Справа № 524/536/17
Суддя: Кривич Ж. О.
Дата ухвалення: 2017-04-10 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 524/536/17
Провадження № 2-а/524/201/17
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.04.2017 року Автозаводський районний суд м. Кременчука в складі головуючого судді - Кривич Ж.О., секретаря судового засідання - Коваль Т.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_3 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

В січні місяці 2017 року до суду звернувся ОСОБА_3 з позовом до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 08 жовтня 2002 року по 20 червня 2010 року працював у виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука.

Під час звільнення відповідач не в повному обсязі розрахувався із позивачем, а саме не було виплачено останньому матеріальну допомогу за 2009 рік в розмірі середньомісячної заробітної плати.

Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд слухати справу за його відсутності.

Представник відповідача - Гордієнко Ю.А., проти позову заперечував, вважав що відповідач розрахувався з позивачем в повному обсязі, просив суд слухати справу за його відсутності.

Суд дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

Позивач з 08 жовтня 2002 року по 20 червня 2010 року працював у виконавчому комітеті Автозаводської районної ради м. Кременчука.

20 червня 2010 року позивач звільнився.

Нарахування та виплата позивачу матеріальної допомоги для вирішення соціально

побутових питань за 2009 рік не здійснювалась.

Спірні правовідносини врегульовані Законами України «Про державну службу» та «;Про службу в органах місцевого самоврядування», постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року № 268 та іншими нормативно-правовими актами, угодами.

Відповідно до ч.ч. 6-7 ст. 33 Закону України «Про державну службу» державним службовцям можуть установлюватися надбавки за високі досягнення у праці і виконання особливо важливої роботи, доплати за виконання обов'язків тимчасово відсутніх працівників та інші надбавки і доплати, а також надаватися матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань; умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України.

Частинами 3 та 4 статті 21 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» передбачено, що умови оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування визначаються Кабінетом Міністрів України. Джерелом формування фонду оплати праці посадових осіб місцевого самоврядування є місцевий бюджет.

Згідно з пп. 3 п. 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року № 268, передбачено право керівників органів, зазначених у пункті 1 цієї постанови, у межах затвердженого фонду оплати праці, право надавати працівникам матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань та допомогу для оздоровлення при наданні щорічної відпустки у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати працівника (місячного грошового забезпечення військовослужбовців, осіб начальницького складу).

Із аналізу вказаних вище норм правових актів слід зробити висновок, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань повинна надаватися тому державному службовцю, який дійсно має обґрунтовану підставу для її отримання та не може власноруч подолати обставини, що виникли не з його вини.

Державні службовці мають право отримувати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, при цьому вказуючи будь-яку підставу, яку вони на власний розсуд віднесли до соціально-побутової.

Оскільки потреба у вирішенні соціально-побутових потреб може виникнути у державного службовця, тому саме він має ініціювати питання про надання такої (надання допомоги повинно мати достатнє підґрунтя, вияв та заявлення потреби шляхом подання заяви довільної форми), отже необхідна ініціатива особи, яка має потребу у вирішенні таких потреб і заявляє про їх наявність.

Аналогічної позиції дотримується і Міністерство праці та соціальної політики України, зокрема у роз'ясненні № 620/13/84-09 від 16.10.2009 року.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди», умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Пунктом 5.3 Колективного договору на 2006-2009 роки, прийнятого на загальних зборах профспілкового комітету Автозаводського райвиконкому 15.05.2006 року, зареєстрованого у Департаменті праці та соціального захисту населення виконкому Кременчуцької міської ради 16.05.2006 року передбачено, що при наявності коштів адміністрація зобов'язується надавати матеріальну допомогу працюючим у розмірі середньомісячної заробітної плати на вирішення соціально-побутових проблем.

Судом встановлено, що позивач із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань за 2009 рік до відповідача не звертався, отже не заявив про наявність у нього підстав та потреби для отримання такої допомоги, відтак у роботодавця не виникало обов'язку для виплати такої.

Крім того, покликання позивача про його необізнаність із умовами коллективного договору жодним чином не впливає на його права передбачені Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування» та постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09.03.2006 року № 268.

Також, суд вважає необґрунтованими покликання позивача на те, що спірна допомога повинна була б бути виплачена йому при звільненні, оскільки постановою Кабінету Міністрів України від 09.03.2006 року № 268 не передбачено обов'язку керівника установи щодо виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань при звільненні працівника з посади.

За змістом ст. 159 КАС України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, обґрунтованим - ухвалене судом на підставі повного та всебічного з'ясування обставин в адміністративній справі, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_3 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 158-163 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до виконавчого комітету Автозаводської районної ради м. Кременчука Полтавської області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на постанову може бути подана до Харківського апеляційного адміністративного суду через Автозаводський районний суд м. Кременчука Полтавської області протягом десяти днів з дня її проголошення, а особою, яка не брала участь у справі, з моменту отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили після закінчення строків подання апеляційної скарги або розгляду справи апеляційним судом, якщо постанову не скасовано.

Суддя