Справа № 2а-12306/10/1370
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 року м. Львів № 2а-12306/10/1370

10 год. 42 хв.

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Клименко О.М. за участю секретаря судового засідання Єрмакової Х.Р. та сторін і інших осіб, які беруть участь у справі:

позивача: представник Іванейко Я.Я.;

відповідача: представник не прибув;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом Личаківської об'єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області до ОСОБА_2 про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів, -

ВСТАНОВИВ:

Личаківська об'єднана державна податкова інспекція Головного управління ДФС у Львівській області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (далі - ОСОБА_2) про стягнення податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в сумі 18960,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» ОСОБА_2 повинен був сплатити податок з транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів за здійснену першу реєстрацію транспортного засобу марки Volkswagen Тransporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1. Проте, як вбачається із довідки позивача № 26952/19-020 від 12.11.2010 року, кошти по податку від ОСОБА_2 до місцевого бюджету Шевченківського району м. Львова не надходили.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не прибув, про дату, час та місце судового розгляду був належним чином повідомлений.

Суд заслухав пояснення представника позивача, дослідив долучені до матеріалів справи письмові докази, оцінив їх в сукупності і встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Згідно з даними УДАІ ГУМВСУ у Львівській області, на ім'я ОСОБА_2 08.12.2009 року зареєстровано автомобіль Volkswagen Тransporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

З матеріалів справи слідує, що податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів в сумі 18960,00 грн. при реєстрації транспортного засобу на ОСОБА_2 до бюджету не надійшов.

Таким чином, спір виник щодо сплати фізичною особою податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів. У зв'язку з цим та з урахуванням висновків Вищого адміністративного суду, викладених в ухвалі від 04.08.2015 року, доказуванню у даній справі підлягає доведеність факту сплати податку, придбання ОСОБА_2 автомобіля, а також вплив на вказані правовідносини розслідування чи розгляду кримінальної справи № 181-0062, порушеної за фактом підроблення та використання підроблених документів за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

Вирішуючи спір, суд керується наступними положеннями чинного законодавства.

Відповідно до статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

До 01.01.2011 року принципи побудови системи оподаткування, податки і збори (обов'язкові платежі) до бюджетів та до державних цільових фондів, а також права, обов'язки і відповідальність платників визначалися Законом України «Про систему оподаткування» від 25 червня 1991 року № 1251-XII (далі - Закон № 1251-XII).

Поняття податку і збору (обов'язкового платежу) до бюджетів та до державних цільових фондів визначено у статті 2 цього Закону, під яким слід розуміти обов'язковий внесок до бюджету відповідного рівня або державного цільового фонду, здійснюваний платниками у порядку і на умовах, що визначаються законами України про оподаткування.

Податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів згідно пункту 10 статті 14 Закону № 1251-XII належить до загальнодержавних податків.

Законом України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» від 11 грудня 1991 року №1963-XII (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), (далі - Закон №1963-XII) встановлювався податок з власників деяких наземних і водних транспортних засобів, самохідних машин і механізмів як джерело фінансування будівництва, реконструкції, ремонту та утримання автомобільних шляхів загального користування та проведення природоохоронних заходів на водоймищах.

Відповідно до статті 1 Закону №1963-XII платниками податку з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів є підприємства, установи та організації, які є юридичними особами, іноземні юридичні особи (далі - юридичні особи), а також громадяни України, іноземні громадяни та особи без громадянства (далі - фізичні особи), які здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію транспортних засобів та/або мають зареєстровані в Україні згідно з чинним законодавством власні транспортні засоби, які відповідно до статті 2 цього Закону є об'єктами оподаткування.

Згідно з ч. 4 ст. 5 Закону України «Про податок з власників транспортних засобів та інших самохідних машин і механізмів» (чинного на момент виникнення спірних правовідносин), фізичні особи - платники податку зобов'язані пред'являти органам, що здійснюють першу реєстрацію в Україні, реєстрацію, перереєстрацію, зняття з обліку або технічний огляд транспортних засобів, квитанції або платіжні доручення про сплату податку за попередній (у разі здійснення сплати) та за поточний роки, а платники, звільнені від сплати цього податку, - відповідний документ, що дає право на користування цими пільгами.

Згідно з ч. 6 ст. 5 цього ж Закону, у разі відсутності документів про сплату податку або документів, що дають право на користування пільгами, перша реєстрація в Україні, реєстрація, перереєстрація, зняття з обліку і технічний огляд транспортних засобів не провадяться.

Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388, який діяв на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Порядок), встановлено єдиний на території України порядок державної реєстрації та обліку автомобілів, та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться підрозділами Державтоінспекції.

Згідно з п. 8 Порядку державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.

Державна реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків і зборів (обов'язкових платежів), а також внесення в установленому порядку платежів за проведення огляду транспортних засобів, державну реєстрацію (перереєстрацію), зняття з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків.

Аналіз вказаних норм законодавства свідчить, що безумовною підставою для першої реєстрації транспортного засобу є сплата відповідного податку, і такий податок сплачується до реєстрації транспортного засобу, а не після.

На виконання висновків Вищого адміністративного суду, викладених в ухвалі від 04.08.2015 року, судом витребувано у Залізничного ВП ГУНП у Львівській області інформацію про прийняте рішення за наслідками розгляду заяви ОСОБА_2 від 16.05.2014 року про визнання його потерпілим в кримінальній справі № 181-0062, а також про хід розгляду кримінального провадження № 0001639.

Листом № 16/14-13301 від 06.11.2015 року слідчим слідчого відділу Залізничного ВП ГУНП у Львівській області повідомлено, що в матеріалах досудового розслідування кримінального провадження № 0001639 від 28.05.2013 року (кримінальна справа № 181-0062) документи про визнання ОСОБА_2 потерпілим у кримінальному провадженні відсутні.

Відповідно до ст. 69 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності, відповідно до ч. 2 ст. 71 КАС України, покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Відповідно до ч. 6 ст. 71 КАС України якщо особа, яка бере участь у справі, без поважних причин не надасть докази на пропозицію суду для підтвердження обставин, на які вона посилається, суд вирішує справу на основі наявних доказів.

З матеріалів справи слідує, що транспортний засіб Volkswagen Тransporter, 2001 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, перебував на обліку в УДАІ ГУ МВС України у Львівській області. Факт реєстрації вказаного транспортного засобу на ім'я ОСОБА_2 сторонами не заперечується.

Враховуючи зазначене вище та встановлені судом фактичні обставини, виходячи із вимог законодавства, яке на момент виникнення спірних правовідносин регулювало питання сплати податку з власників транспортних засобів та самохідних машин і механізмів (частини 6 статті 5 Закону №1963-XII та пунктів 3, 8 Порядку), суд дійшов висновку, що першій реєстрації в Україні транспортних засобів на ім'я відповідача передувала сплата податку з власників транспортних засобів, яка є безумовною підставою для такої реєстрації, що спростовує доводи податкового органу про відсутність сплати податку.

Згідно з відомостями, наданими ПАТ КБ «Приватбанк» (а. с. 10), у матеріалах справи Львівського ВРЕР УДАІ містилися квитанції про сплату відповідачем податку з власників транспортних засобів із зазначенням дати перерахування та суми податку з власників транспортних засобів. Вказані обставини свідчать про факт сплати відповідачем податку з власників транспортних засобів, що є предметом спору.

Стосовно покликання податкового органу на те, що податок з власників транспортних засобів на суму 18960,00 грн. не надійшов на рахунок відповідного місцевого бюджету, то суд звертає увагу на те, що поняття «сплата податку» та «надходження коштів на рахунок» не є тотожними поняттями. Сплата податку є обов'язком платника податку, а надходження коштів на рахунок є результатом діяльності установ, які в установленому законом порядку уповноважені на здійснення діяльності у сфері обігу грошових коштів, відтак, відповідач не може нести обов'язку подвійної сплати вищевказаного податку, оскільки суми цього податку повинні бути стягнуті з осіб, які вчинили кримінально карні діяння.

Вказана позиція узгоджується із позицією ВАС України, викладеною в ухвалі від 16.04.2014 року №К/800/19591/13.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Докази подані позивачем не переконують в обґрунтованості позовних вимог.

Враховуючи вказане, суд дійшов висновку, що підстави для задоволення адміністративного позову відсутні.

Судові витрати відповідно до положень ст. 94 КАС України з сторін не стягуються.

Керуючись ст.ст. 17-19, 94, 160-163, 167 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга подається до Львівського апеляційного адміністративного суду через Львівський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до Львівського апеляційного адміністративного суду.

Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 КАС України, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Повний текст постанови складено та підписано 18.04.2017 року.

Суддя Клименко О.М.