10 років і більше.

Поряд з цим ст. 9-1 цього ж Закону (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що особам, які звільнені зі служби за віком, станом здоров'я чи у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів без права на пенсію, протягом одного року після звільнення зі служби виплачується щомісячна грошова допомога в розмірі окладу за військовим (спеціальним) званням.

Системний аналіз положень частини першої статті 9 та статті 9-1 Закону N 2262-XII дає підстави вважати, що частиною першою статті 9 цього Закону встановлені дві підстави для виплати одноразової грошової допомоги зазначеним в ній особам: які мають право на пенсію за цим Законом та звільняються зі служби за станом здоров'я та які звільнені зі служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням за наявності вислуги 10 років і більше. Стаття 9-1 вказаного Закону не пов'язує виплату щомісячної грошової допомоги з наявністю вислуги 10 років.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що одноразова грошова допомога особам рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу та деяких інших осіб, які звільнені зі служби, зокрема, у зв'язку із скороченням штатів має разовий характер. Право на її одержання пов'язане з наявністю 10-річної вислуги та звільненням зі служби, зокрема, з указаних підстав. Тому ненабуття права на пенсію цих осіб не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.

Відповідно до п. 10 Постанови Кабінету Міністрів України "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей" (далі - Порядок) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, Державної інспекції техногенної безпеки, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби: які звільняються із служби за віком, у зв'язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, закінченням строку контракту, систематичним невиконанням умов контракту командуванням, за наявності вислуги 10 років і більше виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Отже підставою для виплати зазначеної одноразової грошової допомоги є настання двох обставин: звільнення із служби у зв'язку із скороченням штатів та наявності вислуги 10 років і більше.

Перебування таких осіб у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку не може нівелювати їх право на отримання зазначеної грошової допомоги за умови наявності 10 років вислуги.

Судом встановлено, що позивач прийнята на службу в органи внутрішніх справ 02.07.2001 та звільнена зі служби в органах внутрішніх справ 06.11.2015, тобто у позивача наявна вислуга більше 10 років.

Пунктом 14 Порядку передбачено, що одноразова та щорічна грошова допомога, передбачена пунктами 10 і 11 цієї постанови, виплачується Міністерством оборони, Міністерством надзвичайних ситуацій, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством транспорту та зв'язку, Державною податковою адміністрацією, Державною прикордонною службою, Державною службою спеціального зв'язку та захисту інформації, Державною кримінально-виконавчою службою, Службою безпеки, Службою зовнішньої розвідки, Державною інспекцією техногенної безпеки, Державною службою з надзвичайних ситуацій та Управлінням державної охорони за рахунок коштів, виділених у державному бюджеті для їх утримання (за винятком випадків, передбачених абзацом другим цього пункту).

Військовослужбовцям, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби, звільненим із служби безпосередньо з посад, які вони займали в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях і у вищих навчальних закладах із залишенням на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, державній пожежній охороні, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі, виплата одноразової грошової допомоги у випадках, передбачених пунктом 10 цієї постанови, здійснюється за рахунок коштів органів, у яких військовослужбовці та зазначені особи працювали.

Із наведених норм випливає, що обов'язок з виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби законодавець покладає як, в даному випадку на МВС України так і на інші утворені відповідно до законів України правоохоронні органи, так і на органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, підприємства, установи, організації, вищі навчальні заклади залежно від того, були відряджені зазначені військовослужбовці для подальшого проходження служби в органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, на підприємства, в установи, організації, вищі навчальні заклади чи ні.

У разі коли військовослужбовці звільняються безпосередньо з посад, займаних в органах державної влади, органах місцевого самоврядування або у сформованих ними органах, на підприємствах, в установах, організаціях, вищих навчальних закладах, куди вони були відряджені для подальшого проходження служби із залишенням на військовій службі, обов'язок виплати одноразової грошової допомоги при звільненні зі служби покладається законодавцем на органи державної влади, органи місцевого самоврядування або сформовані ними органи, підприємства, установи, організації, вищі навчальні заклади відповідно, до яких були відряджені зазначені військовослужбовці та у яких вони працювали.

Враховуючи, що на час звільнення позивач перебувала на службі в Лутугинському районному відділі ГУ МВС України у Луганській області, отже і виплата одноразової грошової допомоги покладається за рахунок коштів органу ГУ МВС України у Луганській області.

Оскільки позивачу на час вирішення справи, одноразова грошова допомога при звільненні не виплачена, отже суд вбачає наявними підстави для зобов'язання виплатити одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

Згідно частини першої статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 69-71, 128, 158-163, 167 Кодексу адміністративного судочинства України, Окружний адміністративний суд міста Києва,

П О С Т А Н О В И В:

1. Задовольнити частково позов.

2. Зобов'язати Головне управління МВС України у Луганській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.

3. Відмовити в задоволенні позову в іншій частині.

Постанова набирає законної сили відповідно до частини першої статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України. Постанова може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції протягом десяти днів за правилами, встановленими ст. ст. 185-187 КАС України.

Суддя В.І. Келеберда