Справа № 809/420/16
Суддя: Мікула Оксана Іванівна
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 квітня 2017 року Справа № 876/10348/16

Львівський апеляційний адміністративний суд у складі:

головуючого - судді Мікули О.І.,

суддів Курильця А.Р., Кушнерика М.П.,

з участю секретаря судового засідання Федчук М.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові в залі суду апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року у справі за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної податкової інспекції у м. Івано-Франківську Головного управління Державної фіскальної служби в Івано-Франківській області про визнання протиправними та скасування вимоги, рішення та податкового повідомлення-рішення, -

в с т а н о в и в :

Позивач - ФОП ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - ДПІ у м. Івано-Франківську, в якому просив (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) визнати протиправними та скасувати: вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 02 березня 2016 року на донараховану суму єдиного внеску у розмірі 156589,59 грн., рішення № від 02 березня 2016 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 11651,59 грн. за донарахування фіскальним органом єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування та податкове повідомлення-рішення ДПІ у м. Івано-Франківську № від 31 грудня 2015 року, яким позивачу збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на 131489,55 грн.

Постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана постанова прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню, покликаючись на те, що судом першої інстанції порушеного вимоги п.56.1 ст.56 ПК України, оскільки на момент прийняття оскаржуваної вимоги та рішення по єдиному соціальному внеску податкове повідомлення-рішення, яким було визначено податкове зобовязання з податку з доходів фізичних осіб не було узгоджене, так як не закінчився строк на його оскарження в адміністративному порядку; сам же акт перевірки від 21 грудня 2015 року без узгоджених податкових повідомлень-рішень не створює ніяких правових наслідків як для платника податків, а отже обовязковими для застосування є дані річних декларацій платника податків про доходи. Таким чином, вимога про сплату боргу (недоїмки) №Ф- та рішення № від 02 березня 2016 року прийняті неправомірно. Також неправомірно прийнято податкове повідомлення-рішення № від 31 грудня 2015 року, оскільки позивач представив до перевірки належним чином оформлені первинні документи, на підставі яких сформовано витрати, зокрема, витрати на технічне обслуговування. Апелянт звертає увагу на те, що здійснення технічного обслуговування обєктів основних засобів не можна віднести до поліпшення основних засобів, технічне обслуговування є лише підтриманням обєкту у робочому стані, після технічного обслуговування нічого не поліпшується, а лише відновлюється первісний ресурс обєкта. Матеріалами справи підтверджується, що на технічне обслуговування транспортних засобів позивача списувалися шини, акумулятори, фільтри паливні, ремні, болти та інші, які не призвели до поліпшення основних засобів, а були спрямовані лише на недопущення псування обєктів при подальшій експлуатації. Просить скасувати оскаржувану постанову та прийняти нову, якою позов задовольнити.

Представники відповідача ОСОБА_2, ОСОБА_3 у судовому засіданні не погодилися з доводами апеляційної скарги і вважають, що вони не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, просять залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду - без змін.

Позивач (апелянт) у судове засідання повторно не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, тому суд вважає можливим проведення розгляду справи в його відсутності за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувану постанову - без змін з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради як фізична особа-підприємець та перебуває на податковому обліку у ДПІ у м. Івано-Франківську як платник податків. З 13 червня 2009 року позивач є платником податку на додану вартість.

У період з 24 листопада по 15 грудня 2015 року ДПІ у м. Івано-Франківську провело документальну планову виїзну перевірку ОСОБА_1 щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків та зборів, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, дотримання вимог валютного та іншого податкового законодавства правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, якою встановлено порушення п.6 ст.128 ГК України, п.176.1 ст.176, п.177.2, 177.4, 177.10 ст.177 ПК України, а саме: неведення обліку доходів та витрат, внаслідок чого донараховано податок з доходів фізичних осіб 53663,52 грн. за 2013 рік та 51528,12 грн. за 2014 рік; п.2 ч.1 ст.7, ч.11 ст.8, ст.9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування», внаслідок чого донараховано єдиний внесок 76442,33 грн. за 2013 рік та 80147,26 грн. за 2014 рік; ненадано документи, пов'язані із обчисленням і сплатою податків і ведення яких передбачено законодавством, не забезпечено зберігання документів протягом встановлених строків їх зберігання (не менш як 1095 днів з дня подання податкової звітності, для складення якої використовувалися зазначені документи) контролюючим органам при здійсненні податкового контролю в порушення п.44.1 .п.44.3 ст.44 ПК України; подання відомостей податкового розрахунку форми 1-ДФ «Податковий розрахунок сум доходу, нарахоаного (сплаченого) на користь платників податків, і сум утриманого з них податку» за III квартал 2014 року з помилками та недостовірними даними в порушення п.51.1. ст.51, п.п. «б» п.176.2 ст. 176 ПК України.

Перевіркою встановлено, що у період, що підлягав перевірці - з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року, ФОП ОСОБА_1 здійснював діяльність на загальній системі оподаткування згідно зі ст.177 ПК України.

17 листопада 2015 року ДПІ у м. Івано-Франківську звернулася до позивача з вимогою № 23923/10/09-15-17-1-22/13742 про надання всіх необхідних документів, що підтверджують дані податкових декларацій та розрахунків, пов'язаних із сплатою податків та інших обов'язкових платежів до бюджету та державних цільових фондів, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, дотримання вимог іншого законодавства, контроль за виконанням якого покладено на контролюючі органи за період з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року (з конкретним переліком документів, та інформацією про наявні рахунки в банках), яка вручена ОСОБА_1 під розписку 19 листопада 2015 року.

У звязку з відсутністю офісу ОСОБА_1 звернувся до ДПІ у м. Івано-Франківську із заявою про проведення планової перевірки в приміщенні ДПІ (вх № 45258/10 від 19 листопада 2015 року).

Перевірка проведена в приміщенні ДПІ у м. Івано-Франківську.

01 грудня 2015 року позивачем до контролюючого органу представлено опис наданих для перевірки документів за період 2013-2014 роки з відміткою про те, що документи представлені повністю, інших документів, пов'язаних з підприємницькою діяльністю немає.

У звязку з ненаданням ФОП ОСОБА_1 всіх документів для перевірки, запропонованих надати згідно з вимогою ДПІ у м. Івано-Франківську за № 23923/10/09-15-17-1-22/13742 від 17 листопада 2015 року складено акт ненадання документів від 02 грудня 2015 року № 160 та згідно з наказом ДПІ у м. Івано-Франківську № 1398 від 03 грудня 2015 року продовжено терміни перевірки.

04 грудня 2015 року ОСОБА_1 вручено лист-розяснення ДПІ у м. Івано-Франківську про наслідки ненадання документів для перевірки від 02 грудня 2015 року № 24720/10/09-15-17-0 -22/14273.

За результатами перевірки складено акт №6062/09-15-17-01-09/НОМЕР_1 від 21 грудня 2015 року.

31 грудня 2015 року на підставі вказаного акту перевірки ДПІ у м. Івано-Франківську прийняла податкове повідомлення-рішення №, яким збільшено суму грошового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб за основним платежем на суму 105191,64 грн. та за штрафними (фінансовими) санкціями на суму 26297,91 грн.

Одночасно, відповідачем визначено розмір єдиного внеску у сумі 156589,59 грн., що підлягає сплаті ОСОБА_1 як платником єдиного внеску, про що виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 31 грудня 2015 року на донараховану суму єдиного внеску, а згідно з рішенням № НОМЕР_2 від від 31 грудня 2015 року застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 11651,59 грн. за донарахування фіскальним органом єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Позивач скористався правом досудового врегулювання цього податкового спору.

За результатами розгляду скарги ОСОБА_1 Головним управлінням ДФС в Івано-Франківській області прийнято рішення №274/10/09-19-10-01-14, яким вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- та рішення № скасовано та вирішено вважати їх відкликаними з дня прийняття рішення, зобовязано ДПІ у м. Івано-Франківську сформувати та направити нові рішення та вимогу у відповідності до вимог чинного законодавства, а скаргу позивача залишено без задоволення.

02 березня 2016 року ДПІ у м. Івано-Франківську сформовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- на донараховану суму єдиного внеску у розмірі 156 589,59 грн., а рішенням № від 02 березня 2016 року застосовано до позивача штрафні санкції у розмірі 11651,59 грн. за донарахування фіскальним органом єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив доведеності податковим органом факту порушення ОСОБА_1 вимог податкового законодавства, оскільки такий підтверджується дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф-, рішення № від 02 березня 2016 року та податкового повідомлення-рішення № від 31 грудня 2015 року не підлягають до задоволення.

Такі висновки суду першої інстанції, на думку колегії суддів, відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи і є правильними, виходячи з наступного.

Згідно з пп.138.1.1 п.138.1 ст.138 ПК України витрати операційної діяльності включають зокрема: собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об'єкта оподаткування з урахуванням п.138.2, 138.11 цієї статті, п.140.2 - 140.5 ст.140, ст.ст.142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.

Відповідно до п.138.2 ст.138 ПК України, витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

П.44.1 ст.44 ПК України визначає, що для цілей оподаткування платники податків зобов'язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов'язаних з визначенням об'єктів оподаткування та/або податкових зобов'язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов'язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена Законом України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п.п.1.2 п.1, п.п.2.1 п.2 Положення про документальне збереження записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24.05.1995 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.06.1995 року за №168/704.

Відповідно до п.177.2 ст.177 розділу ІV ''Податок на доходи фізичних осіб'' ПК України об'єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов'язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.

Згідно з п.177.3 цієї статті для фізичної особи - підприємця, зареєстрованого як платник податку на додану вартість, не включаються до витрат і доходу суми податку на додану вартість, що входять до ціни придбаних або проданих товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п.п.177.4 ст.177 ПК України до переліку витрат, безпосередньо пов'язаних з отриманням доходів, належать документально підтверджені витрати, що включаються до витрат операційної діяльності згідно з розділом ІІІ цього Кодексу.

Згідно з п.п.177.10 ст.177 ПК України фізичні особи-підприємці зобовязані вести Книгу обліку доходів і витрат та мати підтверджуючі документи щодо походження товару.

Як вбачається з матеріалів справи, під час перевірки позивач надав пояснення, що Книга обліку доходів і витрат ним втрачена.

Шляхом подання декларацій про майновий стан та доходи за 2013 рік та за 2014 рік позивачем задекларовано: дохід, отриманий ним у 2013 році від провадження господарської діяльності у сумі 728832 грн., документально підтверджені витрати у сумі 713932 грн., чистий оподатковуваний дохід у сумі 14900 грн.; у 2014 році дохід, отриманий позивачем від провадження господарської діяльності складав 1204404 грн., документально підтверджені витрати 1186 904 грн., чистий оподатковуваний дохід у сумі 17500 грн.

Разом з тим, фактично ФОП ОСОБА_1 за рахунок зарахування коштів на банківський рахунок субєкта господарської діяльності отримав дохід від здійснення господарської діяльності у 2013 році в сумі 756730,39 грн. та 1157070,81 грн. у 2014 році, що підтверджується виписками банку, актами звірок, накладними, актами наданих послуг.

Контролюючим органом під час перевірки представлених позивачем документів, які опосередковують його господарську діяльність: виписок банку, накладних, податкових накладних, чеків, квитанцій, актів здачі-приймання робіт (надання послуг), автотранспортних послуг, розшифровок витрат товарно-матеріальних цінностей, книг по зарплаті за 2013-2014 роки, відомостей виплати зарплати, виявлено розбіжності внаслідок не ведення обліку доходів і витрат, не розмежування витрат по отриманому доходу від продажу товарів і наданих транспортних послуг та відсутності підтвердження витрат деяких первинних документів витрачених сум згідно з операціями, за результатами або за участю яких, у податковому періоді безпосередньо отриманий дохід, а саме: виявлено факти включення у 2013 році до складу витрат, що враховуються при визначенні обєкта оподаткування податком на доходи фізичних осіб, витрати в розмірі 302209,42 грн. та у 2014 році витрати у розмірі 365576,03 грн. за відсутності первинних документів на придбання та оплату товару та без підтвердження належними первинними документами використання товару в господарській діяльності та не повязану з одержанням доходу.

Зокрема, у 2013 році позивач отримав на рахунок оплату у сумі 908076,47 грн., в тому числі, від контрагента ТОВ «БК Експо» за цеглу у сумі 21600 грн. та від контрагента ПВНЗ «Університет імені ОСОБА_4» за цеглу у сумі 33984 грн., разом з тим, не представив акти приймання-передачі товару, документи, які підтверджують його оплату.

Відповідно до представлених позивачем документів (накладних, нарядів на відпуск лісоматеріалів, виписок банку, чеків, квитанцій до прибуткових касових ордерів) вартість товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані та повязані з одержанням доходу у 2013 році, становить 296781 грн., в тому числі пиломатеріалів - 102101 грн., оливи, запчастин, стального канату та інших будівельних господарських товарів - 194680 грн.

Суми витрат на оплату праці та нарахування на заробітну плату, що відображені позивачем у додатках до декларацій, занижені у 2013 році на 13320,99 грн. та на 23649,93 грн. у 2014 році.

До складу інших витрат за 2013 рік, відповідно до представлених позивачем документів, включено суму в розмірі 70438,59 грн., в тому числі, включено послуги банку в сумі 2243,29 грн., оплату за оренду машин в сумі 50600 грн., вартість МШП (інструменту) в сумі 10800 грн., послуги звязку в сумі 1625 грн., сплату єдиного внеску в сумі 5170,30 грн.

Відповідно до наданих позивачем документів (накладних, нарядів на відпуск лісоматеріалів, виписок банку, чеків, квитанцій до прибуткових касових ордерів) вартість товарно-матеріальних цінностей, що реалізовані або використані та повязані з одержанням доходу у 2014 році, становить 672554 грн., в тому числі, пиломатеріалів - 189710 грн., цементу - 274445 грн., оливи, запчастин, стального канату та ін. - 210199 грн.

До складу інших витрат за 2014 рік враховано суму в розмірі 85509,04 грн., в тому числі, включено послуги банку в сумі 2239,54 грн., оплату за оренду машин в сумі 59800 грн., вартість МШП (інструменту) в сумі 19900 грн., послуги звязку в сумі 1255 грн., сплату єдиного внеску в сумі 6072,50 грн., витрати на прибдання Вісника Податкової Служби України та інше в сумі 242 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, основним замовником транспортних послуг, які надавалися позивачем, було ТОВ «ЖЕБВП МЖК Експрес 24».

За цим фактом позивач надав пояснення (№46270/10 від 27 листопада 2015 року, №46564 від 30 листопада 2015 року, №46848/10 від 01 грудня 2015 року) про те, що транспортування товарно-матеріальних цінностей здійснювалося власним вантажним автомобілем та орендованими у ФОП ОСОБА_5 вантажними автомобілями Камаз 45143, Камаз 5511, ЗІЛ 4502, що підтверджується актами здачі-приймання робіт, які також містять інформацію про використання палива замовника. Здійснені вантажні перевезення оформлялись актами виконаних робіт, дорожні, шляхові листи не велися, товарно-транспортні накладні не збережені, до перевірки представлено тільки три товарно-транспортні накладні (замовник МЖК-Експрес 24, автомобіль КАМАЗ 45143).

Крім того, до перевірки не представлено дорожніх листів вантажних автомобілів, в яких було б вказано маршрут, інформація про перевізника, реквізити первинних документів на перевезення вантажів із визначенням замовника, перевізника, марки транспортного засобу та його державного реєстраційного номеру, ПІБ водія, пункти навантаження та розвантаження товару, не представлено довіреностей на отримання товару товару.

Позивачем також не надано суду документи, що підтверджують використання в господарській діяльності власного автомобіля IVECO 50С та придбаних до нього запчастин.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що ФОП ОСОБА_1 не підтверджено правомірність формування валових витрат за господарськими операціями, які здійснювалися у період, що підлягав перевірці, оскільки такі не підтверджені належними первинними документами (книга обліку доходів і витрат й товарно-транспортні накладні втрачені, подорожні, шляхові листи не велись, відсутні документи на придбання та оплату за цеглу) та не повязані з провадженням господарської діяльності (документи, які підтверджують використання власного автомобіля в господарській діяльності й придбаних до нього запчастин). Таким чином, позивачем безпідставно включено до складу валових витрат у 2013 році витрати у сумі 302209,42 грн. та у 2014 році витрати у сумі 365576,03 грн., а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що контролюючим органом правомірно прийнято податкове повідомлення-рішення № від 31 грудня 2015 року, яким позивачу збільшено суму податкового зобовязання з податку на доходи фізичних осіб на 105191,64 грн. та накладено штраф у розмірі 26297,91 грн.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують висновки суду першої інстанції.

Колегія суддів також вважає правильними висновки суду першої інстанції про правомірність винесення контролюючим органом вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 02 березня 2016 року на донараховану суму єдиного внеску у розмірі 156589,59 грн. та прийняття рішення № від 02 березня 2016 року, яким до позивача застосовано штрафні санкції у розмірі 11651,59 грн. за донарахування фіскальним органом єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є платником єдиного внеску відповідно до п.4 ч.1 ст.4 Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування".

Відповідно до п.1 ч.2 ст.6 цього Закону платник єдиного внеску зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.

Згідно з п.2 ч.1 ст.7 Закону передбачає, що базою нарахування єдиного внеску для позивача є сума доходу (прибутку), отриманого від його діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток).

Ч.11 ст.8 цього Закону єдиний внесок для платників, зазначених у пунктах 4 та 5 частини першої статті 4 цього Закону, встановлюється у розмірі 34,7 відсотка визначеної пунктами 2 та 3 частини першої статті 7 цього Закону бази нарахування єдиного внеску.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.1, ч.3 ст.7 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування максимальна величина бази нарахування єдиного соціального внеску максимальна сума доходу застрахованої особи, що дорівнює 17 розмірам прожиткового мінімуму працездатних осіб, встановленого законом, на яку нараховується єдиний соціальний внесок.

Таким чином, сума чистого оподатковуваного доходу є об'єктом оподаткування податком на доходи фізичних осіб та одночасно базою нарахування єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування для позивача, яка не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску за кожну особу за місяць, у якому отримано дохід (прибуток), та більшою за встановлену п.4 ст.1 Закону України Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування максимальну величину бази нарахування єдиного внеску.

Перевіркою встановлено, що згідно з поданими деклараціями про майновий стан та доходи за 2013 рік та за 2014 рік загальна сума чистого доходу ОСОБА_1 як самозайнятої особи становила 14900 грн. у 2013 році та 17500 грн. у 2014 році.

Відповідно сума нарахованого та сплаченого єдиного внеску на загальнообовязкове державне соціальне страхування позивачем становила 5170,30 грн. у 2013 році (34,7% х 14900 грн.) та 6072,50 грн. у 2014 році (34,7% х 17500 грн.).

Разом з тим, позивачем суму чистого оподатковуваного доходу занижено на 330107,81 грн. у 2013 році та на 318242,84 грн. у 2014 році.

Таким чином, з урахуванням самостійно задекларованого позивачем у 2013-2014 роках суми чистого доходу сукупний розмір оподатковуваного доходу у 2013 році становив 345007,81 грн. та 335742,84 грн. - у 2014 році.

Максимальна величина бази нарахування єдиного соціального внеску для позивача у 2013 році становила 235195 грн. (17 розмірів прожиткового мінімуму працездатних осіб) та 248472 грн. у 2014 році.

Відповідно розмір єдиного внеску, що підлягав сплаті позивачем у 2013 році складав 81612,63 грн. (34,7% х 235195 грн.) та у 2014 році - 86219,76 грн. (34,7% х 248472 грн.).

Враховуючи наведене, а також суми самостійно сплаченого позивачем єдиного внеску у 2013 році у розмірі 5170,30 грн. та 6072,50 грн. у 2014 році, колегія суддів вважає, що висновок податкового органу про заниження позивачем розміру єдиного внеску у 2013 році на 76442, 33 грн. та на 80147,26 грн. є правильним.

Відповідно до п.6 ч.1 ст.1 Закону України ''Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування'' недоїмка - сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена у строки, встановлені цим Законом, обчислена органом доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом.

Згідно з ч.3 ст.9 цього Закону обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органів доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суми виплат (доходу), на суми яких (якого) відповідно до цього Закону нараховується єдиний внесок.

Вимоги ч.4 ст.25 Закону України ''Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування'' передбачають, що орган доходів і зборів у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, надсилає платникам єдиного внеску, які мають недоїмку, вимогу про її сплату.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачем правомірно за наслідками проведеної перевірки донараховано позивачу єдиний внесок у розмірі 156589,59 грн. та виставлено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф- від 02 березня 2016 на донараховану суму єдиного внеску, а тому відсутні підстави для скасування вказаної вимоги.

При цьому колегія судддів не приймає до уваги покликання апелянта на відсутність підстав для прийняття відповідачем вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- та рішення № від 02 березня 2016 року, оскільки податкове повідомлення-рішення № від 31 грудня 2015 року про збільшення позивачу податку на доходи фізичних осіб є не узгодженим, так як не закінчився строк для його оскарження в адміністративному порядку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.3 ст.9 Закону України ''Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування'' обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі актів перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, що і мало місце у даному випадку.

Згідно з п.3 ч.11 ст.25 Закону України ''Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування'' орган доходів і зборів застосовує до платника єдиного внеску штрафні санкції за донарахування територіальним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску - накладає штраф у розмірі 5 відсотків зазначеної суми за кожний повний або неповний звітний період, за який донараховано таку суму, але не більш як 50 відсотків суми донарахованого єдиного внеску.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ДПІ в м.Івано-Франківську правомірно донараховано позивачу на підставі рішення № від 02 березня 2016 року штраф у розмірі 11651,59 грн. (76442, 33 грн. х 5% х 2 звітні періоди; 8147,26 грн. х 5% х 1 звітний період) за донарахування своєчасно не нарахованого позивачем єдиного внеску.

Доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає правильними висновки суду першої інстанції про доведеність податковим органом факту порушення ОСОБА_1 вимог податкового законодавства, оскільки такий підтверджується дослідженими в судовому засіданні належними та допустимими доказами, а тому позовні вимоги про визнання протиправними та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) №Ф- та рішення № від 02 березня 2016 року, а також податкового повідомлення- рішення № від 31 грудня 2015 року не підлягають до задоволення.

З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ч.1 ст.200 КАС України апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а постанову суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 160, 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, суд,-

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2016 року у справі № 809/420/16 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий О.І. Мікула

Судді: А.Р. Курилець

ОСОБА_6

Повний текст ухвали виготовлено 10 квітня 2017 року.