Справа № 807/1460/16
Суддя: Шешеня О.М.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

12 квітня 2017 рокум. Ужгород№ 807/1460/16

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Шешеня О.М.

при секретарі Грин-Лумей В.Г.

за участю:

позивача: Фізична особа-підприємець ОСОБА_1, представник - ОСОБА_2;

відповідача: Управління Держпраці у Закарпатській області, представник - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовною заявою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області про визнання незаконною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Управління Держпраці у Закарпатській області (далі - відповідач) про визнання незаконною та скасування постанови №07-15-020/440/231 від 27 вересня 2016 року про накладення штрафу в розмірі 43 500 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та просили задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, вказавши на наступне. На підставі акту перевірки від 09.09.2016 року відповідачем 27.09.2016 року було винесено постанову про накладення на позивача штрафу на підставі ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю (дала - КЗпП України). Однак, при проведенні перевірки відповідачем 06.09.2016 року на виробничій площадці із розпилювання деревини, яку орендує позивач, жодної роботи по розпилюванню деревини не проводилося. Позивач та представник позивача наголошували, що ОСОБА_3 не працює у позивача, як найманий працівник, а допомагає йому 2-3 рази на місяць погрузити машини відходами або дошками за що позивач відпускає йому відходи на дрова. Зокрема, робота ОСОБА_3 протягом 1-3 днів в місяць з неповним робочим днем не підпадає під ознаки с. 23, 24 КЗпП України щоб укладати між позивачем та ОСОБА_3 трудовий договір. Таким чином, позивач та представник позивача в судовому засіданні просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача в судове засідання не зявився, разом з тим, 07.04.2017 року надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку з тим, що ОСОБА_4 не зможе бути присутньою на судовому засіданні оскільки з 12.04.2017 року по 13.04.2017 року Головне територіальне управління юстиції у Закарпатській області буде проводити контрольну планову перевірку стану правової роботи відповідача, а ОСОБА_5 перебуває у відпустці. Однак, суд зазначає, що відповідачем не було надано достатніх та належних доказів неможливості забезпечити явку в судове засіданні інших представників відповідача. Таким чином, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів.

Разом з тим, у судовому засіданні 14.12.2016 року представником відповідача було надано заперечення на позовну заяву (а.с. 51-74), згідно якого останній заперечив щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданих письмових запереченнях та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним. Так, відповідачем згідно постанови про накладення штрафу від 27.09.2016 року №07-15-020/440/231 позивача було притягнено до відповідальності на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а саме: за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту). Зокрема, при проведенні перевірки виробничої площі з розпилювання деревини, що належить на правах оренди позивачеві, виявлено працівника ОСОБА_3, якого допущено до роботи без оформлення письмового трудового договору (контракту) та без повідомлення територіального органу Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу. Оскільки, з наданих позивачем пояснень вбачається, що ОСОБА_3 залучався ним до виконання робіт 1-2 рази на місяць, таким чином представник відповідача в наданому запереченні наголошував, що фактично ОСОБА_3 працював на позивача на умовах неповного робочого тижня з неповним робочим днем. Отже, представник позивача в наданому письмовому запереченні наголошував, що постанова за №07-15-020/440/231 від 27 вересня 2016 року про накладення на позивача штрафу в розмірі 43 500 грн. була винесена з урахуванням норм Порядку накладення штрафів про порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 року № 509 (далі - Порядок №509), на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України, а отже є законною і скасуванню не підлягає.

В судовому засіданні 14.03.2017 року було допитано в якості свідка ОСОБА_3, який пояснив, що не перебував у трудових відносинах з позивачем, оскільки є сезонним працівником та виїжджає на роботу за межі області, а декілька разів на місяць, а саме: 1-3 рази допомагав вантажити автомобілі відходами або дошками за, що позивач відпускає йому відходи деревини на дрова для його особистих потреб. Також, ОСОБА_3 зазначав, що на позивача він не працював і жодних коштів не отримував.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, свідка, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідачем у відповідності до Наказу від 05.09.2016 року та направлення на перевірку від 05.09.2016 року № 589 було проведено перевірку додержання позивачем законодавства про працю та загальнообов'язкове державне соціальне страхування, результати якої відображено в ОСОБА_6 перевірки від 09.09.2016 року №07-15-020/440 (а.с. 11-22).

ОСОБА_6 перевірки від 09.09.2016 року №07-15-020/440 вбачається, що при перевірці виробничої площі з розпиловки деревини, що належить на праві оренди позивачеві виявлено працівника ОСОБА_3, якого допущено до роботи без укладеного письмового трудового договору та без повідомлення про прийняття працівника на роботу територіального органу Державної фіскальної служби за місцем обліку як платника єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування за типовою формою установленою постановою Кабінету Міністрів України "Про порядок повідомлення державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу" від 17.06.2015 року №413, до початку роботи працівника (а.с. 20).

На підставі ОСОБА_6 перевірки від 09.09.2016 року за №07-15-020/440 відповідач керуючись пп. 54 п. 4 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 року № 96 (далі - Положення № 96) та на підставі абз. 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України прийняв постанову №07-15-020/440/231 від 27.09.2016 року про накладення на позивача штрафу в розмірі 43 500 грн. (а.с. 6-8).

Позивач з висновками викладеними в ОСОБА_6 перевірки від 09.09.2016 року за №07-15-020/440 був не згідний, про що зазначив в даному ОСОБА_6 (а.с. 21).

ОСОБА_3О були надані письмові пояснення від 06.09.2016 року згідно яких він зазначає, що допомагає позивачеві в розпилові лісоматеріалу три дні в місяць (а.с. 73).

Також, в матеріалах справи міститься постанова Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.10.2016 року справа №307/2596/16-ц про закриття провадження у справі відносно позивача за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 115). Дана постанова Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.10.2016 року справа №307/2596/16-ц набрала законної сили 24.10.2016 року (а.с. 115).

У відповідності до ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб підприємців, які використовують найману працю, від п'ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, обставини встановлені постановою Тячівського районного суду Закарпатської області від 13.10.2016 року справа №307/2596/16-ц не підлягають повторному доказуванню в даній адміністративній справі.

ОСОБА_6 п. 1 Положення № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику у сферах промислової безпеки, охорони праці, гігієни праці, здійснення державного гірничого нагляду, а також з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення, загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, на випадок безробіття (далі - загальнообов'язкове державне соціальне страхування) в частині призначення, нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Відповідно до Порядку проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів від 02.07.2012 року № 390, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 30.07.2012 року за № 1291/21603 (далі - Порядок №390), право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов'язків мають повноваження державного інспектора з питань праці (далі - Інспектор). Інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб'єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". Позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України "Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності". При цьому позапланова перевірка проводиться незалежно від кількості раніше проведених перевірок за наявності підстав, визначених Законом України "Про основні засади державного нагляду ( контролю) у сфері господарської діяльності".

ОСОБА_6 ч. 1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України".

Відповідно до п. 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, начальниками управлінь і відділів Держпраці та їх заступниками (з питань, що належать до їх компетенції), начальниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками. Штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб'єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Як наголошував представник відповідача в наданих письмових запереченнях, в ході проведення перевірки було виявлено факт порушення позивачем вимог ч. 3 ст. 24 КЗпП України.

Однак, суд критично оцінює висновки відповідача, викладені в ОСОБА_6 перевірки від 09.09.2016 року за №07-15-020/440 щодо того, що позивач здійснив фактичний допуск працівника ОСОБА_3 до роботи без укладення трудового договору та повідомлення територіального органу Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу до початку роботи такого працівника, з огляду на наступне.

ОСОБА_6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1) при організованому наборі працівників; 2) при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3) при укладенні контракту; 4) у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5) при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6) при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7) в інших випадках, передбачених законодавством України.

Так, ч. 3 ст. 24 КЗпП України регламентовано, що працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адмініструванням єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому КМУ.

ОСОБА_6 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

У відповідності до ч.2 ст.30 Закону України "Про оплату праці" роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку.

Статтею 35 Закону України "Про оплату праці" визначено, що контроль за додержанням законодавства про оплату праці здійснюють: центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю; органи доходів і зборів. Зазначені державні органи мають право одержувати від суб'єктів господарювання та найманих ними осіб інформацію, документи і матеріали та відвідувати місця здійснення господарської діяльності під час виконання трудової функції такими найманими особами.

Відповідно до Положення про Державну інспекцію України з питань праці, затвердженого Указом Президента України від 06.04.11 р. за № 386/2011 (далі - Положення № 386/2011), Державна інспекція України з питань праці (Держпраці України) входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням, законодавства про працю та зайнятість населення, законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням, на випадок безробіття в частині призначення нарахування та виплати допомоги, компенсацій, надання соціальних послуг та інших видів матеріального забезпечення з метою дотримання прав і гарантій застрахованих осіб.

Пунктом 4 Положення № 386/2011 передбачено, що Держпраці України відповідно до покладених на неї завдань здійснює державний нагляд та контроль за додержанням підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю та працю фізичних осіб, ОСОБА_7 міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування (далі - роботодавці) законодавства про працю з питань трудових відносин, робочого часу та часу відпочинку, нормування праці, оплати праці, надання гарантій і компенсацій, пільг для працівників, які поєднують роботу з навчанням, дотримання трудової дисципліни, умов праці жінок, молоді, інвалідів, надання пільг і компенсацій за важкі та шкідливі умови праці, забезпечення спеціальним одягом і спеціальним взуттям, засобами індивідуального захисту, мийними засобами, молоком і лікувально-профілактичним харчуванням; проведення обов'язкових медичних оглядів працівників певних категорій; дотримання режимів праці та інших норм законодавства.

ОСОБА_6 з п. 6 Порядку № 390 перевірка складається з таких етапів: робота з документами, наданими суб'єктами господарювання на вимогу Інспектора; оформлення документів за результатами перевірки; ознайомлення суб'єктів господарювання з документами, оформленими за результатами перевірки.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, висновок відповідача щодо наявності між позивачем і ОСОБА_3 трудових відносин та використання позивачем, всупереч вимогам чинного законодавства України, праці ОСОБА_3 без укладення трудового договору, ґрунтується на тому, що на виробничій площі з розпиловки деревини, був присутній ОСОБА_3, який здійснював погрузку транспортних засобів деревовиною, а також на підставі наданих ОСОБА_3 пояснень про те, що він допомагає позивачеві в розпиловці лісоматеріалу три дні в місяць.

Проте, позивач в судовому засіданні зазначав, що він займається розпилкою деревини на орендованій площі, в нього працюють два працівники - ОСОБА_7 та ОСОБА_8, однак на момент проведення перевірки на виробничій площі знаходився ОСОБА_3, який з його дозволу самостійно заготовляв собі дрова з відходів деревини, а саме: загружав відходи з деревини на тракторний причіп, щоб відвезти їх до свого житлового будинку, таким чином, ОСОБА_3 ніколи не працював на позивача і відповідно з ним не було укладено і не могло бути укладено жодного трудового договору.

Так, суд констатує, що перебування ОСОБА_3 на виробничій площі з ропиловки деревини та погрузка ним відходів з деревини - самі по собі не підтверджують наявність факту трудових відносин з позивачем.

Зокрема, договори з громадянами щодо використання їх праці можуть укладатися за трудовим або цивільно-правовим договором.

За умовами статті 2 КЗпП України, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою

ОСОБА_6 ч. 2 ст. 21 КЗпП України працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

У відповідності до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

ОСОБА_6 ч. 1 ст. 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зокрема, цивільно-правовий договір - це угода між громадянином і організацією (підприємством тощо) на виконання першим певної роботи та передачі певного результату праці, але з цивільно-правового договору не виникають трудові відносини, на які поширюється трудове законодавство. Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. А тому стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

ОСОБА_6 ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Суд, аналізуючи відмінність між цивільно-правовим договором та трудовим договором зауважує, що за трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), яка включена до штатного розпису, для виконання певної роботи (певних функцій) за конкретною кваліфікацією, професією, посадою; працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації. Працівник підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку. Натомість,за цивільно-правовим договором укладеним між власником і громадянином, останній зобов'язується за винагороду виконувати індивідуально визначену роботу. При цьому процес організації трудової діяльності залишається за його межами, метою договору є отримання певного кінцевого результату. Виконавець, на відміну від працівника, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик. Оплачується не процес праці, а її результат.

Як вбачається зі встановлених в судовому засіданні відносин між позивачем та ОСОБА_3 - позивач відпускав ОСОБА_3 відходи деревини на дрова, а останній натомість 2-3 рази в місяць допомагав позивачеві погрузити машини відходами або дошками.

Крім того, суд звертає увагу на той факт, що чинне законодавство України забороняє примушування осіб укладати трудовий договір.

Відповідно до статті 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З наведеного випливає, що зобов'язання позивача укласти саме трудовий договір, суперечить встановленому Конституцією України порядку, а затвердження штатного розпису належить до компетенції суб'єкта господарювання.

Разом з тим, позивач, як суб'єкт господарювання вправі на власний розсуд організовувати свою діяльність, в тому числі і шляхом укладення договорів цивільного-правового характеру та/або трудових договорів.

В свою чергу, виникнення, зміна та припинення відносин між позивачем та фізичними особами зумовлена волевиявленням обох сторін і одна із них не вправі в односторонньому порядку змінювати умови, щодо яких досягнуто двосторонньої домовленості на врегулювання відносин на підставі цивільного (а не трудового) законодавства.

Таким чином, ч. 3 ст. 24 КЗпП України передбачено, що укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу та з повідомленням центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У разі виконання робіт (надання послуг) не на підставі трудового договору, а відповідно до цивільно-правового договору трудові відносини не виникають.

Так, цивільно-правовий договір - це будь-який вид договору, що укладається відповідно до вимог цивільного законодавства.

Таким чином, змушування позивача укладати саме трудовий договір з фізичною особою є втручанням у внутрішню діяльність суб'єкта господарювання.

Відповідно до статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

ОСОБА_6 до ч. 2 ст. 71 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову. На думку суду, відповідач, заперечуючи проти позову, не довів правомірності такого рішення.

Однак, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не було доведено належними та допустимими доказами наявність між позивачем та ОСОБА_3 саме трудових відносин, які в свою чергу призвели до порушення ч. 3 ст. 24 КЗпП України шляхом допущення працівника до роботи без укладеного письмового трудового договору та без повідомлення про прийняття працівника на роботу територіального органу Державної фіскальної служби.

Таким чином, відповідач як суб'єкт владних повноважень не надав суду достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування обставин, на яких ґрунтуються його заперечення, і не довів правомірності прийняття постанови №07-15-020/440/231 від 27 вересня 2016 року про накладення на позивача штрафу в розмірі 43 500 грн.

ОСОБА_6 до ч. 1 ст. 94 КАС України якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати за рахунок бюджетних асигнувань суб'єкта владних повноважень, що виступав стороною у справі, або якщо стороною у справі виступала його посадова чи службова особа.

Отже, у зв'язку із задоволенням позовних вимог позивача, який не є суб'єктом владних повноважень слід присудити всі здійснені ним та підтверджені Квитанцією за № від 05.10.2016 року судові витрати в сумі 580,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань відповідача - суб'єкта владних повноважень.

На підставі вище вказаного суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, позовні вимоги підтверджено належними та допустимими доказами.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 19, 94, 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Управління Держпраці у Закарпатській області - задовольнити.

2.Визнати незаконною та скасувати постанову Управління Держпраці у Закарпатській області №07-15-020/440/231 від 27 вересня 2016 року про накладення на Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 штрафу в розмірі 43 500 (сорок три тисячі пятсот гривень) грн.

3.Стягнути з Управління Держпраці у Закарпатській області (м. Ужгород, вул. Минайська, 16, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (Тячівський район, смт. Дубове, вул. Молодої Гвардії, 110, ідентифікаційний номер ВО 111337) витрати зі сплати судового збору в сумі 580,00 (п'ятсот вісімдесят гривень) грн.

4.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяОСОБА_9

Відповідно до статті 160 частини 3 КАС України 12 квітня 2017 року було проголошено вступну та резолютивну частини постанови. Повний текст постанови виготовлено та підписано 14 квітня 2017 року.