Справа № 824/77/17-а
Суддя: Левицький Василь Костянтинович
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 квітня 2017 р. м. Чернівці справа № 824/77/17-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Левицького В.К., розглянув у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, другий відповідач ОСОБА_2 комісія УМВС України в Чернівецькій області про визнання незаконним рішення та зобовязання вчинити дії.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить:

- визнати незаконним рішення Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 29.03.2016 р. про відмову у задоволенні заяви про визнання його ветераном органів внутрішніх справ України та надання статусу "Ветеран органів внутрішніх справ";

- зобов'язати Головне управління Національної поліції України в Чернівецькій області визнати його ветераном органів внутрішніх справ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ОСОБА_3 України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" та надати йому статус "Ветеран органів внутрішніх справ".

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до ст. 5 ОСОБА_3 України Про статус ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист набув право на присвоєння звання Ветеран органів внутрішніх справ України, так як його вислуга років на день звільнення у календарному обчисленні становить 25 років 11 місяців 08 днів та у пільговому обчислені складає 29 років 02 місяці 08 днів. Проте, Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області відмовило йому в встановленні статусу ветерана органів внутрішніх справ, посилаючись на те, що вислуга військової служби та служби в органах внутрішніх справ позивача на день звільнення становить 23 роки 06 місяців 04 дні.

За наведених обставин вважає, що оскаржуване рішення відповідача про відмову в отриманні статусу "Ветеран органів внутрішніх справ" є незаконним та таким, що порушує його законні права та інтереси.

В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, просили суд задовольнити позов повністю, а справу розглянути в порядку письмового провадження.

Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області (далі відповідач) до суду подало письмові заперечення проти позову, відповідно до яких, вважає позовні вимоги необґрунтованими та просило суд у задоволенні позову відмовити повністю. Зазначало, що тривалість служби позивача в календарному обчисленні є меншою за 25 років, а тому підстав для видачі йому посвідчення відсутні.

В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову, а справу розглянути в порядку письмового провадження.

Ухвалою суду від 02.03.2017 р. занесеною до журналу судового засідання, залучено до участі у справі як другого відповідача ОСОБА_2 комісію УМВС України в Чернівецькій області (далі - другий відповідач).

Представник другого відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позову, а справу розглянути в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч. 4 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Враховуючи приписи ст. 122 КАС України, суд вважає за можливе здійснити розгляду справи за наявними у справі матеріалами в порядку письмового провадження.

Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлено наступне.

Відповідно до наказу УМВС України в Чернівецькій області № 26 о/с від 13.03.1996 р. позивача прийнято на службу до органів внутрішніх справ України (а.с.17).

В подальшому, згідно наказу УМВС України № 109 о/с від 05.11.2002 р. підполковника міліції ОСОБА_1 з посади старшого інспектора з особливих доручень групи режиму першого відділу УМВС, згідно з Положенням про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ України звільнено з 06.11.2002 р. у відставку за ст. 65 п. б (через хворобу). Вислуга в ОВС на день звільнення становить: календарна 06 років 08 місяців 05 днів. Вислуга років для нарахування пенсії становить: календарна - 25 років 11 місяців 08 днів, в пільговому обчисленні - 29 років 02 місяці 08 днів (а.с. 62).

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача із заявою про встановлення йому статусу ветерана органів внутрішніх справ та видачу відповідного посвідчення.

За результатами розгляду вказаної заяви, 29.03.2016 р. відповідач надав відповідь за № 1950/123/05/12-2916, в якій позивача повідомив, що згідно вислуга на день звільнення складала у календарному обчисленні 25 років 11 місяців 08 днів, з яких 02 роки 04 місяці 29 днів навчання в вищому навчальному закладі тобто 23 роки 06 місяців 04 дні, та у пільговому обчислені 29 років 02 місяці 08 днів, а тому відсутні підстави для встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ (а.с. 63).

21.11.2016 р. позивач звернувся до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України із письмовою заявою стосовно отримання посвідчення Ветеран органів внутрішніх справ (а.с.28).

За результатами розгляду вказаної заяви, 30.11.2016 р. Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України направив на адресу позивача лист за № 22/6-К-2059, в якому повідомив, що тривалість його служби в календарному обчисленні є меншою за 25 років, а тому підстави для видачі посвідчення Ветеран органів внутрішніх справ відсутні (а.с. 29).

10.12.2016 р. позивач повторно звернувся до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України із письмовою заявою стосовно отримання посвідчення Ветеран органів внутрішніх справ (а.с.30).

Листом від 29.12.2016 р. за № 22/6-К-2519 Департамент персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України повідомив позивача, що детальна інформація з даного питання надана йому у листі від 30.11.2016 р. за № 22/6-К-2059, відтак підстави для перегляду відсутні (а.с. 31).

Вважаючи відмову у призначенні статусу Ветерана органів внутрішніх справ незаконною, позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку про задоволення адміністративного позову з наступних підстав.

Спірні правовідносини врегульовані ОСОБА_3 України Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист від 24.03.1998 р. № 203/98-ВР (далі ОСОБА_3 № 203/98-ВР), ОСОБА_3 України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб від 09.04.1992 р. № 2262-XII (далі ОСОБА_3 № 2262-XII), постановою Кабінету Міністрів України Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей від 17.07.1992 р. за № 393 та постановою Кабінету Міністрів України Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран органів внутрішніх справ від 30.08.1999 р. № 1601.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 ОСОБА_3 № 203/98-ВР (в редакції чинній на час звільнення позивача з ОВС) ветеранами військової служби і ветеранами органів внутрішніх справ визнаються громадяни України які бездоганно прослужили на військовій службі і в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

На час розгляду справи в суді п. 1 ч. 1 ст. 5 ОСОБА_3 № 203/98-ВР діє в наступній редакції, зокрема ветеранами військової служби, ветеранами органів внутрішніх справ, ветеранами Національної поліції, ветеранами податкової міліції, ветеранами державної пожежної охорони, ветеранами Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранами служби цивільного захисту, ветеранами Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України визнаються громадяни України, які бездоганно прослужили на військовій службі, в органах внутрішніх справ, Національній поліції, податковій міліції, державній пожежній охороні, Державній кримінально-виконавчій службі України, органах і підрозділах цивільного захисту, Державній службі спеціального зв'язку та захисту інформації України 25 і більше років у календарному або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнені в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 лютого 2003 року N 4-рп/2003 у справі за конституційним поданням Міністерства внутрішніх справ України щодо офіційного тлумачення положень статті 5 ОСОБА_3 України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" (справа про ветеранів органів внутрішніх справ) визначено, що в аспекті порушених у конституційному поданні питань положення статті 5 ОСОБА_3 України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" слід розуміти так, що громадяни України визнаються ветеранами органів внутрішніх справ за наявності умов, передбачених зазначеною статтею, незалежно від часу їх звільнення в запас або у відставку з органів внутрішніх справ.

Таким чином, законодавство чітко визначає, що для визнання ветераном органів внутрішніх справ особи, така особа має бути громадянином України та бездоганно прослужити на військовій службі, в органах внутрішніх справ 25 і більше років у календарному обчисленні або 30 та більше років у пільговому обчисленні (з яких не менше 20 років становить вислуга у календарному обчисленні) і звільнена в запас або у відставку відповідно до законодавства України або колишнього Союзу РСР чи держав СНД.

Суд критично оцінює доводи відповідачів, що час навчання позивача у Чернівецькому національному університету (02 роки 04 місяці 29 днів) включається лише до періоду часу, який зараховується до вислуги років для призначення пенсії, а тому не може бути зарахований до часу проходження служби в органах внутрішніх справ виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується архівною довідкою Чернівецького національного університету імені ОСОБА_4 № 34/40-56 від 11.01.2017 р., що згідно наказу № 146-СТ від 22.08.1973 р. позивач був зарахований студентом першого курсу фізичного факультету за спеціальністю Оптика денної форми навчання з 01.09.1973 р. (а.с. 12).

Наказом по університету від 27.09.1974 р. №179-СТ позивач, студент 2-го курсу фізичного факультету денної форми навчання, залучений до занять по військовій підготовці з осіннього семестру 1974 - 1975 учбового року до кінця 4-го курсу.

Наказом по університету № 101-СТ позивач відрахований з університету у звязку із закінченням навчання 01.01.1978 р. (диплом Г-11 № 160267 від 27.06.1978 р., реєстр. № 1212).

Із копії військового квитка серія ГН № 171559 вбачається, що наказом МО СССР № 98 від 30.05.1978 р. позивачу присвоєно військове звання лейтенант (а.с.128).

Водночас відповідач 1, посилаючись на норми ОСОБА_3 № 2262-XII зазначив, що період навчання може зараховуватися особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ до вислуги років виключно в цілях призначення пенсії.

Суд зазначає, що ОСОБА_3 № 203/98-ВР, застосовуючи поняття "календарна" та "пільгова" вислуга років, не визначає їх зміст та порядок обчислення.

За таких умов вказані поняття мають застосовуватися у значенні, що визначені іншими законами України, які регулюють спільну сферу правовідносин - соціальний захист громадян, що звільнені, зокрема, з органів внутрішніх справ.

Питання обчислення вислуги років при призначенні пенсії особам, звільненим з військової служби, регулюється ОСОБА_3 № 2262-XII), постановою Кабінету Міністрів України Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей від 17.07.1992 р. за № 393.

Згідно із ч. 2 ст. 17 ОСОБА_3 № 2262-XII (в редакції чинній на час звільнення позивача з ОВС) порядок обчислення вислуги років для призначення пенсій відповідно до цього ОСОБА_3 особам офіцерського складу, прапорщикам і мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам, які мають право на пенсію за цим ОСОБА_3, визначається Кабінетом Міністрів України.

На час розгляду справи в суді ч. 2 ст. 17 ОСОБА_3 № 2262-XII діє в наступній редакції, зокрема до вислуги років поліцейським, особам офіцерського складу, особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ, державної пожежної охорони, Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України при призначенні пенсії на умовах цього ОСОБА_3 додатково зараховується час їхнього навчання (незалежно від форми навчання) у цивільних вищих навчальних закладах, а також в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання, до вступу на військову службу, службу до органів внутрішніх справ, Національної поліції, державної пожежної охорони, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції чи Державної кримінально-виконавчої служби України або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку один рік навчання за шість місяців служби.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 р. № 393 (в редакції чинній на час звільнення позивача з ОВС) передбачено, що до вислуги років особам офіцерського складу Збройних Сил, Прикордонних військ, Управління державної охорони, Цивільної оборони України та інших військових формувань, створених Верховною Радою України, Служби безпеки України, а також особам середнього, старшого і вищого начальницького складу органів внутрішніх справ України при призначенні пенсій згідно з пунктом "а" статті 12 ОСОБА_3 України "Про пенсійне забезпечення військовослужбовців та осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ" додатково зараховується час їхнього навчання (у тому числі заочно) у цивільних вищих навчальних закладах, а також у інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське звання, до вступу на військову службу або призначення на відповідну посаду в межах до п'яти років із розрахунку - один рік за шість місяців.

У наведеному вище тексті норми права розділові знаки і сполучник також у сполученні з а вказують, що обставини, викладені після сполучника, мають таке саме значення, як і викладені до зазначеного сполучника. Тобто додатково до вислуги років при призначенні пенсії зараховується час навчання у цивільних вищих навчальних закладах і в інших навчальних закладах, після закінчення яких присвоюється офіцерське (спеціальне) звання. Виходячи з синтаксичної структури речення додатково до вказаної вислуги може бути зарахований час навчання в навчальних закладах, зазначених у статті 17 вказаного вище ОСОБА_3, якщо після їх закінчення присвоюється офіцерське (спеціальне) звання.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного суду України від 10.03.2015 р. (реєстраційний номер рішення в єдиному реєстрі судових рішень № 43310876).

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що оскільки ОСОБА_3 № 2262-XII передбачаючи зарахування періоду навчання до вислуги років при призначенні пенсії, не містить норм, які б забороняли враховувати особам середнього, старшого та вищого начальницького складу органів внутрішніх справ вказаний період в інших цілях, відтак правила обчислення вислуги років передбачені ОСОБА_3 № 2262-XII поширюються на інші правовідносини, в тому числі ті, які виникають при визначенні вислуги років ветеранам органів внутрішніх справ.

Крім того, суд звертає увагу, на те, що відповідач 1, в обґрунтування своїх доводів не навів жодного нормативного-правового акту, чинного на час виникнення спірних відносин, що визначає порядок розрахунку строку служби (вислуги років) у пільговому та календарному обчисленні саме відповідно до ОСОБА_3 № 203/98-ВР та надає відповідачу право здійснювати такий розрахунок під час вирішення питання про встановлення статусу ветерана органів внутрішніх справ.

Суд також зазначає, що згідно ч. 1-2 ст. 10 ОСОБА_3 № 203/98-ВР ветеранам органів внутрішніх справ вручаються посвідчення та нагрудні знаки.

Зразки посвідчень, нагрудних знаків та порядок їх виготовлення і вручення визначаються Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України Про порядок видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран органів внутрішніх справ № 742 від 01.06.2002 р. поширено дію Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 р. № 1601, на видачу посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран органів внутрішніх справ.

Відповідно до п. 3 Порядку видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.08.1999 р. № 1601 (далі Порядок № 1601), підставою для видачі посвідчення і вручення нагрудного знака Ветеран військової служби є один з таких документів:

- наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку;

- довідка медико-соціальної експертної комісії про встановлення інвалідності I чи II групи, яка настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва або захворювання, пов'язаних з виконанням обов'язків військової служби;

- посвідчення про нагородження медаллю Ветеран Вооруженных Сил СССР.

Отже, в контексті підстав звернення позивача з метою оформлення статусу Ветеран органів внутрішніх справ, достатньою підставою для надання такого статусу є наказ про звільнення з військової служби в запас або у відставку (висновок узгоджується із практикою Вищого адміністративного суду України зокрема у справі № К/800/56389/14 ухвала від 26.03.2015 р.).

При цьому, як зазначалося вище, згідно наданого позивачем витягу із наказу УМВС України в Чернівецькій області від 05.11.2002 р. №109 о/с, вислуга років позивача у календарному обчисленні становить 25 років 11 місяців 08 днів, а у пільговому обчисленні становить 29 років 02 місяці 08 днів. Зазначений наказ є чинним.

Дослідженням послужного списку та розрахунку встановлено, що позивач:

- з 01.09.1973 р. по 27.06.1978 р. студент Чернівецького національного університету (4 роки 09 місяців 26 днів);

- з 27.03.1979 р. по 02.02.1996 р. проходив військову службу на офіцерських посадах (16 років 10 місяців 04 днів);

- з 01.03.1996 р. по 06.11.2002 р. проходив службу в органах внутрішніх справ (06 років 08 місяців 05 днів) (а.с.14 26, 58-61).

Під час судового розгляду справи сторонами не заперечувалося та підтверджується матеріалами справи, що при звільненні з органів внутрішніх справ позивачу до вислуги років зараховано половину часу навчання у вищому навчальному закладі - 02 роки 04 місяці 29 днів, військова служба на офіцерських посадах 16 років 10 місяців 04 днів та служба в органах внутрішніх справ - 06 років 08 місяців 05 днів.

Судом не береться до уваги посилання відповідача 1 на обчислення вислуги років позивача, яке складає 23 роки 06 місяців та 04 дні, оскільки протирічить наявному у наказі по особовому складу розрахунку вислуги років.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, враховуючи наявність у позивача строку служби, необхідного для визнання його ветераном органів внутрішніх справ, а також бездоганність його служби, яка підтверджується наявністю заохочень занесених до послужного списку, суд дійшов висновку, що позивач має сукупність умов для визнання його ветераном органів внутрішніх справ.

Суд критично оцінює посилання відповідача 1 на відсутність у нього повноважень на видання запитуваного посвідчення. Так, надаючи відповідь позивачу, відповідач 1 обґрунтував свою відмову лише відсутністю у позивача необхідної вислуги, а відтак виконував повноваження на видання запитуваного посвідчення.

Отже, відповідно до Порядку № 1601, відповідач зобов'язаний надати позивачу статус Ветеран органів внутрішніх справ на підставі наказу УМВС України в Чернівецькій області від 05.11.2002 р. № 109 о/с, в якому чітко визначено строк служби позивача, який в силу п. 3 ч. 1 ст.5 ОСОБА_3 № 203/98 є достатнім для набуття оспорюваного статусу.

Стосовно посилань відповідача щодо пропущення строків звернення до суду, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 99 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Згідно із ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 17 ОСОБА_3 України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

У розумінні вказаного положення суд зобов'язаний застосовувати принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, який діє на основі Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У преамбулі цієї Конвенції верховенство права визнано як принцип, що об'єднує країни - учасниці Ради Європи. У своїх рішеннях Суд неодноразово звертається до зазначеного у преамбулі Конвенції принципу і, вважаючи його одним із основоположних принципів функціонування країн-учасниць, надає йому тлумачення при вирішенні справ.

Європейський Суд з прав людини розкриває зміст принципу верховенства права через формулювання вимог, які він виводить з цього принципу. Однією з таких вимог є вимога про якість закону. Під законом тут мається на увазі положення нормативно-правового акта. По-перше, закон повинен бути доступним особі, тобто містити зрозумілі й чіткі формулювання, які б давали можливість особі самостійно або з відповідною консультацією регулювати свою поведінку. По-друге, він має бути передбачуваним, тобто таким, щоб особа могла передбачити наслідки його застосування. По-третє, закон повинен відповідати всім іншим вимогам верховенства права, зокрема він з достатньою чіткістю має встановлювати межі дискреційних повноважень, наданих суб'єктам владних повноважень, та спосіб їх здійснення. Це необхідно, щоб особа була захищеною від свавілля суб'єктів владних повноважень (п. 27 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Круслен проти Франції" від 24 квітня 1990 р.).

Звідси й ще одна вимога принципу верховенства права - захист від свавілля - це означає, що втручання суб'єктів владних повноважень у права людини має підлягати ефективному контролю. Щонайменше це має бути судовий контроль, який найкращим чином забезпечує гарантії незалежності, безсторонності та належної правової процедури. Держава також повинна забезпечувати наявність достатніх та ефективних гарантій проти зловживань (п. 55 рішення у справі "Класс та інші проти Німеччини" від 6 вересня 1978 р.).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. Ключовими принципами ст. 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя.

Враховуючи, що право на справедливий суд займає основне місце у системі глобальних цінностей демократичного суспільства, Європейський Суд з прав людини у своїй практиці пропонує досить широке його тлумачення.

У демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення ст. 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенні цього положення. Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (ст. 42, п. 36 рішення у справі "Беллет проти Франції") від 04.12.1995 р., рішення у справі Церква с. Сосулівка проти України від 28.02.2008 р.

З огляду на практику Європейського суду з прав людини, основною складовою права на справедливе судочинство є право доступу до такого судочинства, в розумінні забезпечення особі можливості звернення до суду для вирішення спору.

Строк звернення до адміністративного суду з адміністративним позовом - проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Строки впливають на права та обов'язки учасників адміністративних правовідносин, спонукаючи їх до своєчасного здійснення наданих їм прав чи виконання покладених на них обов'язків. Строки - засіб впорядкування суспільних відносин, без якого неможливо уявити діяльність публічної адміністрації, нормативного акта, якою б юридичною силою він не був наділений. Дотримання строків розгляду адміністративних справ одна з обов'язкових передумов ефективності адміністративних проваджень, оскільки результат правозастосовчої діяльності безпосередньо залежить від часових меж їх реалізації. Будь-який вид адміністративного провадження базується на процесуальних принципах, серед яких оперативність і швидкість, що забезпечується чітко регламентованими строками, закріпленими в законах та підзаконних актах.

Судом встановлено, що не погоджуючись з відмовою Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 29.03.2016 р. у задоволенні заяви про визнання ветераном органів внутрішніх справ України та наданні статусу "Ветеран органів внутрішніх справ", позивач неодноразово звертався до Департаменту персоналу, організації освітньої та наукової діяльності Міністерства внутрішніх справ України із письмовими заявами стосовно отримання посвідчення Ветеран органів внутрішніх справ.

Листом від 29.12.2016 р. за № 22/6-К-2519 позивача повідомлено, що підстави для видачі йому посвідчення Ветерана внутрішніх справ відсутні, відтак строк звернення до суду обчислюється з 30.12.2016 р.

Враховуючи вищенаведене, позивач звернувся із вказаними вимогами до суду в строк передбачений ч. 2 ст. 99 КАС України.

Визначаючись щодо способів захисту порушених прав позивача, суд зазначає, що позивач у позовній заяві просив визнати незаконним рішення Головного управління Національної поліції у Чернівецькій області від 29.03.2016 р. про відмову в задоволенні заяви про визнання позивача ветераном органів внутрішніх справ України. Однак, вказаний лист про відмову у задоволенні заяви про визнання позивача ветераном органів внутрішніх справ за своєю правовою природою не є рішенням суб'єкта владних повноважень.

Суд звертає увагу, що ОСОБА_3 № 203/98-ВР не передбачає прийняття рішень за наслідками розгляду заяв про надання, в тому числі, статусу Ветеран органів внутрішніх справ України. Статтею 10 вказаного ОСОБА_3 та нормами Порядку № 1601 передбачено, що факт визнання особи ветераном органів внутрішніх справ полягає у видачі посвідчення, яке підтверджує набутий статус, а не прийнятті рішень.

Відтак, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання протиправною відмову відповідача1 від 29.03.2016 р. № 16/Г-2495 у наданні позивачу статусу ветерана органів внутрішніх справ та зобов'язання відповідача визнати позивача ветераном органів внутрішніх справ.

При цьому необхідно зазначити, що підставою для зобов'язання відповідача визнати позивача ветераном органів внутрішніх справ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ОСОБА_3 № 203/98-ВР, стало те, що судом на основі досліджених письмових доказів виключено існування будь-яких інших перешкод у наданні позивачу оспорюваного статусу, а позивач у свою чергу, відповідає усім передбаченим п. 1 ч. 1 ст. 5 ОСОБА_3 № 203/98-ВР вимогам.

Крім цього, втручання у дискреційні повноваження Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, як суб'єкта владних повноважень, шляхом його зобов'язання вчинити відповідні дії є виправданим, оскільки відсутній інший дієвий спосіб захисту порушеного права, та враховує, що у межах спірних правовідносин відповідачем не доведено наявність підстав для відмови у визнанні позивача ветераном органів внутрішніх справ.

Враховуючи встановлені обставини справи та вищезазначені положення чинного законодавства України, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають дійсним обставинам та матеріалам справи, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 94 КАС України, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

З матеріалів справи вбачається, що за подання вказаного позову позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1280,00 грн., що підтверджується квитанцією №20 від 01.02.2017 р.

Відтак, суд присуджує на користь позивача судові витрати (судовий збір) у сумі 1280,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 69, 71, 94, 158, 160 - 163 та 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною відмову Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області від 29.03.2016 р. у задоволенні заяви про визнання його ветераном органів внутрішніх справ України та надання статусу "Ветеран органів внутрішніх справ".

3. Зобов'язати Головне управління Національної поліції в Чернівецькій області визнати ОСОБА_1 ветераном органів внутрішніх справ на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 ОСОБА_3 України "Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист" та надати йому статус "Ветеран органів внутрішніх справ".

4. Стягнути з Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) у сумі 1280,00 грн.

У відповідності до ст. ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно ст. 254 КАС України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя В.К. Левицький