Справа № 634/1139/16-а
Суддя: Головчук С.В.
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

13 квітня 2017 року м. Київ К/800/11410/17

Суддя Вищого адміністративного суду України Головчук С.В., вирішуючи питання про прийняття касаційної скарги ОСОБА_1 на постанову Сахновщинського районного суду Харківської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Лозівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області про визнання протиправними дій та зобов'язати перерахувати пенсію,

в с т а н о в и в :

У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача, що виразилось у порушенні ним вимог статей 21, 22 та 46 Конституції України, якими орган Пенсійного фонду, відповідно до пункту 2 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 січня 2015 року за № 41/26486), зобов'язаний керуватися у своїй діяльності, а також підпунктів 7 та 8 пункту 4 цього положення, згідно яких відповідач призначає (здійснює перерахунок) і виплачує пенсії, для чого повинен забезпечити своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату цих пенсій, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок державного бюджету України та зобов'язати Лозівське об'єднане управління Пенсійного фонду України Харківської області здійснити перерахунок пенсії, відповідно до статті 54 Закону України від 28 лютого 1991 року № 796-ХІІ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - Закон № 796-ХІІ) в розмірі 6 мінімальних пенсій за віком, починаючи з листопада 2011 року.

Постановою Сахновщинського районного суду Харківської області від 27 лютого 2017 року, яку залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року, в позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального і процесуального права, зокрема, Закону № 796-ХІІ та Конституції України. Вказує, що суди не дали належної правової оцінки обставинам справи та доводам позивача про те, що зменшення розміру пенсії на підставі постанови Уряду суперечить діючому законодавству і є звуженням його конституційних прав на пенсійне забезпечення.

Згідно із пунктом 5 частини 5 статті 214 КАС України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційна скарга є необґрунтованою і викладені в ній доводи не викликають необхідності перевірки матеріалів справи.

Із змісту оскаржуваних судових рішень видно, що відмовляючи в позові суд першої інстанції, з рішенням якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з наступного.

Як встановлено судами ОСОБА_1 є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесений до першої категорії осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, інвалідом 3 групи від захворювання, пов'язаного з роботами по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Позивачу призначено пенсію по інвалідності на підставі статті 54 Закону № 796-ХІІ відповідно до якої розмір пенсій для інвалідів 3 групи, щодо яких встановлено зв'язок з Чорнобильською катастрофою, не може бути нижчим 6 мінімальних пенсій за віком.

З листопада 2011 року розрахунок державної пенсії позивача відповідач проводив, виходячи з розміру установленого постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (далі - постанова КМУ № 1210).

Законом України від 14 червня 2011 року № 3496-6 «Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» доповнені прикінцеві положення 4 певним змістом, яким установлено, що у 2011 році норми і положення статей 39,50,51,52,54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2011 рік.

Рішенням Конституційного Суду України від 25 січня 2012 року №3-рп/2012 визначено, що в аспекті конституційного подання положення частини другої статті 96, пунктів 2, 3, 6 статті 116 Конституції України треба розуміти так, що повноваження Кабінету Міністрів України щодо розробки проекту закону про Державний бюджет України та забезпечення виконання відповідного закону пов'язані з його функціями, в тому числі щодо реалізації політики у сфері соціального захисту та в інших і сферах. Кабінет Міністрів України регулює порядок та розміри соціальних виплат та допомоги, які фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України, відповідно до Конституції та законів України.

Враховуючи те, що постановою КМУ № 1210 затверджено Порядок обчислення пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, який визначає механізм обчислення пенсій відповідно до статей 50, 54 Закону № 796-ХІІ, відповідач правомірно виплачував позивачу пенсію в розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 4 Прикінцевих положень Закону України «Про Держаний бюджет України на 2013 рік» встановлено, що у 2013 році норми і положення статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та в розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявного фінансового ресурсу бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік.

В подальшому, Законом України від 28 грудня 2014 року № 76-ІІІ «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України», норми якого набрали чинності з 01 січня 2015 року, внесено зміни до Закону № 796-ХІІ, зокрема частиною третьою статті 54 передбачено, що умови, порядок призначення та мінімальні розміри пенсії по інвалідності, що настала внаслідок каліцтва чи захворювання, і пенсії у зв'язку з втратою годувальника внаслідок Чорнобильської катастрофи визначаються актами Кабінету Міністрів України з відповідних питань.

Крім того, 28 грудня 2014 року прийнято Закон України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» за № 80-VІІІ, пунктом 9 Прикінцевих положень якого встановлено, що норми і положення, зокрема, статей 20, 21, 22, 23, 30, 31, 37, 39, 48, 50, 51, 52 та 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування.

За таких обставин, суди дійшли висновку про відповідач правомірно виплачував позивачу пенсію в розмірах, встановленому Кабінетом Міністрів України.

При цьому, перевіряючи доводи позивача щодо звуження його конституційних прав, суди послалися на рішення Конституційного Суду України від 19 червня 2001 року № 9-рп/2001, в якому зазначено, що право на пенсію, її розмір та суми виплат можна пов'язувати з фінансовими можливостями держави, з економічною доцільністю, соціально-економічними обставинами у той чи інший період її розвитку, а також з часом ухвалення відповідних нормативно-правових актів.

Окрім цього, у абзацах 5, 6, 10 пункту 2.1 рішення Конституційного Суду України від 26 грудня 2011 року №1-42/2011 щодо відповідності ті Конституції України (конституційності) певних положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2011 рік» зазначено, що Конституційний Суд України, вирішуючи це питання, враховує також положення актів міжнародного права. Так, згідно зі статтею 22 Загальної декларації прав людини розміри соціальних виплат і допомоги встановлюються з урахуванням фінансових можливостей держави. Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі «Ейрі проти Ірландії» констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії» від 12 жовтня 2004 року.

Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

Таким чином, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави. Водночас зміст основного права не може бути порушений, що є загальновизнаним правилом, на що вказав Конституційний Суд України у Рішенні від 22.09.2005 року N5-рп/2005 у справі про постійне користування земельними ділянками.

Також, право встановлювати законодавчі обмеження щодо виплати пенсії узгоджується з правовою позицією Європейського суду, викладеною в справі за заявою «Великоди Валентини Ніканорівни проти України» №43331/12 від 03 червня 2014 року, в якій суд дійшов висновку, що положення Протоколу № 1 до Конвенції не встановлюють жодних обмежень свободи Договірних держав вирішувати, запроваджувати будь-які форми системи соціального забезпечення, або обирати тип чи розмір пільг для забезпечення у рамках будь-якої такої системи. Стаття 1 Першого протоколу не гарантує як таке право на будь-які соціальні виплати у певному розмірі. «Вимога» може становити «майно» у розумінні статті 1 Першого протоколу, лише якщо достатньою мірою встановлено, що вона підлягає виконанню. З огляду на те, що до відповідного законодавства було внесено зміни та доповнення, не можна вважати, що надання заявниці права на пільгу у певному розмірі було встановлено достатньою мірою. Більше того, навіть припускаючи, що зміни та доповнення до Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» становили втручання у право заявниці на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу, Суд нагадує, що перша та найважливіша вимога цього положення полягає у тому, що будь-яке втручання з боку державних органів влади у мирне володіння майном має бути законним та має переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання має також бути обґрунтовано пропорційним переслідуваній меті. Іншими словами, має зберігатися «справедливий баланс» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде накладений особистий та надмірний тягар.

За таких обставин, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки орган Пенсійного фонду, здійснюючи нарахування та виплати у визначеному Кабінетом Міністрів Україні розмірі, діяв з урахуванням вимог законодавства і не міг застосовувати інші норми законодавства.

У касаційній скарзі відсутнє належне обґрунтування підстав для скасування чи зміни судових рішень, викладені в ній доводи перевірені судами і не викликають необхідності перевірки матеріалів справи, оскільки особа, що подала касаційну скаргу, не наводить підстав, які б дозволили вважати, що суд неправильно застосував норми процесуального права.

Наведене є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 211, 214 Кодексу адміністративного судочинства України,

у х в а л и в :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на постанову Сахновщинського районного суду Харківської області від 27 лютого 2017 року та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 23 березня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С.В. Головчук