Справа № 815/5334/16
Суддя: Золотніков О.С.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/5334/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Свида Л. І.

Одеський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого Золотнікова О.С.,

суддів Осіпова Ю.В. та Скрипченка В.О.,

при секретарі Мадюді В.В.,

за участю представника відповідача Лазарєвої Г.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобов'язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулась до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області (далі ГУ ДМС України в Одеській області), в якому просила визнати неправомірним та скасувати наказ ГУ ДМС України в Одеській області від 21 вересня 2016 року № 181 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та зобов'язати відповідача прийняти рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, для ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей, а саме ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_5.

В обґрунтування позову зазначалось, що в серпні 2016 року позивач в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. 7 жовтня 2016 року позивач отримала повідомлення від 21 вересня 2016 року за № 5/1-396 про відмову їй та її неповнолітнім дітям в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, на підставі наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 21 вересня 2016 року № 181. На думку позивача, названий наказ є неправомірним та підлягає скасуванню.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2016 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відмовлено повністю.

Не погоджуючись з постановленим по справі судовим рішенням, ОСОБА_2 в апеляційній скарзі зазначає, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, і, крім того, судом порушено норми матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом не прийнято до уваги, що існує ризик переслідувань позивача за ознаками належності до певної соціальної групи. Судом також не прийнято до уваги, що ситуація в Афганістані характеризується як ситуація загальнопоширеного насильства, а тому у випадку повернення позивачів до країни походження їх життю та здоров'ю буде загрожувати реальна небезпека та вони можуть бути піддані жорстокому та нелюдському поводженню. У зв'язку з викладеним в апеляційній скарзі ставиться питання про скасування постанови суду першої інстанції з винесенням нової постанови про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ представника відповідача про залишення постанови суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Судом встановлено, що в серпні 2016 року громадянка Афганістану ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Наказом ГУ ДМС України в Одеській області від 21 вересня 2016 року № 181 відмовлено в оформлені документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ОСОБА_2 та її неповнолітнім дітям.

7 жовтня 2016 року ОСОБА_2 отримала повідомлення від 21 вересня 2016 року № 5/1-396 про відмову їй та її неповнолітнім дітям в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що судом не встановлено обставин, які відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» є підставами для визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Відповідно до пунктів 1 та 13 ч. 1 ст. 1 названого Закону біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

Виходячи з буквального тлумачення статті 1 Закону, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця, або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну громадянської належності має бути обґрунтоване об'єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя, безпеку чи свободу.

Як встановлено матеріалами справи, 8 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а. с. 191-193).

Матеріалами справи також встановлено, що 10 грудня 2013 року ГУ ДМС України в Одеській області видано наказ за № 46 про оформлення ОСОБА_2 документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту (т. 1 а. с. 238).

Разом з цим, 3 квітня 2015 року ДМС України прийнято рішення за № 247-15, яким позивачу відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а. с. 187).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем було оскаржено назване рішення ДМС України від 3 квітня 2015 року № 247-15 в судовому порядку.

З відомостей, отриманих з Єдиного державного реєстру судових рішень, вбачається, що ухвалою Одеського окружного адміністративного суду по справі № 815/6068/15 від 13 жовтня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 1 грудня 2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 17 травня 2016 року, адміністративний позов ОСОБА_2 залишено без розгляду.

29 серпня 2016 року ОСОБА_2 в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 повторно звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (т. 1 а. с. 52-54).

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п'ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання.

Матеріалами справи встановлено, що на виконання наведеної норми Закону відповідачем проведено з позивачами співбесіди.

Як вбачається з протоколу співбесіди від 21 вересня 2016 року, а також реєстраційних листків позивача та її неповнолітніх дітей від 29 серпня 2016 року, в обґрунтування заяви про визнання біженцями або особами, які потребують додаткового захисту, позивач зазначала, що причиною виїзду з країни громадянської належності було наступне. Позивач в 13 років вийшла заміж, а в 15-16 років, у зв'язку з відсутністю роботи в Афганістані та погроз її чоловіку від талібів разом із маленьким сином переїхала до Пакистану м. Карачі, де проживала 12 років. У 2013 році чоловік позивача покликав ОСОБА_2 та їх дітей до України. Позивач переїхала із дітьми до Афганістану, де перебувала 7 місяців, та після того, як продала все майно, авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ) потрапила разом із дітьми до Російської Федерації, де перебувала 2 дні, після чого нелегально потрапила до України. При цьому, позивач зазначила, що перебуваючи разом із дітьми в Афганістані 7 місяців їй нічого не загрожувало, оскільки на той час таліби знаходились далеко від її будинку. Позивач зазначала, що її чоловік сказав, що не може їх забезпечувати та повернувся до Афганістану. Крім того, ОСОБА_2 зазначила, що в Афганістані їй нічого не погрожує, але у неї немає документів, грошей та будинку щоб туди повернутись (т. 1 а. с. 86-121).

За змістом пункту 45 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців Управління Верхового комісара ООН у справах біженців (1992 рік) особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.

Пунктами 66 та 195 названого Керівництва передбачено, що для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. У кожному окремому випадку усі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, а потім особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити усі доводи та достовірність тверджень заявника.

Таким чином, особа, яка подала заяву про визнання біженцем або особа, яка потребує додаткового захисту, має навести факти, що її подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує її життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок її переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Разом з цим, ОСОБА_2 до заяви про надання статусу біженця не надано жодних доказів, які б підтвердили факти переслідування в країні громадянського походження, та які б слугували причиною її виїзду з країни. Одночасно встановлено, що до жодних політичних партій, громадських, військових та релігійних організацій позивачі не відносяться.

Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

При цьому наявність збройного конфлікту у країні громадянської належності позивача не може бути виключною підставою для оформлення документів про визнання позивача та її дітей особами, які потребують додаткового захисту, оскільки у відповідності до Директиви Ради ЄС 2004/83/ЕС від 29 квітня 2004 року ст. 15 (с) особи, котрі піддаються «серйозній особистій загрозі їх цивільному життю чи особі, з причин не диференційного насилля в умовах міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту» не підпадають під додатковий захист у відповідності до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Крім того, згідно абз. 7 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.

Матеріалами справи встановлено, що позивач разом із чоловіком та маленьким сином переїхала до Пакистану м. Карачі, де проживала 12 років. У 2013 році чоловік позивача покликав ОСОБА_2 та їх дітей до України. Позивач переїхала із дітьми до Афганістану, де перебувала 7 місяців та після того, як продала все майно, авіарейсом Кабул (Афганістан) - Москва (РФ) потрапила разом із дітьми до Російської Федерації, де перебувала 2 дні, після чого нелегально потрапила до України. При цьому позивач під час співбесіди з посадовою особою ГУ ДМС в Одеській області зазначила, що перебуваючи разом із дітьми в Афганістані 7 місяців їй нічого не загрожувало, оскільки на той час таліби знаходились далеко від її будинку. Крім того, позивач зазначила, що за наданням статусу біженця до міграційних органів Пакистану та Російської Федерації не зверталась.

Таким чином, до прибуття в Україну позивач разом із дітьми перебувала на території Пакистану, а також на території Російської Федерації, що у розумінні ч. 1 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» виключає можливість визнання позивача та її дітей біженцями або особами, які потребують додаткового захисту.

За таких даних, апеляційний суд приходить до висновку, що за результатами розгляду відомостей, наведених в анкеті позивача, а також співбесіди останньої із посадовими особами відповідача, не встановлено об'єктивного підтвердження наявності обґрунтованих побоювань позивача та реальної небезпеки для ОСОБА_2 та її неповнолітніх дітей стати в Афганістані жертвами переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, що свідчить про відсутність у заявника умов, передбачених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому позивачем під час співбесіди зазначалось, що в Афганістані їй нічого не погрожує, але у неї немає документів, грошей та будинку щоб туди повернутись.

Із врахуванням викладеного та наведених вище норм законодавства, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про правомірність оскарженого наказу ГУ ДМС України в Одеській області від 21 вересня 2016 року № 181 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а відтак рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог є правильним.

Оскільки судом першої інстанції повно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, суд апеляційної інстанції на підставі ст. 200 КАС України залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржену постанову окружного адміністративного суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2016 року - без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням апеляційного суду.

Повний текст ухвали складено 18 квітня 2017 року.

Головуючий: О.С. Золотніков

Судді: Ю.В. Осіпов

В.О. Скрипченко