Справа № 826/8161/16
Суддя: Шелест С.Б.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 826/8161/16 Головуючий у 1-й інстанції: Качур І.А. Суддя-доповідач: Шелест С.Б.
У Х В А Л А

Іменем України

11 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуюча суддя: Шелест С.Б.

Судді: Кузьмишина О.М., Пилипенко О.Є.

При секретарі судового засідання: Андрієнко Н.А.

За участі:

представників Позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3;

представника Позивача-1: Силіна Т.В.

представника Відповідача: Крайня Л.В.;

представників третьої особи-1: Скрипніков Д.С.; Хмельницький Б.В.;

представника третьої особи-2: Висотюк Є.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Громадської організації «Спілка Порятунку Голосіїва», ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.02.17р. у справі №826/8161/16 за позовом Громадської організації «Спілка Порятунку Голосіїва», ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 до Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), треті особи: Служба безпеки України, Товариство з обмеженою відповідальністю «Домобудівна компанія №7» про визнання протиправними та скасування містобудівних умов та обмежень

у с т а н о в и в:

Позивачі звернулись до суду з позовом, у якому просили: визнати протиправними та скасувати Містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки надані Головним управлінням містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 18.12.12р. за №16843/0/18-1/009-12.

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.02.17р. у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаною постановою, Позивачі подали апеляційну скаргу, у якій просять суд скасувати постанову з мотивів порушення судом норм матеріального та процесуального права та ухвалити нове рішення про задоволення адміністративного позову.

Свої вимоги апелянти мотивують тим, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що забудова території порушує права Позивачів, а тому Позивачі належать до кола суб'єктів, які мають право на оскарження акту індивідуальної дії; наміри забудови земельної ділянки не відповідають основній містобудівній документації населеного пункту - Генеральному плану м. Києва на період до 2020 року; містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки розроблені без обов'язкової містобудівної документації - детального плану території; на земельній ділянці не передбачено будівництво багатоповерхових будинків.

Представники апелянтів у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги.

Представники відповідача та третіх осіб у судовому засіданні заперечили доводи та вимоги апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, розглянувши матеріали справи та апеляційну скаргу Позивачів, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, Служба безпеки України звернулась до Головного управління містобудування та архітектури із заявою від 27.11.12р. та доданими до неї документами про видачу у відповідності до статті 7 Закону України «Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності» містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки по АДРЕСА_1.

За результатами розгляду вказаної заяви, Головним управлінням містобудування та архітектури було видано Службі безпеки України містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки від 18.12.12р. за №16843/0/18-1/009-12.

У подальшому, між Службою безпеки України та Товариством з обмеженою відповідальністю було укладено договір про будівництво житла на земельній ділянці по АДРЕСА_1 від 23.09.14р. №2309-14/19/2-13.

Вважаючи, що містобудівні умови та обмеження були видані з порушенням вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, Позивачі звернулись до суду про їх оскарження.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суб'єкт владних повноважень при видачі містобудівних умов та обмежень діяв у спосіб та межах визначених законом повноважень; містобудівні умови відповідають вимогам законодавства у сфері містобудівної діяльності; спірні правовідносини не порушують прав Позивачів.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1 Закону України від 17.02.11р. № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин; надалі - Закон № 3038-VI) містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки (далі - містобудівні умови та обмеження) - документ, що містить комплекс планувальних та архітектурних вимог до проектування і будівництва щодо поверховості та щільності забудови земельної ділянки, відступів будинків і споруд від червоних ліній, меж земельної ділянки, її благоустрою та озеленення, інші вимоги до об'єктів будівництва, встановлені законодавством та містобудівною документацією; містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій (пункти 8, 7 статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Відповідно до статті 5 Закону № 3038-VI програми розвитку регіонів та населених пунктів, програми господарського, соціального та культурного розвитку повинні узгоджуватися з містобудівною документацією відповідного рівня. Вимоги містобудівної документації є обов'язковими для виконання всіма суб'єктами містобудування.

Згідно з частинами першою-другою статті 26 Закону № 3038-VI забудова територій здійснюється шляхом розміщення об'єктів будівництва. Суб'єкти містобудування зобов'язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об'єктів.

Частиною четвертою цієї статті передбачено, що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації.

Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради від 18.03.2004 № 123/1333 Службі безпеки України надана в постійне користування для обслуговування та експлуатації будівель і споруд земельна ділянка по АДРЕСА_1, загальною площею 4,61 га (державний акт на право постійного користування від 31.01.2005 № 07-9-00018).

Відповідно до частини п'ятої статті 26 Закону № 3038-VI проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування.

За частиною першою першої статті 29 Закону № 3038-VI однією з основних складових вихідних даних є містобудівні умови та обмеження.

Фізична або юридична особа, яка подала виконавчому органові сільської, селищної, міської ради або у разі розміщення земельної ділянки за межами населених пунктів - районній державній адміністрації заяву про намір щодо забудови земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні такої особи, повинна одержати містобудівні умови та обмеження для проектування об'єкта будівництва.

За змістом статті 29 Закону № 3038-VI, містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі.

До містобудівних умов та обмежень можуть включатися вимоги щодо архітектурних та інженерних рішень. Склад, зміст, порядок надання містобудівних умов та обмежень визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері будівництва, містобудування та архітектури. Містобудівні умови та обмеження є чинними до завершення будівництва об'єкта незалежно від зміни замовника. Зміни до містобудівних умов та обмежень можуть вноситися тільки за згодою замовника.

Відповідно до пункту 2.1. Порядку надання містобудівних умов та обмежень забудови земельної ділянки, їх склад та зміст, який затверджено наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 7 липня 2011 року № 109, зареєстрованого в Мін'юсті 22 липня 2011 р. за N 912/19650, містобудівні умови та обмеження є основною складовою вихідних даних. Містобудівні умови та обмеження надаються відповідними уповноваженими органами містобудування та архітектури на безоплатній основі протягом семи робочих днів з дня реєстрації відповідної заяви разом із документами, передбаченими пунктом 2.2 цього розділу, у порядку, встановленому Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності».

Згідно з пунктом 2.4. цього Порядку підставою для відмови у видачі містобудівних умов та обмежень є невідповідність намірів забудови земельної ділянки положенням відповідної містобудівної документації на місцевому рівні.

Отже, з наведених норм законодавства слідує, що містобудівні умови та обмеження за своєю юридичною суттю є актом індивідуальної дії та направлені на врегулювання правовідносин, у даному випадку, між Службою безпеки України та спеціально уповноваженим органом містобудування та архітектури з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій згідно з нормами Закону.

У свою чергу, Позивачі не є стороною таких правовідносин, а тому оскаржуваними містобудівними умовами та обмеженнями їх права та інтереси не порушені.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Завданням адміністративного судочинства згідно з частиною першою статті 2 КАС України є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб'єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень шляхом справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду адміністративних справ.

Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в рішенні від 14.12.11р. № 19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб'єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відносини, що виникають між фізичною чи юридичною особою і представниками органів влади під час здійснення ними владних повноважень, є публічно-правовими і поділяються, зокрема, на правовідносини у сфері управлінської діяльності та правовідносини у сфері охорони прав і свобод людини і громадянина, а також суспільства від злочинних посягань. Діяльність органів влади, у тому числі судів, щодо вирішення спорів, які виникають у публічно-правових відносинах, регламентується відповідними правовими актами.

Рішення, прийняті суб'єктами владних повноважень, дії, вчинені ними під час здійснення управлінських функцій, а також невиконання повноважень, встановлених законодавством (бездіяльність), можуть бути оскаржені до суду відповідно до частин першої, другої статті 55 Конституції України, статей 2, 6 КАС України.

У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в рішенні від 01.12.2004 № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Звідси, поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «право» має один і той же зміст.

Отже, обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб'єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають чи припускають, що начебто певні обставини впливають на їх правове становище.

Відповідно до ч. 1 ст. 2, п.п. 6, 8 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 6 КАС України, предметом захисту в адміністративному судочинстві є саме порушені рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень, їхніх посадових чи службових осіб права та інтереси юридичних осіб, тобто суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних правовідносин.

Тобто, встановлення факту наявності порушення права, свободи чи інтересу особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковим під час судового розгляду.

Така правова позиція узгоджується з позицією Верховного Суду України, що викладена у постановах Верховного Суду України від 15.12.15р. у справі № 800/206/15, від 26.03.2013 у справі № 21-438а12, від 10.04.12р. у справі № 21-1115во10, а також з правовою позицією ВАСУ у справах з аналогічних правовідносин, викладеною в ухвалах від 31.01.17р. у справі №К/800/714/15 та від 14.03.17р. у справі №К/800/7305/17.

Таким чином, підставами для визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. При цьому, обов'язковою умовою визнання протиправними рішення є наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі та якщо таке порушення відбулось у сфері публічно-правових відносин.

Позивачі на навели жодних доказів щодо існування реального негативного впливу безпосередньо на їх права чи права інших осіб, які є членами організації у правовідносинах, пов'язаних з виданням оспорюваного акту.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті, і є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Приймаючи до уваги те, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду доводами апелянта не спростовані, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.195, 196, 200, 205, 206 КАС України, Київський апеляційний адміністративний суд

у х в а л и в:

апеляційну скаргу Громадської організації «Спілка Порятунку Голосіїва», ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.02.17р. у справі №826/8161/16 - залишити без задоволення, а постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 14.02.17р. у справі №826/8161/16 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання у повному обсязі шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуюча суддя Шелест С.Б.

Судді : Кузьмишина О.М.

Пилипенко О.Є.

Повний текст ухвали складений: 12.04.17р.

Головуючий суддя Шелест С.Б.

Судді: Пилипенко О.Є.

Кузьмишина О.М.