Справа № 452/2475/16-а
Суддя: Кухтей Руслан Віталійович
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 року Справа № 876/10121/16

Львівський апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді: Кухтея Р.В.

суддів: Носа С.П., Онишкевича Т.В.

з участю секретаря судового засідання: Джули В.М.

представників позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача: ОСОБА_3

третьої особи: ОСОБА_4

представника третьої особи: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року за позовом ОСОБА_6 до Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області (за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_7, ОСОБА_4) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в :

У вересні 2016 року ОСОБА_6 звернулася в суд із зазначеним позовом, в якому просила визнати протиправними дії Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області щодо відмови у погодженні меж земельної ділянки, які визначені актом прийомки-передачі межових знаків, відповідно до договору № 4875-ВЛ від 04.08.2016, усунути їй перешкоди в реалізації права на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,2500 га, що знаходиться по АДРЕСА_1, шляхом визнання за нею права на її приватизацію, без згоди та підпису суміжних землекористувачів, в акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання, технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовленої на підставі договору № 4875 ВЛ від 04.08.2016, укладеного між ОСОБА_6 та ПП «Інформаційний кадастровий центр», визнати протиправними дії Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області щодо відмови у погодженні технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж вказаної вище земельної ділянки, складеної відповідно до договору № 4875-ВЛ від 04.08.2016 та зобов'язати розглянути питання ОСОБА_6 про погодження технічної документації із землеустрою щодо встановлення її меж, складеної відповідно до договору № 4875-ВЛ від 04.08.2016.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_6 уклала договір із ПП «Інформаційний кадастровий центр» для розроблення технічної документації із землеустрою на підставі рішення Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області № 4 від 11.07.2016. Однією із складових такої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, є акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який підписується суміжними землекористувачами та є підтвердженням відсутності спору щодо встановлення меж, а також того, що власник сусідньої земельної ділянки зобов'язаний сприяти встановленню спільних твердих меж між земельними ділянками. Відповідно до акту прийомки-передачі межових знаків на зберігання, суміжними землекористувачами зазначено ОСОБА_8 та ОСОБА_9, проте вказані особи станом на момент виготовлення акту померли, інших суміжних землекористувачів не встановлено, адже ніхто права користування чи права власності на суміжні земельні ділянки не оформлював. За відсутності суміжних користувачів земельної ділянки, Никловицька сільська рада, як власник суміжних земельних ділянок, повинна самостійно погодити такі межі та затвердити землевпорядну документацію, однак Никловицька сільська рада відмовила у її погодженні.

Постановою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22.11.2016 позовні вимоги було задоволено повністю.

Не погоджуючись з постановою суду першої інстанції, ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, яку мотивує тим, що погодження меж земельної ділянки здійснюється суміжними землекористувачами добровільно, а у випадку безпідставної відмови в погоджені цих меж та за наявності чітко встановленої та зафіксованої меж між земельної ділянками, такий спір може вирішувати місцева рада, на території якої перебуває земельна ділянка, шляхом затвердження складеного землевпорядною організацією акту погодження меж земельної ділянки без погодження суміжного землекористувача. Крім того, із листа Самбірської районної ради № 03/26-449/1 від 19.10.2016 вбачається, що технічна документація позивача на приватизацію земельної ділянки, виготовлена з порушенням норм земельного законодавства. У зв'язку з цим, вважає, що Никловицька сільська рада правомірно не погоджує технічну документації із землеустрою щодо встановлення меж спірної земельної ділянки. Тому просить суд скасувати постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22.11.2016 та прийняти нову, якою відмовити позивачу в задоволенні адміністративного позову.

Заслухавши суддю-доповідача, третю особу ОСОБА_4, представника відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи ОСОБА_5, які підтримали апеляційну скаргу, представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, які просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а постанову суду першої інстанції без змін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, скасувати постанову суду першої інстанції, а провадження по справі закрити, виходячи з наступного.

З матеріалів справи видно, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить будинок в АДРЕСА_1 що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17537263 від 29.01.2008.

Рішенням Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області № 4 від 11.07.2016 ОСОБА_6 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), орієнтовною площею 0,25 га за рахунок земель, які перебувають у її користуванні для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1

З відповіді Никловицької сільської ради № 02-09/74 від 14.09.2016 вбачається, що сільська рада відмовляється від погодження документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж вказаної вище земельної ділянки в натурі на місцевості, оскільки матеріали в ній не відповідають дійсності, зокрема, межі земельних ділянок між громадянами ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідають фактичному їх використанню.

Крім того, згідно відповіді № 03/26-449/1 від 19.10.2016, комісія з вирішення земельних спорів Самбірської районної ради, розглянувши звернення позивача щодо приватизації зазначеної земельної ділянки, рекомендує внести зміни в технічну документацію із землеустрою та подати її на затвердження сесії сільської ради.

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що сільська рада фактично ухилилась від вирішення її питання законної приватизації земельної ділянки, відтак, проявила бездіяльність у сфері здійснення владних управлінських функцій на основі законодавства. При цьому, суд першої інстанції вважав, що дану справу слід розглядати за правилами КАС України.

Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неповним з'ясуванням всіх обставин, що мають значення для справи, а також з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, виходячи з наступного.

Аналіз фактичних обставин дає підстави вважати, що між позивачем та відповідачем і третіми особами в даному випадку існує спір стосовно порушеного права на користування конкретною земельною ділянкою, про усунення перешкоди в реалізації її права на приватизацію земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, тобто вказані вимоги носять приватноправовий характер.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У рішенні Європейського суду з прав людини (Далі - Суд) від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № № 29458/04, 29465/04) зазначено, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» [див. рішення у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76]. У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. <…> фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У своїх оцінках Суд дійшов висновку, що не може вважатися судом, «встановленим законом», національний суд, що не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом.

Відповідно до частини другої статті 2 КАС України, до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

Згідно ст.17 КАС України, юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку з здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій, а також у зв'язку з публічним формуванням суб'єкта владних повноважень шляхом виборів або референдуму.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Пунктом 1 статті 15 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Законодавство не містить визначення терміна "публічно-правовий спір". Для розгляду спору необхідно встановити його публічно-правовий зміст (характер). Для з'ясування характеру спору слід враховувати, що протилежним за змістом є приватноправовий спір. Це означає, що в основі розмежування спорів лежить поділ права на публічне та приватне. Вирішуючи питання про віднесення норми до публічного права, а спору до публічно-правового, слід враховувати загальнотеоретичні та законодавчі критерії. Зокрема, за змістом пункту 1 частини першої статті 3 КАС України у публічно-правовому спорі, як правило, хоча б однією стороною є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень. Спір набуває ознак публічно-правового за умов не лише наявності серед суб'єктів спору публічного органу чи посадової особи, а й здійснення ним (ними) у цих відносинах владних управлінських функцій. Для цілей і завдань адміністративного судочинства владну управлінську функцію необхідно розуміти як діяльність усіх суб'єктів владних повноважень з виконання покладених на них Конституцією чи законами України завдань.

Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України, статей 177, 181, 324, глави 30 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 № 435-IV, ст. 148 Господарського кодексу України від 16.01.2003 № 436-IV власниками землі є держава, Автономна Республіка Крим та територіальні громади. Конституційний Суд України в Рішенні від 01.04. 2010 № 10-рп/2010 у справі за конституційним поданням Вищого адміністративного суду України щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 143 Конституції України, пунктів «а», «б», «в», «г» статті 12 Земельного кодексу України, пункту 1 частини першої статті 17 КАС України вирішив, що органи місцевого самоврядування у земельних відносинах з громадянами та юридичними особами, в тому числі щодо вирішення питань розпорядження, передачі у власність, у користування земельних ділянок, а також їх вилучення, виступають виключно як суб'єкти владних повноважень.

Як видно з відповіді Николовицької сільської ради від 16.09.2016, остання не погодила позивачу технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, оскільки матеріали в ній не відповідають дійсності, зокрема, межі земельних ділянок між ОСОБА_4, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не відповідають фактичному використанні земельних ділянок.

З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що спірні питання в межах даного спору стосуються права позивача в усуненні перешкод в реалізації її права на приватизацію спірної земельної ділянки, шляхом визнання за нею права на приватизацію на об'єкт нерухомості, колегія суддів вважає, що заявлені позивачем вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Правовідносини між сторонами за своїм змістом носять цивільно-правовий характер, оскільки виникають із земельних відносин, які пов'язані з приватизацію спірної земельної ділянки, вимоги позивача не стосуються захисту його прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів виконавчої влади, випливають зі спору про цивільне право, що свідчить про наявність у позивачів права звернення з цими вимогами до компетентного суду - місцевого суду загальної юрисдикції в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 4 частини 1 статті 198 КАС України передбачено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, скасувати постанову суду і залишити позовну заяву без розгляду або закрити провадження у справі.

Згідно ч.1 ст.203 цього Кодексу, постанова або ухвала суду першої інстанції скасовується в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається з підстав, встановлених відповідно статтями 155 і 157 цього Кодексу.

У відповідності до ч.1 ст.157 цього ж Кодексу, суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати в порядку адміністративного судочинства. При цьому позивачу суд роз'яснює, що розгляд таких справ віднесено до юрисдикції цивільних судів, виходячи з предмету спору та суб'єктного складу учасників спірних правовідносин (ст. 1 Цивільного-процесуального кодексу України).

Таким чином, аналізуючи наведене вище, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції прийшов до неправильного висновку відносно того, що даний спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства і, як наслідок, ухвалив судове рішення з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а постанову суду першої інстанції скасувати із закриттям провадження по справі.

Керуючись ст.ст. 157, 160, 195, 197, 198, 203, 205, 206, 254 КАС України, суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 листопада 2016 року по справі № 452/2475/16-а скасувати, а провадження у справі за адміністративним позовом ОСОБА_6 до Никловицької сільської ради Самбірського району Львівської області (за участю третіх осіб на стороні відповідача, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_7, ОСОБА_4) про визнання дій протиправними та зобов'язання вчинити дії закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складання ухвали в повному обсязі.

Головуючий : Р.В.Кухтей

Судді : С.П.Нос

Т.В.Онишкевич

Повний текст ухвали складено 18.04.2017.