Справа № 806/615/17
Суддя: Капинос Оксана Валентинівна
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

05 квітня 2017 року Житомир Справа № 806/615/17

Категорія 6.3

Житомирський окружний адміністративний судв складі:

головуючого судді Капинос О.В.,

секретар судового засідання Недашківська Н.В.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру", третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Дочірнього підприємства "Умань-Агро" про визнання протиправним та скасування рішення,

в с т а н о в и в :

21.02.2017 року ОСОБА_2 звернувся до Житомирського окружного адміністративного суду з даним позовом, в якому просить визнати протиправним та скасувати рішення Ружинського відділу Житомирської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" про державну реєстрацію договору оренди, укладеного між ОСОБА_3 та ДП "Ілліч-Агро Умань" ВАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча", про що у державному реєстрі земель вчинено запис від 18.01.2007 за №71.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що успадкував від своєї матері - ОСОБА_3 земельну частку (пай) загальною площею 3,2248га, в тому числі ріллі 2,6279 га кадастровий номер земельної ділянки - :06:000:0038, сіножаті 0,5969 га кадастровий номер земельної ділянки - :09:000:0164, на території Княжиківської сільської ради Ружинського району Житомирської області на підставі державних актів серії ЯБ № 731047, ЯБ № 731517. Позивачу було відомо, що в 2006 році його мати передала в оренду свій земельний пай ВАТ "Уманьферммаш". Але у кінці 2016 року позивач отримав усну пропозицію від ПСП "Агрофірма "Світанок" про переукладення договору оренди, оскільки на даний час саме це підприємство використовує земельну ділянку (пай), отримавши право оренди від СПП "Світанок-плюс", яке в свою чергу утворене шляхом виділу з ДП "Ілліч-Агро Умань" ВАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча" і передало в якості внеску в статутний капітал право оренди земельних ділянок, належних позивачеві і які ніби орендувало ДП "Ілліч-Агро Умань".

Вважає, що договір оренди землі від 10.11.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ДП "Ілліч-Агро Умань" ВАТ "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча", зареєстрований Ружинським відділом Житомирської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" з порушенням Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.1998 № 2073, та Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999 № 43, а отже рішення про його реєстрацію підлягає скасуванню.

Судом на обговорення поставлено питання про залишення позовної заяви без розгляду на підставі ст.100 Кодексу адміністративного судочинства України у зв"язку з пропуском строку звернення до суду.

Представник позивача в судовому засіданні проти залишення позову без розгляду заперечила, вказавши, що про наявність спірного рішення, а відтак і про порушене право позивач дізнався лише в жовтні 2016 року, коли звернувся до ДП "Умань-Агро" і відповідно отримав лист від 13.10.2016 № 760. Вважає, що позивачем строк звернення до суду не пропущений.

Представник відповідача в судове засідання не з"явився, направив до суду письмове заперечення на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що спірне рішення не порушує права позивача.

Представник третьої особи до суду не прибув, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив.

Суд, заслухавши думку представника позивача, розглянувши матеріали справи, вважає, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 99 КАС України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Відповідно до ч. 2 ст. 99 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Наведена норма Кодексу, дає підстави для висновку, що законодавцем чітко встановлено строк звернення до суду, а також передбачено, що такий строк починає свій перебіг із моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Тобто, чинним процесуальним Законом обмежено право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів певним строком. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно правових відносинах.

Відповідно до ч.1 ст. 100 КАС України адміністративний позов поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала.

В той же час, поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій, в тому числі звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Однак, матеріали справи таких доказів не містять.

Фактичні обставини справи свідчать, що позивач подав позовну заяву до Житомирського окружного адміністративного суду 21.02.2017 року, що підтверджується штемпелем на поштовому конверті про відправлення кореспонденції до суду.

Разом з тим, як вже зазначалося, в обґрунтування поважності пропущеного строку звернення до суду позивач посилається на те, що йому лише в жовні 2016 року, тобто з моменту отримання листа від ДП "Умань-Агро" від 13.10.26 № 760 та в подальшому від Ружинського відділу Держгеокадастру від 31.10.2016 № М-22/0-23/6-16, стало відомо і зрозуміло про укладання його матір"ю - ОСОБА_3 та ДП "Ілліч-Агро Умань" договору оренди землі.

Однак, слід зазначити, що право власності на вказані земельні ділянки позивачем було зареєстроване ще 20.03.2015 року на підставі свідоцтва про право на спадщину, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 10).

Отже, із зазначеної дати позивач як спадкоємець набув як всі права, так і всі обов"язки по відношенню до успадкованих земельних ділянок, в тому числі звернутися до суду про скасування рішення про державну реєстрацію договору оренди. Однак, з даним позовом позивач звернувся до суду майже через два роки.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії").

Слід зазначити, що поняття "позовна давність" в цивільному процесі та "строк звернення до суду" в адміністративному процесі по своїй суті є тотожними, оскільки позначають певний проміжок часу, протягом якого особа може звернутися до суду за захистом порушеного права, а його пропуск тягне за собою певні правові наслідки.

Так, в свої постанові від 16.11.2016 у справі № 487/10132/14-ц Верховний Суд України зазначив, що порівняльний аналіз термінів "довідався" (дізнався) та "міг довідатися" (дізнатися), дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Таким чином, доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є її дії, спрямовані на захист порушених прав, а також докази, які свідчать про те, що були створені умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

Так, представник позивача в судовому засіданні пояснила, що про порушення свої прав позивач дізнався лише в жовтні 2016 року, коли звернувся до ДП "Умань-Агро" з питань наявності договору оренди землі, укладеного з його матір"ю в 2006 році. При цьому також пояснила, що позивач протягом 2015-2016 років отримував орендну плату за користування земельною ділянкою, однак не знав хто саме її сплачує, оскільки даним питанням не цікавився.

Разом з тим, суд вважає, що факти звернення позивача в 2016 році із листом до ДП "Умань-Агро", а в подальшому до Відділу Держгеокадастру в Ружинському районі, не можуть бути визнані поважними причинами пропуску строку звернення до суду, оскільки позивач оформляючи спадщину не був позбавлений можливості дізнатися про стан своїх майнових прав, зокрема ким використовується належна йому земельна ділянка.

Отже, незнання про стан свої прав через байдужість або небажання дізнатися про них дізнатися, на думку суду, не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

З огляду на викладене, суд вважає такі доводи позивача безпідставними та до уваги їх не приймає.

Додатково суд звертає увагу при вирішенні процесуального питання щодо дотримання строків звернення до суду і на практику Європейського суду з прав людини.

Так, у справах "Стаббігс та інші проти Великобританії", "Девеер проти Бельгії" Суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У Справі "Пономарьов проти України" Європейський суд зазначив, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" та "Круз проти Польщі" виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Однак, обґрунтування позивача про те, що йому лише в жовні 2016 року стало відомо (зрозуміло) про існування зазначеного договору, а відтак і про його державну реєстрацію, як вже зазначалося не можуть вважатися поважною причиною пропуску строків звернення до суду.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем інших доказів та доводів про причини пропуску строку звернення до суду не надано, суд не знаходить підстав для висновку про наявність поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду, оскільки об'єктивно у позивача були відсутні перешкоди вчасно звернутись до суду цим позовом.

Беручи до уваги наведені обставини, суд приходить до висновку, що позивачем строк звернення до суду пропущений без поважних причин, а тому позовну заяву залишає без розгляду.

Керуючись ст.ст.99 100, 160, 165, 254 Кодексу адміністративного судочинства України ,

у х в а л и в :

Адміністративний позов ОСОБА_2 до Державного підприємства "Центр Державного земельного кадастру", третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача - Дочірнього підприємства "Умань-Агро" про визнання протиправним та скасування про державну реєстрацію договору оренди землі від 18.01.2007 року № 71 залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили у порядку встановленому статтею 254 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена до Житомирського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції за правилами встановленими статтями 185-187 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя О.В. Капинос

Повний текст ухвали складено 11 квітня 2017 року