Справа № 826/5795/15
Суддя: Приходько І.В.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"12" квітня 2017 р. м. Київ К/800/52960/15

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України у складі
Приходько І. В.
Бухтіярової І. О. Маринчак Н.Є.

розглянувши в порядку письмового провадження

касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Сервіс»

на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2015 р.

та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 р.

у справі № 826/5795/15

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Сервіс»

до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві

про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2015 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Еліт-Сервіс» (далі - позивач, ТОВ «Еліт-Сервіс») звернулось до Окружного адміністративного суду м. Києва з позовом до Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління ДФС у м. Києві (далі - відповідач, ДПІ у Шевченківському районі ГУ ДФС у м. Києві) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 03.11.2014 р. № .

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2015 р., залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 р., у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач звернувся до Вищого адміністративного суду України з касаційною скаргою, в якій, з посиланням на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 р. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Відповідач процесуальним правом надати письмові заперечення не скористався.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у період з 07.10.2014 р. по 13.10.2014 р. на підставі наказу від 07.10.2014 р. № 1341, відповідно до підпункту 75.1.2 пункту 75.1 статті 75, підпункту 78.1.1 пункту 78.1 статті 78, статті 79 Податкового кодексу України посадовою особою відповідача було проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ТОВ «Еліт-Сервіс» з питань правомірності нарахування податкових зобов'язань та податкового кредиту з податку на додану вартість в результаті взаємовідносин ПП «Застава-Б» за період з 01.05.2014 р. по 31.05.2014 р., ТОВ «УНІПЛАЗА» за період з 01.06.2014 р. по 30.06.2014 р., за результатами якої складено Акт № 1532/26-59-22-01/31841036 від 20.10.2014 р., яким встановлено порушення позивачем пункту 185.1 статті 185, пункту 188.1 статті 188, пунктів 198.1, 198.2, 198.3, 198.6 статті 198 Податкового кодексу України, в результаті чого позивачем занижено податкові зобов'язання на загальну суму 41 367 грн.

На підставі зазначеного акту відповідач 03.11.2014 р. прийняв податкове повідомлення-рішення № , яким позивачу збільшено суму грошового зобов'язання з податку на додану вартість у розмірі 51 584 грн. (за основним платежем 41 267 грн.; за штрафними (фінансовими) санкціями (штрафами) 10 317 грн.).

За результатами адміністративного оскарження скарга позивача залишена без задоволення, податкове повідомлення-рішення залишене без змін.

Як вбачається з акту перевірки, підставами для донарахування позивачу зазначених податкових зобов'язань слугували висновки перевіряючого про неправомірність формування позивачем податкового кредиту з податку на додану вартість по господарським взаємовідносинам з ПП «Охоронна фірма «Застава-Б» за період квітень, травень 2014 р., оскільки, за твердженнями відповідача, правочин № 18 від 01.04.2014 р., укладений позивачем з вказаним контрагентом, не спричиняє реального настання правових наслідків обумовлених ним.

Суд першої інстанції, рішення якого залишено без змін судом апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем належним чином не спростовано висновки податкового органу щодо заниження податкових зобов'язань з податку на додану вартість у спірній сумі податкового кредиту, а тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення не підлягає скасуванню.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України не може погодитись з такими висновками судів, вважаючи їх передчасними та такими, що винесені з неповним з'ясуванням всіх обставин справи, виходячи з наступного.

Відповідно до статі 69 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Докази суду надають особи, які беруть участь у справі. Суд може запропонувати надати додаткові докази або витребувати додаткові докази за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, або з власної ініціативи.

Згідно зі статтею 159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим, тобто таким, що ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення вказаним вимогам не відповідають.

По-перше, суди приймаючи рішення про відмову у позові прийшли до висновку, що податкове повідомлення рішення було прийнято відповідачем за результатами проведення документальної невиїзної перевірки позивача. В той же час Акт перевірки від 20.10.2014 р., який був складений за результатами вказаної перевірки, мстить посилання на наказ № 1341 від 07.10.2014 р. Вказаний документ міститься в матеріалах справи та свідчить про те, що стосовно позивача податковим органом призначалась позапланова документальна виїзна перевірка (а.с.128 том 1).

По-друге, предметом доказування у відповідній категорії спорів є реальність господарських операцій, що є підставою для виникнення права на податковий кредит; добросовісність дій платника податку, яка полягає у відповідності вчинених ним дій господарській меті, а також реальність усіх даних, наведених у документах, що надають право на податковий кредит.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволені позовних вимог, прийшов до висновку, що позивачем під час розгляду справи не було надано первинних та розрахункових документів, які б в дійсності підтвердили факт надання послуг ПП «Охоронна фірма «Застава Б» (контрагент позивача) за договором № 18.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи рішення суду без змін, крім того зробив висновок про те, що правочин № 18 є нікчемним в силу приписів статті 228 Цивільного кодексу України та суперечить положенням статей 203, 215 Цивільного кодексу України.

Крім того, суд першої інстанції встановивши той факт, що першим керівником ПП «Охоронна фірма «Застава Б» був ОСОБА_4, поставив під сумнів повноваження гр.-на ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від 02.01.2014 р. що була видана ПП «Охоронна фірма «Застава Б» за підписом ОСОБА_4, (а.с.153 том 1).

Колегія суддів вважає, що вказані висновки суду без залучення ПП «Охоронна фірма «Застава Б» призводять до порушення принципів адміністративного судочинства, а саме положень ст.11 Кодексу адміністративного судочинства України.

Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Таким чином, будь-які документи, у тому числі договори, накладні, рахунки тощо, мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичного здійснення господарської операції не було, відповідні документи не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені чинним законодавством.

Враховуючи викладене, для підтвердження даних податкового обліку необхідно брати до уваги лише ті первинні документи, які складені в разі фактичного здійснення господарської операції.

Суди попередніх інстанцій в рішеннях зазначили, що позивачем не надано доказів оплати отриманих послуг від ПП «Охоронна фірма «Застава Б».

В той же час, як в апеляційній скарзі так і в касаційній скарзі позивач посилається на ті обставини, що оплата ним здійснювалась, але ТОВ «Турбоактив», оскільки його контрагент ПП «Охоронна фірма «Застава Б» був боржником вказаного товариства. На підтвердження своїх доводів позивач до суду першої інстанції надав договір № 2 від 03.06.2014 р. про відступлення права вимоги (а.с.176 том 1).

Колегія суддів, досліджуючи вказану угоду встановила, що вона була укладена на підставі положень ст.ст.512-519 Цивільного кодексу України, де Цедентом зазначено ТОВ «Еліт-Сервіс», Цесіонарієм ТОВ «Турбоактив», боржником ПП «Охоронна фірма «Застава Б».

Вказаний правочин судами попередніх інстанції був досліджений, але будь-яких висновків стосовно цього доказу позивача судами зроблено не було.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарською операцією є дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства.

Отже, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Необхідною умовою для віднесення сплачених у ціні товарів (послуг) сум податку на додану вартість є факт придбання товарів та послуг із метою їх використання в господарській діяльності.

Таким чином, витрати для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об'єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені і підтверджені належним чином складеними первинними документами, що відображають реальність господарської операції, яка є підставою для формування податкового обліку платника податків.

Формування суб'єктом господарювання податкового кредиту не може ставитись у пряму залежність від додержання податкової дисципліни третіми особами, а пов'язане з призначенням придбаних товарів (послуг) для використання у господарській діяльності та наявності податкової накладної (накладних).

Законодавство України, не ставить в залежність виникнення у платника податку на додану вартість права на податковий кредит від дотримання вимог податкового законодавства іншим суб'єктом господарювання. Якщо контрагент не виконав свого зобов'язання по сплаті податку до бюджету, то це тягне відповідальності та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на відшкодування податку на додану вартість, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо отримання такого відшкодування та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Отже, аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту.

З метою встановлення факту здійснення господарської операції, формування податкового кредиту з податку на додану вартість судам необхідно з'ясувати, зокрема: - рух активів у процесі здійснення господарської операції; - установлення спеціальної податкової правосуб'єктності учасників господарської операції; - установлення зв'язку між фактом придбання товарів (послуг), спорудженням основних фондів, імпортом товарів (послуг), понесенням інших витрат і господарською діяльністю платника податку. В обов'язковому порядку необхідно дослідити наявність господарської мети при вчиненні відповідних дій платника податку. Перевірці підлягають доводи податкового органу, що свідчать про відсутність ділової мети у діях платника податку, зокрема у разі подальшого продажу придбаного товару нижче за ціну придбання; придбання товарів (послуг) у посередників за наявності прямих контактів з їх виробниками; придбання послуг, використання яких не може мати позитивного впливу на результати господарської діяльності платника податку тощо.

Ухвалюючи судові рішення по справі, суди попередніх інстанцій посилались на докази, які є обов'язковими але не вичерпними, оскільки предмет доказування у справі, що розглядається, становлять обставини, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій, а відтак і обґрунтованість визначення податкового кредиту.

В даному випадку судами попередніх інстанцій не в повній мірі досліджено обставин, що підтверджують або спростовують реальність здійснення самих господарських операцій між позивачем та його контрагентом, чи спричинили такі господарські операції реальні зміни в майновому стані позивача.

При цьому слід наголосити, що в умовах дії такого принципу адміністративного судочинства, як офіційне з'ясування усіх обставин справи, суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об'єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору та сприяючи сторонам у поданні та витребуванні необхідних для цього доказів.

Варто також зазначити, що поняття «добросовісний платник», яке вживається у сфері податкових правовідносин, не передбачає виникнення у платника додаткового обов'язку з контролю за дотриманням його постачальниками правил оподаткування, а сам платник не наділений повноваженнями податкового контролю для виконання функцій, покладених на податкові органи, а тому не може володіти інформацією відносно виконання контрагентами податкових зобов'язань. А відтак платник не може зазнавати негативних наслідків (зокрема, у вигляді позбавлення його права на податковий кредит) внаслідок діянь інших осіб, що перебувають поза межами його впливу.

Однак у разі якщо податковий орган доведе узгодженість дій між платником та його контрагентом, які свідчать про здійснення операцій без наміру створити відповідні цим операціям правові наслідки з метою отримати податкову вигоду, або що платник податку діяв без належної обачності й обережності і йому мало бути відомо про порушення, які допускав його контрагент, або що діяльність платника податку спрямована на здійснення операцій, пов'язаних з наданням податкової вигоди, переважно з контрагентами, які не виконують своїх податкових зобов'язань, то право платника на податковий кредит не можна вважати законним.

Відповідні обставини попередніми судовими інстанціями не досліджувалися взагалі.

Касаційна ж інстанція згідно з частини другої статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України не може досліджувати докази, встановлювати або визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Враховуючи викладене, касаційна інстанція на підставі статті 227 Кодексу адміністративного судочинства України дійшла висновку про неповне встановлення обставин справи та обумовлену цим неможливість надання належної юридичної оцінки всім обставинам у справі, у зв'язку з чим оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню, а справа підлягає направленню на новий розгляд для достовірного з'ясування та правильного вирішення спору по суті.

Під час нового судового розгляду справи судам необхідно врахувати викладене, повно та об'єктивно дослідити обставини справи, дати їм належну юридичну оцінку, в залежності від встановленого, правильно застосувати до спірних правовідносин норми матеріального права та ухвалити законне і обґрунтоване рішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 220, 222, 223, 227, 230, 231, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Еліт-Сервіс» - задовольнити частково.

Скасувати постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.07.2015 р. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 06.10.2015 р. у справі № 826/5795/15.

Справу № 826/5795/15 направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду м. Києва

Ухвала набирає законної сили через п'ять днів після направлення її копій особам, які беруть участь у справі. Заява про перегляд судового рішення в адміністративній справі Верховним Судом України може бути подана з підстав, в порядку та у строки, що встановлені статтями 236-238 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя (підпис) І.В. Приходько
Судді: (підпис) І.О. Бухтіярова
(підпис) Н.Є. Маринчак