Справа № 826/6580/16
Суддя: Кузьменко В.А.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

місто Київ

24 березня 2017 року 08:20 справа №826/6580/16

Окружний адміністративний суд міста Києва у складі головуючого судді Кузьменка В.А., суддів Арсірія Р.О., Огурцова О.П., за участю секретаря Яцюти М.С., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
до1. Національного банку України 2. Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників
третя особаПублічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль"
прозобов'язання вчинити дії
О Б С Т А В И Н И С П Р А В И:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1) звернулась до Окружного адміністративного суду міста Києва із адміністративним позовом до Національного Банку України (далі по тексту - відповідач 1) та Міжрегіонального головного управління ДФС - Центрального офісу з обслуговування великих платників (далі по тексту - відповідач 2) за участі Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" (далі по тексту - третя особа, ПАТ "Райффайзен Банк Аваль"), в якому просить: 1) зобов'язати Національний банк України надати інформацію на запит ОСОБА_1 від 25 січня 2016 року, а в разі її відсутності провести перевірку у Вінницькому відділенні "Замостинське" АППБ "Аваль" (м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги 9), з питань списання дебіторської заборгованості за кредитним договором №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року укладеному між Акціонерним поштово- пенсійним банком "Аваль" та ОСОБА_1 на підставі Постанови НБУ №424 від 13 вересня 2010 року "Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості"; 2) зобов'язати Міжрегіональне ГУ ДФС Центр обслуговування великих платників здійснити наступні дії: надати виписку (інформацію) акту перевірки у Вінницькому відділенні "Замостинське" АППБ "Аваль" (м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги 9), з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року по 25 січня 2016 року, та розшифровку безнадійної заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву Банку в частині списання дебіторської заборгованості за кредитним договором №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року укладеному між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та ОСОБА_1; письмово підтвердити чи спростувати виконання Банком Постанови №424 від 13 вересня 2010 року "Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними проценти та списання безнадійної заборгованості" у відповідності до підпункту 12.3.13 пункту 12.3 статті 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" з урахуванням змін, внесених Законом України від 20 травня 2010 року №2275-У списання дебіторської заборгованості по кредитному договору №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року укладеному між позивачем та банком.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01 червня 2016 року відкрито провадження в адміністративній справі №826/6580/16, закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

В судовому засіданні 16 листопада 2016 року позивач не прибув, подав через канцелярію суду клопотання про розгляд справи без його участі, представник відповідача 2 проти задоволення позову заперечив, відповідач 1 та третя особа своїх представників до суду не направили.

Відповідно до частини шостої статті 128 Кодексу адміністративного судочинства України якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених цією статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Враховуючи неприбуття представників позивача, відповідача 1 та третьої особи, суд ухвалив перейти до розгляду справи в письмовому провадженні.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Окружний адміністративний суд міста Києва, -

В С Т А Н О В И В:

25 січня 2016 року позивач звернувся із запитом на інформацію до відповідача 1, в якому просив повідомити чи сформовано Акціонерним пенсійно-поштовим банком "Аваль" (далі по тексту - Банк) резерв для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків саме по кредитному договору №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року, повідомити чи списано заборгованість Банком згідно Постанови НБУ "Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості" від 13 вересня 2010 року №424 по кредитному договору №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року, повідомити чи повернуто Банком згідно Постанови НБУ "Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості" від 13 вересня 2010 року №424 резервування Банку по кредитному договору №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року.

25 січня 2016 року позивач звернувся із запитом на інформацію до відповідача 2, в якому просив надати копію акту перевірки у Вінницькому відділенні "Замостинське" АППБ "Аваль" (м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги, 9 ), з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року по 25 січня 2016 року, та розшифровку безнадійної заборгованості, списаної за рахунок страхового резерву Банку, письмово підтвердити чи спростувати виконання Банком Постанови НБУ "Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості" від 13 вересня 2010 року №424 у відповідності до підпункту 12.3.13 пункту 12.3 статті 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств" з урахуванням змін, внесених Законом України від 20 травня 2010 року №2275-У списання дебіторської заборгованості по кредитному договору №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року укладеному між позивачем та Банком.

01 лютого 2016 року листом №20-0004/8615 відповідач 1 надав позивачу відповідь на запит на інформацію від 25 січня 2016 року щодо кредитних відносин між громадянкою ОСОБА_1 та АТ "Райффайзен Банк Аваль", яким повідомив позивача, що НБУ не є розпорядником інформації і не має документів, що підтверджують формування та використання АТ "Райффайзен Банк Аваль" резерву за кредитною заборгованістю позивача, вся інформація та документи, які стосуються кредитних правовідносин між АТ "Райффайзен Банк Аваль" та позивачем за кредитним договором №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року знаходяться безпосередньо у АТ "Райффайзен Банк Аваль".

19 лютого 2016 року листом №188/14/28-10-43-3-20 відповідач 2 надав позивачу відповідь на запит про надання інформації від 25 січня 2016 року, яким повідомив позивача, що враховуючи обмеженість наданої у запиті інформації, а також відсутність правових підстав у відповідності до вимог Податкового кодексу України, Закону України "Про інформацію" та Закону України "Про банки та банківську діяльність", у органів ДФС України відсутні права та обов'язки, визначені статтями Податкового кодексу України, які б могли забезпечити виконання запиту позивача.

Позивач вважає, що вищезазначена відповідь відповідача 1 є протиправною та необґрунтованою, зазначає, що саме НБУ є розпорядником запитуваної інформації, незаконно її приховує та зобов'язаний запитувану інформацію надати позивачу, окрім того, позивач вважає, що відповідач 2 взагалі не надав обґрунтовану відповідь на запит від 25 січня 2016 року та безпідставно не надав запитувану інформацію.

Відповідач 1 надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що позовні вимоги позивача про зобов'язання вчинити дії щодо надання інформації на запит та провести перевірку у АТ "Райффайзен Банк Аваль" з питань списання дебіторської заборгованості за кредитним договором №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки НБУ не є розпорядником інформації і не має документів, що підтверджують формування та використання АТ "Райффайзен Банк Аваль" резерву за кредитною заборгованістю позивача, окрім того зазначив, що підстави для проведення позапланової перевірки за зверненнями, запитами фізичних осіб у чинному законодавстві відсутні.

Відповідач 2 надав до суду письмові заперечення на адміністративний позов, в яких зазначив, що відповідач 2 не визнає позовні вимоги в повному обсязі, не згодний з доводами викладеними в позовній заяві та вважає її такою, що не підлягає задоволенню.

Третя особа письмові пояснення на адміністративний позов до суду не надала.

Окружний адміністративний суд міста Києва, виходячи зі змісту пред'явлених позовних вимог, звертає увагу на наступне.

Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначає Закон України "Про доступ до публічної інформації".

Відповідно до статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.

Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.

Згідно статті 3 Закону України "Про доступ до публічної інформації" право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов'язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб'єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" доступ до інформації забезпечується шляхом: 1) систематичного та оперативного оприлюднення інформації: в офіційних друкованих виданнях; на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет; на єдиному державному веб-порталі відкритих даних; на інформаційних стендах; будь-яким іншим способом; 2) надання інформації за запитами на інформацію.

Частинами першою, четвертою та п'ятою статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.

Інформація з обмеженим доступом має надаватися розпорядником інформації, якщо немає законних підстав для обмеження у доступі до такої інформації, які існували раніше.

Не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.

Згідно частини першої статті 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; 4) суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.

Відповідно до частини першої статті 19 Закону України "Про доступ до публічної інформації" запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.

Відповідно до частини першої статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов'язані: 1) оприлюднювати інформацію, передбачену цим та іншими законами; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації та оприлюднення інформації; 6) надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об'єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.

У позовній заяві ОСОБА_1 просить зобов'язати НБУ надати інформацію на запит позивача від 25 січня 2016 року, а в разі її відсутності провести перевірку у Вінницькому відділенні "Замостинське" АППБ "Аваль" (м. Вінниця, вул. 50-річчя Перемоги 9), з питань списання дебіторської заборгованості за кредитним договором №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року укладеному між Акціонерним поштово- пенсійним банком "Аваль" та ОСОБА_1 на підставі Постанови НБУ №424 від 13 вересня 2010 року "Про затвердження Порядку формування банками резервів за кредитами і нарахованими за ними процентами та списання безнадійної заборгованості".

Матеріали справи підтверджують, що 21 липня 2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" та позивачем укладено кредитний договір №014/035-40/40511, за яким Банк повинен був надати позивачу кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом в сумі 29 865 (двадцять дев'ять тисяч вісімсот шістдесят п'ять ) Доларів США на 108 місяців з 21 липня 2006 року до 20 липня 2015 року з оплатою відсотків 13.25 % річних відсотків.

У грудні 2010 року відповідач 1 розіслав банкам лист №40-511/5841-22084, яким рекомендував фінансовим установам списати безнадійну заборгованість до 30 грудня 2010 року. Лист направлений банкам на виконання Постанови №424, яка регулює процедуру списання безнадійної заборгованості.

Позивач посилається на те, що згідно пункту 3 Постанови №424 у разі списання безнадійної заборгованості за кредитами банк одночасно списує нараховані проценти за цими кредитами за рахунок сформованих резервів.

Докази направлення третій особі та іншим банкам листа №40-511/5841-22084 у грудні 2010 року до суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Позивач стверджує, що АТ "Райффайзен Банк Аваль" самостійно визнало борги позивача за кредитним договором №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року як безнадійну заборгованість без повідомлення про це позивача, списало її за рахунок страхового резерву банку і отримало відшкодування від держави відповідно до підпункту 12.3.13 пункту 12.3 статті 12 Закону України "Про оподаткування прибутку підприємств".

Докази списання заборгованості позивача за рахунок страхового резерву банку до суду не надано та в матеріалах справи відсутні, докази звернення позивача до АТ "Райффайзен Банк Аваль" стосовно отримання інформації про списання заборгованості позивача до суду також не надано.

Як стверджує позивач, не дивлячись на списання заборгованості, АТ "Райффайзен Банк Аваль" проводиться робота по стягненню з позивача заборгованості по кредитному договору, яка списана банком.

Докази проведення АТ "Райффайзен Банк Аваль" робіт по стягненню з позивача заборгованості до суду не надано та в матеріалах справи відсутні.

Як слідує із позовної заяви позивача, він вважає, що відповідач 1 є розпорядником інформації стосовно формування АТ "Райффайзен Банк Аваль" резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків по кредитному договору №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року, списання заборгованості АТ "Райффайзен Банк Аваль" згідно Постанови №424 по кредитному договору №014/035-40/40511 від 21 липня 2006 року.

Позивач у позовній заяві посилається на лист Національного банку України від 13 вересня 2010 року №40-511/5841-22084.

Проте, судом встановлено, що вищезазначений лист відповідач 1 носить рекомендаційний характер та не є нормативно - правовим актом Національного банку України, оскільки відповідно до статті 56 Закону України "Про Національний банк України" нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку.

Постанова Правління Національного банку України від 13 вересня 2010 року №424 регламентувала формування банками резервів, процедуру списання безнадійної заборгованості за рахунок резервів, відображення в бухгалтерському обліку формування резервів, однак жодним чином не регламентувала правовідносини між сторонами зобов'язання, зокрема сторонами Кредитних договорів.

Нормативною метою списання банками за рахунок сформованих резервів безнадійної заборгованості було відображення в бухгалтерському обліку реальної якості кредитного портфеля банків, поліпшення структури балансів банку та підвищення ліквідності банку.

Відповідно до статті 68 Закону України "Про банки і банківську діяльність" бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов'язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Метою відображення в бухгалтерському обліку резервів та списання активів за рахунок таких резервів є надання користувачам фінансової звітності достовірної інформації щодо якості активів банку.

Правила та порядок відображення банками операцій в бухгалтерському обліку регулюються Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та статтею 68 Закону України "Про банки і банківську діяльність".

Пункт 1 Постанови №424 передбачав, що банк формує резерви (страхові резерви) за кредитами та нарахованими за ними процентами самостійно в розмірі та порядку, установлених Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 06 липня 2000 року №279.

Згідно пункту 3 Постанови №424 передбачалось, що банк має право самостійно списати (відшкодувати) за рахунок резервів безнадійну заборгованість за кредитами позичальників-юридичних осіб, фінансова діяльність яких визначена як незадовільна, та позичальників-фізичних осіб, фінансовий стан яких визначено як нестабільний або незадовільний, за якою платежі за основним боргом та/або нарахованими доходами прострочені понад 90 днів та яка обліковується за окремими аналітичними рахунками з обліку безнадійної заборгованості. У разі списання безнадійної заборгованості за кредитами банк одночасно списує нараховані проценти за цими кредитами за рахунок сформованих резервів.

Пункт 4 Постанови №424 зазначав, що рішення про списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами приймається правлінням банку.

Відповідно до пункту 8 Постанови №424 списання безнадійної заборгованості за кредитами та нарахованими за ними процентами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Банк у період відповідно до законодавства України продовжує роботу щодо відшкодування списаної за рахунок резерву безнадійної заборгованості.

Отже, на підставі аналізу вищезазначених норм Постанови №424 Окружний адміністративний суд міста Києва приходить до висновку, що списання за рахунок резерву безнадійної заборгованості за кредитами не є підставою для припинення вимог банку до позичальника. Списання активу з балансу банку не встановлює, не змінює та не припиняє вимог кредитора до боржника за кредитним договором.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, який згідно з вимогами статті 19 Конституції України діє лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Окрім того, згідно статті 55 Закону України "Про Національний банк України" головна мета банківського регулювання і нагляду - безпека та фінансова стабільність банківської системи, захист інтересів вкладників і кредиторів.

Національний банк здійснює функції банківського регулювання і нагляду на індивідуальній та консолідованій основі за діяльністю банків та банківських груп у межах та порядку, передбачених законодавством України.

Національний банк здійснює постійний нагляд за дотриманням банками, їх підрозділами, афілійованими та спорідненими особами банків на території України та за кордоном, банківськими групами, представництвами та філіями іноземних банків в Україні, а також іншими юридичними та фізичними особами банківського законодавства, нормативно-правових актів Національного банку і економічних нормативів. Національний банк не здійснює перевірок і ревізій фінансово-господарської діяльності осіб, зазначених у цій статті.

Відповідно до статті 59 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк визначає розміри, порядок формування та використання резервів банків для покриття можливих втрат за кредитами, резервів для покриття валютних, відсоткових та інших ризиків банків.

Резерви для покриття можливих фінансових ризиків, а також фонду гарантування вкладів громадян створюються за рахунок доходу до оподаткування відповідно до законодавства України.

Відтак, наведеними положеннями законодавства не передбачено, що відповідач 1 повинен володіти інформацією щодо списання банками безнадійної заборгованості позичальників, а встановлено лише, що відповідач 1 визначає розміри, порядок формування та використання резервів банків для покриття можливих втрат за кредитами, резервів для покриття валютних, відсоткових та інших ризиків банків, тобто здійснює нормативне регулювання такого списання та формування резервів. Обов'язок комерційних банків передавати інформацію про списання безнадійної заборгованості позивальників до Національного банку України чинним законодавством не передбачений.

З огляду на вищевикладене, Окружний адміністративний суд міста Києва погоджується з доводами відповідача 1 щодо відсутності у Національного банку України інформації, запитуваної позивачем.

Таким чином, Національним банком України за результатом розгляду вищевказаного інформаційного запиту правомірно повідомлено позивача про відсутність запитуваної інформації.

Стосовно проведення відповідачем 1 позапланової перевірки АТ "Райффайзен Банк Аваль" необхідно зазначити наступне.

Здійснення інспекційних перевірок банків регулюється статтею 71 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Положенням про планування та порядок проведення інспекційних перевірок, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року №276 (далі по тексту - Положення №276).

Відповідно до статті 71 Закону України "Про банки і банківську діяльність" перевірка банків здійснюється відповідно до плану, затвердженого Національним банком України. Планова перевірка здійснюється не частіше одного разу на рік. Національний банк України може прийняти рішення про проведення позапланової перевірки банку при наявності обґрунтованих підстав.

Відповідно до пункту 2.2 Положення №276 для складання планів інспекційних перевірок Національний банк аналізує, зокрема, звернення, скарги вкладників, кредиторів та інших юридичних і фізичних осіб.

Згідно з пунктом 1.8 Положення №276 Національний банк України має право прийняти рішення про проведення позапланової інспекційної перевірки за наявності обґрунтованих підстав.

Пункт 1.8 Положення №276 містить вичерпний перелік підстав для проведення позапланової інспекційної перевірки, серед яких підстави для проведення позапланової перевірки за зверненнями, запитами фізичних осіб відсутні.

Таким чином, проведення перевірки АТ "Райффайзен Банк Аваль" за запитом позивача чинним законодавством не передбачено, як наслідок, позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Окрім того, необхідно зазначити, що у запиті позивача від 25 січня 2016 року вимога про проведення перевірки АТ "Райффайзен Банк Аваль" відсутня, отже, відповідач 1 правомірно не надав позивачу у відповіді на запит відповідь стосовно проведення перевірки АТ "Райффайзен Банк Аваль".

Статтею 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків.

Ураховуючи наведене, суд вважає, що в порядку статті 56 Закону України "Про банки і банківську діяльність" позивач не позбавлений права звернутися до АТ "Райффайзен Банк Аваль" із запитом про надання інформації, щодо надання якої позивач звернувся до Національного банку України.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд приходить до висновку, що оскільки запитувана позивачем інформація у Національного банку України відсутня, відтак позовні вимоги до відповідача 1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Стосовно позовних вимог до відповідача 2 необхідно зазначити наступне.

Позивач стверджує, що відповідач 2 взагалі не надав належної відповіді на запит від 25 січня 2016 року.

Позивач стверджує, що відповідач 2 має інформацію, щодо стану рахунку клієнта у АТ "Райффайзен Банк Аваль" і також за допомогою перевірки може дізнатись чи АТ "Райффайзен Банк Аваль" дотримується вимог податкового, валютного та іншого законодавства, та дізнатись чи заборгованість позивача списана за рахунок страхового резерву банку.

Позивач зазначає, що у своєму запиті від 25 січня 2016 року він просив не стільки надати інформацію, як просив вчинити активні дії, які полягали у тому, що потрібно було здійснити позапланову перевірку АТ "Райффайзен Банк Аваль" з питань дотримання вимог податкового, валютного, та іншого законодавства за період з 01 січня 2010 року по 25 січня 2016 року, але якщо дана перевірка проводилась то просилось надати копію відповідного акту чи надати інформацію з такого акту.

Відповідно до статті 78 Податкового кодексу України підставами для проведення позапланової податкової перевірки є: в результаті перевірок інших осіб або отримання податкової інформації з'ясовано обставини порушення платником податків податкового, валютного та іншого контрольованого податковою інспекцією законодавства, якщо платник не надав пояснень та їх документального підтвердження на обов'язковий письмовий запит податкової інспекції, в якому зазначаються порушення вказаного законодавства чи недостовірність даних податкової декларації протягом 10 робочих днів від отримання запиту; не подання платником в установлений строк податкової декларації, розрахунку, звіту; подано заперечення до акта перевірки або скаргу на прийняте по ній податкове повідомлення-рішення, якщо платник посилається на обставини, не враховані ревізором при податковій перевірці; отримання рішення суду про призначення перевірки або постанови органу оперативно-розшукової діяльності, слідчого, прокурора, винесеної ними згідно закону; наявності відомостей про ухилення платником від оподаткування оплати праці чи доходів найманим особам, у тому числі внаслідок неукладення з ними трудових договорів; наявності відомостей про здійснення платником господарської діяльності без державної реєстрації; якщо подано уточнюючий розрахунок до декларації за період, який перевірявся; якщо не подано уточнюючого розрахунку протягом 20 днів після довідки електронної перевірки, якою виявлено порушення податкового законодавства; якщо подано при застосуванні податкового компромісу уточнюючий розрахунок за періоди, по яким податкова перевірка не проводилася; при наявності достатніх підстав для висновку, що розрахунок бюджетного відшкодування ПДВ зроблено всупереч податковому закону; якщо платник до закінчення перевірки надіслав з описом до податкової інспекції копії документів, які відмовився врахувати ревізор, або якщо протягом 5 днів після акта перевірки надав ДПІ документи на підтвердження показників своїх податкових декларацій.

Таким чином, підстава позапланової перевірки суб'єкта господарювання за запитом фізичної особи чинним законодавством не передбачена.

Окрім того, Окружний адміністративний суд міста Києва звертає увагу, що із запиту на інформацію від 25 січня 2016 року не вбачається, що позивачем ставилася вимога до відповідача 2 про проведення позапланової перевірки АТ "Райффайзен Банк Аваль", як наслідок позовні вимоги в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов'язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов'язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.

Відповідно до підпункту 17.1.9 пункту 17.1 статті 17 Податкового кодексу України платник податків має право на нерозголошення контролюючим органом (посадовими особами) відомостей про такого платника без його письмової згоди та відомостей, що становлять конфіденційну інформацію, державну, комерційну чи банківську таємницю.

Згідно підпункту 21.1.6 пункту 21.1 статті 21 Податкового кодексу України посадові особи контролюючих органів зобов'язані не допускати розголошення інформації з обмеженим доступом, що одержується, використовується, зберігається під час реалізації функцій, покладених на контролюючі органи.

Статтею 20 Закону України "Про інформацію" встановлено, що за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.

Будь-яка інформація є відкритою, крім тієї, що віднесена законом до інформації з обмеженим доступом.

До публічної інформації з обмеженим доступом належить конфіденційна інформація, таємна та службова інформація.

Відповідно до статті 62 Закону України "про банки та банківську діяльність" інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи.

Інформація, яка міститься в актах перевірки платників податків, у тому числі щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, може містити банківську таємницю.

Обмеження щодо її розголошення встановлені статтею 60 та статтею 62 Закону України "Про банки і банківську діяльність", як наслідок, така інформація не може бути розголошена податковим органом після її отримання без згоди банку.

З урахуванням викладеного, після детального з'ясування обставин справи та аналізу законодавчих норм, суд приходить до висновку, що відповідач 2 правомірно відмовив позивачу у наданні інформації на запит від 25 січня 2016 року, відтак позовні вимоги до відповідача 2 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Посилання позивача на порушення відповідачем 2 норм Закону України "Про звернення громадян" до уваги не приймаються, оскільки запит на інформацію від 25 січня 2016 року оформлений відповідно до вимог Закону України "Про доступ до публічної інформації" і не містить ознак звернення громадян відповідно до статті 3 Закону України "Про звернення громадян", а саме не містить пропозицій, зауважень, клопотання і скарги.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно з частиною першою статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

На думку Окружного адміністративного суду міста Києва, відповідачами доведено правомірність та обґрунтованість своїх дій з урахуванням вимог встановлених частиною другою статті 19 Конституції України та частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, а тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та доказів, наявних у матеріалах справи, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 69, 70, 71, 158 - 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

В задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовити повністю.

Постанова набирає законної сили відповідно до статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя В.А. Кузьменко

Судді Р.О. Арсірій

О.П. Огурцов