Справа № 361/7186/16-а
Суддя: Щавінський В.Р.
Дата ухвалення: 2017-03-24 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2017 року № 361/7186/16-а

Київський окружний адміністративний суд в складі головуючого - судді Щавінського В.Р. розглянувши в порядку письмового провадження у м. Києві адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Броварського міськрайонного суду Київської області, Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області, третя особа: Державна казначейська служба України про зобов'язання вчинити дії,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області, ТУ ДСА України в Київській області з позовом, у якому просить зобов'язати Броварський міськрайонний суд Київської області видати наказ про нарахування та виплату йому вихідної допомоги в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, що становить 246500,00 грн., а Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області зобов'язати виплатити йому вихідну допомогу у вказаному розмірі.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він, із 31.03.1994 по 04.10.2016 працював суддею Броварського районного та міськрайонного суду Київської області, тобто повних 22 роки, у тому числі головою суду з 1999 по 2009 рік. До цього, працював слідчим міліції, прокуратури, помічником прокурора, прокурором відділу та заступником начальника відділу прокуратури м.Києва, а також проходив строкову військову службу і навчався на денному факультеті Харківського юридичного інституту, що склало 10 років 5 місяців 7 днів стажу, який дає право на відставку та отримання щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці.

Зазначає, що Постановою Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 його звільнено з посади судді Броварського міськрайонного суду Київської області у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України - подання суддею заяви про відставку. На підставі зазначеної постанови наказом голови Броварського міськрайонного суду Київської області №34с-к від 04.10.2016 із ним припинено трудовий договір у зв'язку із звільненням з посади у відставку та відраховано зі штату суду.

Вказав, що при звільненні з роботи питання про нарахування і виплату йому вихідної допомоги відповідачами вирішено не було, тому 04 жовтня і 16 листопада 2016 року він звернувся до голови Броварського міськрайонного суду Київської області із заявами про нарахування та виплату йому вихідної допомоги відповідно до законодавства України, однак йому відмовлено у виплаті вихідної допомоги.

Вважає, що відмова у виплаті йому вихідної допомоги є протиправна.

В судове засідання позивач не з'явився, просив розгляд справи у його відсутність та позов задовольнити.

Відповідач - Бориспільський міськрайонний суд Київської області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Направив на адресу суду письмові заперечення на позовну заяву та просив відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідач - ТУ ДСА України в Київській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв.

Третя особа - Державна казначейська служба України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не надав, будь-яких заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 КАС України, якщо немає перешкод для розгляду справи у судовому засіданні, визначених статтею, але прибули не всі особи, які беруть участь у справі, хоча і були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, суд має право розглянути справу у письмовому провадженні у разі відсутності потреби заслухати свідка чи експерта.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного.

Як вбачається матеріалів справи, ОСОБА_1 з 31.03.1994 по 04.10.2016 працював суддею Броварського районного та міськрайонного суду Київської області.

Постановою Верховної Ради України №1515-VІІІ від 08.09.2016 його звільнено з посади судді Броварського міськрайонного суду Київської області у відставку відповідно до п.9 ч.5 ст.126 Конституції України - подання суддею заяви про відставку.

На підставі зазначеної постанови наказом голови Броварського міськрайонного суду Київської області № 34с-к від 4 жовтня 2016 року з позивачем припинено трудовий договір у зв'язку зі звільненням з посади у відставку та відраховано зі штату суду.

Позивач вказує, що останнім днем роботи у Броварському міськрайонному суді Київської області є 4 жовтня 2016 року.

При звільненні з роботи питання про нарахування і виплату йому вихідної допомоги Броварським міськрайонним судом Київської області та Територіальним управлінням Державної судової адміністрації Київської області вирішено не було, тому 4 жовтня 2016 року та 16 листопада 2016 року позивач звернувся до голови Броварського міськрайонного суду Київської області із заявами про нарахування та виплату йому вихідної допомоги відповідно до законодавства України, але листами від 23 листопада 2016 року за № 5/231/2016 та № 5/234/2016 року Броварським міськрайонним судом Київської області позивачу відмовлено у виплаті вихідної допомоги.

Позивач не погодився з відмовою у виплаті вихідної допомоги, вважає таку відмову протиправною і такою, що суперечить законодавству України, посилаючись на наступне.

Відповідно до законодавства України суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, має право на відставку. Це положення існує з 1992 року і до теперішнього часу (ч. 1 ст. 43 Закону України № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року «Про статус суддів», ч. 1 ст. 109 Закону України № 2453-УІ від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів», ч. 1 ст. 120 Закону України № 2453-УІ від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» в редакції Закону України № 192-УІІІ від 12 лютого 2015 року «Про забезпечення права на справедливий суд», ч. 1 ст. 116 Закону України № 1402-УІІІ від 2 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», що набрав чинності з 30 вересня 2016 року).

Позивач вказує, що станом на 31 березня 2004 року його стаж на посаді судді склав 20 років, і тому з цього часу він набув право на відставку і відповідно на підставі положень ч. 1 ст. 43 Закону України № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року «Про статус суддів» у редакції Закону України № 4015-ХІІ від 24 лютого 1994 року - на отримання вихідної допомоги без сплати податку при виході у відставку.

Вважає, що зміни зазначеної норми і встановлення статтею 136 Закону України № 2453-УІ «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року розміру вихідної допомоги судді при виході у відставку в розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою, а в подальшому і виключення цієї норми на підставі Закону України від 27 березня 2014 року № 1166-VII «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» стосуються лише тих суддів, які набули право на відставку і отримання пов'язаних з цим виплат після набуття чинності зазначеними новими законодавчими положеннями, і не можуть розповсюджуватися на нього як на суддю, який набув таке право до прийняття зазначених законів.

Також позивач в обґрунтування своєї позиції, посилаючись на статті 1, 3, 6, 8, 19, 22, 23, 24 Конституції України, рішення Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року № 5-рп/2005, від 11 жовтня 2005 року № 8рп/2005, від 29 червня 2010 року № 17-рп/2010, від 22 грудня 2010 року № 23рп/2010, від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011, а також на практику Європейського суду з прав людини, зазначає, що прийняттям його відставки визнано, що він як суддя виконав усі свої обов'язки перед державою. Отже, очікувана ним вихідна допомога, що була гарантована державою у Законі України «Про статус суддів» № 2862-ХІІ, а потім і у Законі України № 2453-УІ, є правомірними «законними» очікуваннями в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції, які давали йому право на отримання вихідної допомоги при виході у відставку.

Крім того, позивач, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013, вказує, що вихідна допомога є його заробленим майном, і вона не може бути зменшена або скасована. З огляду на це, втрата чинності статті 43 Закону України № 2862-ХІІ від 15 грудня 1992 року «Про статус суддів» і статті 136 Закону України № 2453-УІ від 7 липня 2010 року «Про судоустрій і статус суддів» не є підставою для відмови йому у вихідній допомозі, нарахування і виплату якої він правомірно очікував після виходу у відставку.

В обґрунтування суми вихідної допомоги позивач посилається на довідку територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області від 4 жовтня 2016 року за № 289 та подання про встановлення щомісячного довічного грошового утримання судді у відставці, згідно з якими розмір його суддівської винагороди (заробітної плати) за останньою посадою складає 24650 грн. на місяць, отже вихідна допомога, яка має бути виплачена відповідачем, повинна бути 24650 х 10 = 246500 грн. (двісті сорок шість тисяч п'ятсот гривень).

Ознайомившись зі змістом адміністративного позову і доданими до нього матеріалами, суд вважає їх необґрунтованими виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України однією з підстав звільнення судді з посади органом, що його обрав або призначив, є подання суддею заяви про відставку.

Положення Конституції України стосовно незалежності суддів, яка є невід'ємним елементом статусу суддів та їх професійної діяльності, пов'язані з принципом поділу державної влади та обумовлені необхідністю забезпечувати основи конституційного ладу, права людини, гарантувати самостійність і незалежність судової влади. В Основному Законі незалежність як складова конституційного статусу особи та її професійної діяльності визначена лише стосовно суддів і забезпечується насамперед особливим порядком їх обрання або призначення на посади та звільнення з посад (п. 27 ч. 1 ст. 85, ч. 4, ч. 5 ст. 126, ч. 3, ч. 4 ст. 127, ст. 128, п. 1 ч. 1 ст. 131); забороною впливу на них у будь-який спосіб (ч. 2 ст. 126); захистом професійних інтересів суддів (ч. 6 ст. 127); підкоренням суддів при здійсненні правосуддя лише закону (ч. 1 ст. 129); особливим порядком притягнення їх до дисциплінарної відповідальності (п. 3 ч. 1 ст. 131); державним фінансуванням та належними умовами для функціонування судів і діяльності суддів шляхом визначення у державному бюджеті окремо видатків на утримання судів (ч. 1 ст. 130); притягненням до юридичної відповідальності винних осіб за неповагу до суду і судді (ч. 5 ст. 129); організацією державою особистої безпеки суддів та їхніх сімей (ч. 7 ст. 126); здійсненням суддівського самоврядування (ч. 2 ст. 130); забороною для професійних суддів належати до політичних партій та профспілок, брати участь у будь-якій політичній діяльності, мати представницький мандат, обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу, крім наукової, викладацької та творчої (ч.2 ст.127) (пункт 2.2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду від 03.06.2013 № З-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці).

Далі в рішенні № З-рп/2013 з урахуванням правових позицій, висловлених у рішеннях від 20.03.2002 у справі № 5-рп/2002, 01.12.2004 у справі № 19-рп/2004, 11.10.2005 у справі № 8-рп/2005, 22.05.2008 у справі № 10-рп/2008, Конституційний Суд України наголосив, що визначені Конституцією України та законами гарантії незалежності суддів є невід'ємним елементом їх статусу, поширюються на всіх суддів та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом; такими гарантіями є надання їм за рахунок держави матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання тощо) та надання у майбутньому статусу судді у відставці; право судді у відставці на пенсію або щомісячне довічне грошове утримання є гарантією належного здійснення правосуддя і незалежності працюючих суддів та дає підстави висувати до суддів високі вимоги, зберігати довіру до їх компетентності і неупередженості; щомісячне довічне грошове утримання судді спрямоване на забезпечення гідного його статусу життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь-які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу; конституційний принцип незалежності суддів означає, крім іншого, конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя.

Таким чином, у рішенні №З-рп/2013 ідеться про те, що конституційний статус судді передбачає достатнє матеріальне забезпечення судді як під час здійснення ним своїх повноважень (суддівська винагорода), так і в майбутньому - у зв'язку з досягненням пенсійного віку (пенсія) чи внаслідок припинення повноважень і набуття статусу судді у відставці (щомісячне довічне грошове утримання). Статус судді та його елементи, зокрема матеріальне забезпечення судді після припинення його повноважень, є не особистим привілеєм, а засобом забезпечення незалежності працюючих суддів і надається для гарантування верховенства права та в інтересах осіб, які звертаються до суду та очікують неупередженого правосуддя.

Згідно зі статтею 100 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 № 2453-VІ (далі - Закон України № 2453-VІ) суддя суду загальної юрисдикції звільняється з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, передбачених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Статтею 109 Закону України № 2453-VІ передбачено, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається статтею 131 цього Закону, має право подати заяву про відставку. Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади.

Статтею 111 Закону України № 2453-VІ передбачено, що порядок розгляду питання та прийняття Верховною Радою України рішення про звільнення з посади судді, обраного безстроково, встановлюється цим Законом та Регламентом Верховної Ради України. Питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, розглядається на пленарному засіданні Верховної Ради України без висновку комітетів Верховної Ради України та будь-яких перевірок. Розгляд питання про звільнення з посади судді, обраного безстроково, на пленарному засіданні Верховної Ради України починається з доповіді голови Вищої ради юстиції або члена Вищої ради юстиції, який діє за його дорученням. Рішення про звільнення з посади судді приймається більшістю від конституційного складу Верховної Ради України і оформляється постановою Верховної Ради України. У разі неодержання кількості голосів народних депутатів, передбачених частиною четвертою цієї статті, щодо звільнення з посади судді, обраного безстроково, проводиться повторне голосування. Повноваження судді припиняються з дня набрання чинності постановою Верховної Ради України.

31 березня 1994 року позивач ОСОБА_1 був обраний суддею Броварського районного суду Київської області.

Маючи необхідний для відставки стаж роботи на посаді судді, звернувся до Вищої ради юстиції із заявою про внесення подання про його звільнення з посади судді у зв'язку з виходом у відставку.

8 вересня 2016 року Верховною Радою України прийнято постанову № 1515 -VIII «Про звільнення суддів», якою відповідно до пункту 9 частини п'ятої статті 126 Конституції України ОСОБА_1 звільнено з посади судді Броварського міськрайонного суду Київської області у зв'язку з поданням заяви про відставку.

Відповідно до частини третьої статті 122 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (який діяв на час звільнення із посади судді Рабця М.Д.) повноваження судді припиняються з дня прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення з посади судді.

На підставі наказу голови Броварського міськрайонного суду Київської області «Про відрахування зі штату судді Рабця М.Д.» від 04 жовтня 2016 року № 34с-к прийнято рішення про звільнення його із посади судді Броварського міськрайонного суду Київської області у зв'язку із поданням заяви про відставку з 04 жовтня 2016 року та про виплату компенсації за невикористану частину щорічної основної відпустки за період роботи з 30 березня по 04 жовтня 2016 року тривалістю шість календарних днів.

Частиною першою статті 136 Закону було передбачено, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога у розмірі 10 місячних заробітних плат за останньою посадою.

Водночас Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27 березня 2014 року № 1166-VІІ (далі - Закон України № 1166-VІІ) внесено зміни до Закону України № 2453-VІ та виключено статтю 136 Закону (пункт 28 розділу II Закону України № 1166-VІІ). Згідно з Прикінцевими положеннями Закону України № 1166-VІІ зміни, передбачені розділом II, набирають чинності з 1 квітня 2014 року.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 зазначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Внесені Законом України № 1166-VІІ зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» в частині скасування положень статті 136 цього Закону є чинними, неконституційними не визнавались.

Таким чином, на час звільнення позивача ОСОБА_1 виплата вихідної допомоги не передбачалась чинним законодавством України, оскільки в даному випадку до спірних правовідносин слід застосовувати положення нормативно-правових актів, які діяли на час прийняття Верховною Радою України постанови про звільнення позивача (8 вересня 2016 року).

Крім того, у рішенні від 19 листопада 2013 року № 10-рп/2013 Конституційний Суд України (на яке також посилався позивач) зазначив, що за своєю правовою природою вихідна допомога є разовою формою матеріальної винагороди при виході судді у відставку. Вихідна допомога не належить до таких конституційних гарантій незалежності суддів, як суддівська винагорода чи довічне грошове утримання, оскільки не є основним джерелом матеріального забезпечення суддів та не має постійного характеру.

Згідно із ч.1 ст. 145, ч.1 ст.146 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції Закону України "Про забезпечення права на справедливий суд") фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України.

Згідно зі ст. 22 Бюджетного кодексу України Державна судова адміністрація є головним розпорядником бюджетних коштів, таким чином відповідач є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня.

Відповідно до ч.1, 2 статті 23 Бюджетного кодексу України будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення, якщо інше не передбачено законом про Державний бюджет України.

Бюджетні призначення встановлюються законом про Державний бюджет України (рішенням про місцевий бюджет) у порядку, визначеному цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 статті 51 Бюджетного кодексу України керівники бюджетних установ утримують чисельність працівників, військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та здійснюють фактичні видатки на заробітну плату (грошове забезпечення), включаючи видатки на премії та інші види заохочень чи винагород, матеріальну допомогу, лише в межах фонду заробітної плати (грошового забезпечення), затвердженого для бюджетних установ у кошторисах.

Згідно з Положенням про територіальні управління Державної судової адміністрації України, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України №82 від 05.04.2011 року, територіальні управління відповідно до покладеного на них завдання здійснюють у межах своєї компетенції соціальне забезпечення судів, у тому числі суддів у відставці, а також працівників апарату місцевих судів.

Отже, територіальне управління Державної судової адміністрації України в Київській області може здійснювати виплати лише в межах затвердженого фонду оплати праці та не наділене правом самостійно, без правового врегулювання та фінансової можливості, тобто збільшення видатків з Державного бюджету України, здійснювати перерахунок посадового окладу позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що у відповідача у спірний період були відсутні підстави виплатити позивачу вихідну допомогу на підставі ч.1 ст.136 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" в редакції цього Закону від 7.07.2010.

Судом не встановлено, які саме порушення чинного законодавства були вчинені відповідачем.

Відповідно до ст.7 Кодексу адміністративного судочинства України, принципами здійснення правосуддя в адміністративних судах є:

1) верховенство права;

2) законність;

3) рівність усіх учасників адміністративного процесу перед законом і судом;

4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з'ясування всіх обставин у справі;

5) гласність і відкритість адміністративного процесу;

6) забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішень адміністративного суду, крім випадків, установлених цим Кодексом;

7) обов'язковість судових рішень.

Зміст принципу верховенства права визначений ч.1 ст.8 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Зміст принципу законності визначений ч.1 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України, - суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого:

1) суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України;

2) суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією та законами України.

Аналіз даних норм, як судової практики Європейського суду з прав людини на яку посилається позивач, приводить суд до висновку, що дані принципи не є взаємовиключними, але - доповнюють один одного.

Так сформований практикою Європейського суду з прав людини принцип правової визначеності надає національним судам вирішувати судовий спір та застосовувати захист порушеного права за відсутності прямого регулювання спірних правовідносин законами України, однак - за умови врахування прав і свобод людини, визначеною Європейською конвенцією з прав людини та Конституцією України (принцип верховенства права).

Однак застосування принципу верховенства права не може означати спосіб ухилення від виконання учасниками правовідносин законодавчого регулювання спірних правовідносин.

У зв'язку з цим підстави для задоволення позову відсутні, оскільки відповідачі при розгляді заяви про виплату вихідної допомоги позивачу діяли з дотриманням вимог, передбачених Конституцією та законами України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 14, 69, 70, 71, 128, 158-163, 167, 254 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в:

У задоволенні позову відмовити.

Постанова набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано в установлені строки. У разі подання апеляційної скарги постанова, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Апеляційна скарга на постанову суду подається до Київського апеляційного адміністративного суду через Київський окружний адміністративний суд протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Суддя Щавінський В.Р.