Справа № 326/1770/16-а (2-а/326/10/2017)
Суддя: Панченко О.М.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

"05" квітня 2017 р. справа № 326/1770/16-а

Дніпропетровський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Панченко О.М. (доповідач),

суддів: Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,

при секретарі судового засідання Яковенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на постанову Приморського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року у справі №326/1770/16-а

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду в Україні в Запорізькій області

про визнання дій протиправними, зобов'язання вчинити певні дії, -

встановив:

У грудні 2016 року позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив визнати дії відповідача щодо відмови у відновленні виплати раніше призначеної позивачу пенсії за вислугу років, передбаченої статтею 12 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", протиправними та зобов'язати відповідача поновити позивачу виплату раніше призначеної довічно пенсії за вислугу років з 01.02.2016 року.

Ухвалою Приморського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2016 року позов в частині вимог за період з 01.02.2016 року по 28.06.2016 року залишено без розгляду.

Постановою Приморського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено повністю. Постанова мотивована тим, що виплата пенсії за вислугу років, яка призначена відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", призупинена позивачу на законних підставах відповідно до вимог діючого законодавства.

Не погодившись з постановою суду першої інстанції, позивач оскаржив її в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права. Позивач, зокрема, зазначив, що призупинення виплати призначеної пенсії особам, яким право на пенсійне забезпечення встановлене Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб деяких інших осіб", порушує суть конституційних гарантій щодо безумовного забезпечення соціального захисту осіб, передбачених частиною п'ятою статті 17 Конституції України, які зобов'язані захищати

суверенітет, територіальну цілісність і недоторканність України.

Посилання суду на те, що виплата пенсії упродовж 2016 року позивачу не проводилась на підставі ст.54 України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" зі змінами, згідно із Законом України від 24.12.2015 року №911-VIII, та на те, що на виконання рішення Конституційного суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 та Закону України від 06.12.2016р. №1774-VIII виплата позивачу поновлена з 20.01.2017 року не відповідає Конституції України та порушує передбачені Конституцією України права позивача.

В рішенні від 09.07.2007 року №6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав, що зупинення дії положень законів, якими визначено права і свободи громадян, їх зміст та обсяг, є обмеженням прав і свобод і може мати місце лише у випадках, передбачених Основним Законом України. У статті 64 Конституції України вичерпно визначено такі випадки. Внаслідок зупинення на певний час дії чинних законів України, якими встановлено пільги, компенсації чи інші форми соціальних гарантій відбувається фактичне зниження життєвого рівня громадян та порушується гарантоване у ст.48 Конституції України право кожного на достатній життєвий рівень.

В рішенні Конституційного суду України від 11.10.2005 року №8-рп/2005 було висловлено правову позицію щодо застосування саме норми ст.22 Конституції України щодо неприпустимості змін до законодавчих актів, якими звужуються надані раніше громадянам соціальні права, та вирішено, що такі зміни суперечать нормі ст.22 Конституції України.

В рішенні Конституційного Суду України 22.05.2008 року №10-рп/2008 зазначені аналогічні положення та вказано, що держава відповідальна перед людиною за свою законодавчу діяльність, зобов'язана утверджувати та забезпечувати права та свободи людини та громадянина. Закони України та інші правові акти повинні прийматися на основі Конституції і повинні їй відповідати. Однією із конституційних гарантій прав і свобод людини і громадянина є недопущення їх скасування чи звуження їх змісту та обсягу при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів (ст.22 Конституції України). Визнання Законом правових актів такими, що втратили чинність, зупинення їх дії, внесення до них змін і доповнень стосовно закріплених в них прав та свобод людини та громадянина є скасуванням або обмеженням цих прав і свобод.

Крім того, рішенням Конституційного суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) положення першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року №2262-ХІІ.

Просить скасувати постанову суду першої інстанції та ухвалити нову - про задоволення позову.

Представники сторін по справі, належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися, що не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст.41 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, з 19.07.2011 року ОСОБА_1 призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служб деяких інших осіб" з урахуванням 21 року вислуги в розмірі 53% сум грошового забезпечення.

Наказом ГУМВС України в Запорізькій області 14.03.2013 року за № 118 о/с ОСОБА_1 призначено спеціалістом 1 категорії режимно-секретного сектору Приморського районного відділу з 14.03.2013 року.

14.03.2013 року ОСОБА_1 прийняла Присягу державного службовця. Згідно зі ст.ст. 25, 26 Закону України "Про державну службу" позивачу присвоєно 15 ранг державного службовця.

Відповідно до наказу ГУНП в Запорізькій області 29.09.2016 року за № 329 о/с ОСОБА_1 - державного службовця 6 рангу, призначено спеціалістом режиму секретності Приморського ВП Бердянського ВП, звільнивши її з посади спеціаліста 1 категорії цього відділу, у зв'язку із змінами в штатному розписі.

З лютого 2016 року виплату пенсії позивачу було зупинено.

У відповідь на звернення позивача Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області листом від 14.11.2016 року повідомило, що з 01 січня 2016 року Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року внесено зміни до ст.37 Закону України "Про державну службу" щодо порядку виплати пенсій працюючим пенсіонерам. На виконання вимог ст.37 Закону, пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Оскільки позивач перебуває на державній службі, підстави для поновлення їй виплати пенсії відсутні.

На виконання рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 та Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ виплата пенсії ОСОБА_1 поновлена з 20.12.2016 року. Виплата пенсії за грудень 2016 року - січень 2017 року проведена 12.01.2017 року, виплата пенсії за лютий 2017 року - 06.02.2017 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, оскільки:

- під час дії ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911 - VIII від 24.12.2015 року, позивач працювала на посаді та на умовах, передбачених Законом України "Про державну службу";

- на виконання рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 та Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ виплата пенсії ОСОБА_1 поновлена з 20.12.2016 року.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції на підставі наступного.

Частиною першою ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року, чинній з 01.01.2016 року, встановлено, що тимчасово у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів І та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

Відповідно до пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 02.03.2015 року №213-VIII, що не скасований та продовжує дію в часі з урахуванням змін, внесених Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VІІІ від 24.12.2015 року, порядок виплати пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) працюючим пенсіонерам, встановлений цим Законом, поширюється на пенсіонерів (отримувачів щомісячного довічного грошового утримання) незалежно від часу призначення пенсії.

Рішенням Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано неконституційними положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме:

- частини сьомої статті 43, згідно з якими максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність; тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, максимальний розмір пенсії (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною) не може перевищувати 10740 гривень;

- першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються. Зазначено, що положення частини 7 ст. 43 та першого речення частини першої статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-ХІІ зі змінами, визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач перебуває на обліку у відповідача та з 19.07.2011 року їй призначено пенсію за вислугу років відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Виплата пенсії з лютого 2016 року позивачу не проводилась у зв'язку із внесенням Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року змін до ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Упродовж 2016 року позивач працювала на посаді, передбаченій Законом України "Про державну службу".

Відповідно до довідки відповідача від 17.02.2017 року №501 на виконання рішення Конституційного Суду України від 20.12.2016 року №7-рп/2016 та Закону України від 06.12.2016 року №1774-VІІІ виплата пенсії ОСОБА_1 поновлена з 20.12.2016 року. Виплата пенсії за грудень 2016 року - січень 2017 року проведена 12.01.2017 року, виплата пенсії за лютий 2017 року - 06.02.2017 року.

Апеляційний суд керується положеннями положенням ст.54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" із змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" №911-VIII від 24.12.2015 року, оскільки він прийнятий законодавчим органом (парламентом) і в частині зупинення виплати пенсії позивачу до прийняття рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20.12.2016 року був обов'язковим до виконання.

Цей висновок узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" (Заяви №29458/04 та №29465/04) вказав: "що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом" (п.23 рішення).

Конституційний Суд України в рішенні від 09 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначив, що за загально визначеним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "Кйартан Асмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Отже, одним з визначальних елементів у регулюванні суспільних відносин у соціальній сфері є додержання принципу пропорційності між соціальним захистом громадян та фінансовими можливостями держави, а також гарантування права кожного на достатній життєвий рівень.

При розв'язанні спірних правовідносин судовою колегією також враховується й правова позиція Європейського суду з прав людини, викладена в ухвалі "Великода проти України" від 03.06.2014 р., в якому Суд зазначив, що законодавчі норми можуть змінюватися, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

У зазначеному рішенні Європейський суд з прав людини став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження "справедливого балансу" між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, тому позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції об'єктивно, повно, всебічно дослідив обставини, які мають суттєве значення для вирішення справи, та ухвалив судове рішення без порушення норм матеріального і процесуального права; доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Приморського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2017 року у справі №326/1770/16-а залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку, визначеному ст.212 КАС України.

Головуючий суддя: О.М. Панченко

Суддя: С.М. Іванов

Суддя: В.Є. Чередниченко