Справа № 802/464/17-а
Суддя: Дончик Віталій Володимирович
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Вінниця

11 квітня 2017 р. Справа № 802/464/17-а

Вінницький окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді: Дончика Віталія Володимировича,

розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Калинівського районного суду Вінницької області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області про визнання протиправною відмови та зобов'язання вчинити певні дії

в с т а н о в и в :

21.03.2017 року ОСОБА_1 звернувся в суд з адміністративним позовом до Калинівського районного суду Вінницької області, Територіального управління Державної судової адміністрації України у Вінницькій області у якому просив:

- визнати неправомірною відмову голови Калинівського районного суду Вінницької області від 03.03.2017 р. у видачі наказу про виплату вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час прийняття відставки судді;

- зобов'язати голову Калинівського районного суду Вінницької області видати наказ щодо виплати вихідної допомоги у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час звільнення на загальну суму 246 500 грн.;

- визнати неправомірною відмову начальника ТУ ДСА України у Вінницькій області у відмові виплатити вихідну допомогу у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду та доплати за перебування на адміністративній посаді на час прийняття відставки судді;

- зобов'язати начальника ТУ ДСА України у Вінницькій області виплатити вихідну допомогу у розмірі 10-ти місячних суддівських винагород за останньою посадою судді місцевого суду у зв'язку з відставкою судді на загальну суму 246 500 грн.

В своїй заяві ОСОБА_1 зазначав, що працював на посаді судді Калинівського районного суду Вінницької області з 29 березня 1993 року по 7 жовтня 2016 року. В березні 2011 року мав стаж роботи на посаді судді 20 років та отримав право, відповідно до ст. 109 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" (в редакції чинній на той час) на виплату вихідної допомоги у розмірі 10 місячних заробітних плат.

Наказом голови Калинівського районного суду Вінницької області № 99-с від 07 жовтня 2016 року на підставі Постанови Верховної Ради України №1600-VIII від 22 вересня 2016 року позивача відраховано зі штату суддів в зв'язку із звільненням з посади судді.

28.02.2017 позивач звернувся із заявою до Калинівського районного суду Вінницької області про видачу наказу щодо здійснення виплати вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент виникнення у нього права на відставку. Однак, на зазначений лист отримав відповідь, що видати такий наказ суд не вправі, оскільки положеннями Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції чинній на момент звільнення) виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку, не передбачалась.

В подальшому, 7 березня 2017 року у зв'язку із звільненням із зазначеної вище посади, позивач звернувся з заявою до ТУ ДСА у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини третьої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент виникнення у нього права на відставку. Однак, на зазначений лист отримав відповідь в якій зазначено, що правових підстав для виплати такої допомоги немає, оскільки на момент його звільнення Законом України "Про судоустрій та статус суддів" не передбачено право суддів, звільнених з посад у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги. Окремо, територіальним управлінням, зазначено, що будь - які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги щодо позивача не надходив.

Не погоджуючись з отриманими відмовами, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Позивач в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності в порядку письмового провадження.

Представники відповідачів 1, 2 у судове засідання також не з'явились, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності в порядку письмового провадження. В своїх письмових запереченнях представники відповідачів 1, 2 не погодились із заявленими позовними вимогами, зазначили, що діяли згідно із нормами чинного законодавства, на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, а тому адміністративний позов не підлягає задоволенню.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо письмових доказів для правильного вирішення справи, а особиста участь сторін в судовому засіданні - не обов'язкова, суд, у відповідності до ч. 6 ст. 128 КАС України, визнав можливим проводити розгляд справи в порядку письмового провадження.

Повно, всебічно, об'єктивно дослідивши надані у справу докази, надавши їм юридичну оцінку, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26 березня 1993 року призначений на посаду судді Калинівського районного суду Вінницької області.

7 жовтня 2016 року Верховною Радою України прийнято Постанову № 1600-VIII, якою, у зв'язку з поданням заяви про відставку, крім інших, звільнено з посади судді ОСОБА_1.

Згідно наказу Калинівського районного суду Вінницької області № 99-с від 07.10.2016 ОСОБА_1 відраховано із штату суддів з 07.10.2016 р.

28.02.2017 позивач звернувся із заявою до Калинівського районного суду Вінницької області про видачу відповідного наказу щодо виплати вихідної допомоги у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", що діяла на час набуття ним права на відставку, тобто станом на 26 січня 2011 року.

За наслідком розгляду даного листа, отримав відповідь за вих. №5/1/2017 від 03.03.2017 р., в якій зазначено, що відповідно до Закону України "Про судоустрій та статус суддів" (в редакції чинній на момент Вашого звільнення) виплата вихідної допомоги у зв'язку з виходом судді у відставку не передбачена, а відтак видати наказ про її виплати не є можливим.

В подальшому, 07.03.2017 р. позивач звернувся із заявою до ТУ ДСА у Вінницькій області про виплату вихідної допомоги у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент набуття у нього права на відставку.

Листом від 20.03.2017р. за вих. № 04-36/854, управлінням позивачу відмовлено у виплаті та зазначено, що чинним Законом України "Про судоустрій та статус суддів", який діяв на момент звільнення ОСОБА_1 з посади, не передбачено право судді, звільненого з посади у зв'язку із виходом у відставку, на отримання вихідної допомоги, а також, що будь - які виплати (в тому числі вихідної допомоги) здійснюються відповідно до наказів голови відповідного суду, як керівника бюджетної установи, однак такий наказ відносно виплати вихідної допомоги позивачу не надходив.

Позивач не погоджуючись із такими відмовами та вважаючи, що вихідна допомога має бути виплачена йому у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент набуття ним права на відставку, звернувся до суду з цим позовом.

Визначаючись щодо позовних вимог, суд керується та виходить з наступного.

Як свідчать матеріали справи та зазначалось вище, позивач звільнений відповідно до постанови Верховної Ради України від 22.09.2016 року № 1600-VІІІ, у зв'язку з поданням заяви про відставку, та відрахований зі штату Калинівського районного суду Вінницької області 07.10.2016 року.

Так, організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, станом на дату подання заяви про відставку позивачем та звільнення останнього з посади судді, визначав Закон України "Про судоустрій і статус суддів" (далі в редакції чинній станом на 22.09.2016р.) (далі - Закон № 2453-VI).

Відповідно до частини першої статті 111 Закону № 2453-VI, суддя суду загальної юрисдикції може бути звільнений з посади органом, який його обрав або призначив, виключно з підстав, визначених частиною п'ятою статті 126 Конституції України, за поданням Вищої ради юстиції.

Частина перша статті 120 Закону № 2453-VI зазначає, що суддя, який має стаж роботи на посаді судді не менше двадцяти років, що визначається відповідно до статті 135 цього Закону, має право подати заяву про відставку.

Заява про відставку, заява про звільнення з посади за власним бажанням подається суддею безпосередньо до Вищої ради юстиції, яка протягом одного місяця з дня надходження відповідної заяви вносить до органу, який обрав або призначив суддю, подання про звільнення судді з посади (ч.3 ст. 120 Закону № 2453-VI).

Згідно частини четвертої даної норми суддя здійснює свої повноваження до прийняття рішення про його звільнення.

Разом з тим, положеннями Закону № 2453-VI, що діяв на момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді не передбачалось, що судді, який вийшов у відставку, виплачується вихідна допомога.

Оцінюючи позицію позивача, щодо нарахування та виплати вихідної допомогу у відповідності до положень частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів", яка діяла на момент набуття ним права на відставку, а саме станом на березень 2011 року, суд зазначає про наступне.

На момент звільнення ОСОБА_1 з посади судді положення частини першої статті 136 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" втратили чинність на підставі Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII, а тому такі не можуть бути застосовані.

Оцінюючи доводи позивача щодо застосування до спірних правовідносин положень законів, які діяли на час виникнення у нього права на відставку, суд вважає їх необґрунтованими, з огляду на наступне.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 зазначає, що його вимоги по суті заявленого спору ґрунтуються на положеннях законодавства, яке було чинним на час призначення його на посаду та виникнення у нього права на відставку, принципах верховенства права та практиці Європейського суду з прав людини.

З цього приводу слід зазначити наступне.

У рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) № 1-рп/99 від 9 лютого 1999 року визначено, що за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Тобто щодо юридичної відповідальності застосовується новий закон чи інший нормативно-правовий акт, що пом'якшує або скасовує відповідальність особи за вчинене правопорушення під час дії нормативно-правового акта, яким визначались поняття правопорушення і відповідальність за нього.

Відповідальність можлива лише за наявності в законі чи іншому нормативно-правовому акті визначення правопорушення, за яке така юридична відповідальність особи передбачена, і яка може реалізовуватись у формі примусу зі сторони уповноваженого державою органу.

З наведеного видно, що у статті 58 Конституції України йдеться про застосування норм у часі саме щодо юридичної відповідальності особи, тоді як у спірній ситуації мова йде про оплату праці.

Окремо щодо посилань позивача на рішення Конституційного Суду України № 10-рп/2013 від 19.11.2013 р. у справі № 1-1/2013, то такі до уваги судом не беруть, виходячи з наступних міркувань.

У пункті 3.1 вказаного рішення, Конституційний суд України вказує, що аналіз розділу VIII Конституції України та Закону № 2453 дає Конституційному Суду України підстави для висновку, що відставка судді є особливою формою звільнення його з посади за власним бажанням та обумовлена наявністю в особи відповідного стажу роботи на посаді судді. Наслідком відставки є, зокрема, припинення суддею своїх повноважень з одночасним збереженням за ним звання судді і гарантій недоторканності, а також набуттям прав на виплату вихідної допомоги та отримання пенсії або щомісячного довічного грошового утримання.

Разом з цим, суд акцентує увагу на тому, що предметом аналізуємого рішення Конституційного Суду України стало дослідження питання щодо відповідності Конституції України (конституційності) статей 103, 109, 131, 132, 135, 136, 137, підпункту 1 пункту 2 розділу XII "Прикінцеві положення", абзацу четвертого пункту 3, абзацу четвертого пункту 5 розділу XIII "Перехідні положення" Закону України "Про судоустрій та статус суддів" від 7 липня 2010 року № 2453-VI з наступними змінами (далі - Закон № 2453), редакція якого передбачала виплату вихідної допомоги у 2013 році, а саме, стаття 136 Закону № 2453. Проте, вказаний Закон зазнав суттєвих змін у його змісті (з 1.04.2014 р.), які не передбачають вихідну допомогу.

Суд при прийняті цього рішення враховує також й практику Європейського Суду з прав людини.

Так, у рішенні Європейського Суду від 10.03.2011 р. у справі "Сук проти України", суд зазначає, що держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним.

Однак, як вже зазначалось, Закон, на який посилається позивач як на підставу для нарахування та виплати йому вихідної допомоги, втратив чинність ще у 2014 році. Відтак, суд зауважує, що вимоги позивача не ґрунтуються на чинному положенні національного законодавства.

Окремо суд зазначає, що до правовідносин, які склалися між сторонами не можуть бути застосовано положення Кодексу законів про працю України, оскільки питання забезпечення діяльності судів/суддів та інші питання судоустрою і статусу суддів регулюються виключно спеціальним законом, а саме, Законом України "Про судоустрій та статус суддів" .

За таких обставин, з урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин положень Закону України "Про судоустрій та статус суддів" в редакції від 09 грудня 2015 року, що діяла в станом на день звільнення позивача, який в свою чергу не передбачав виплату вихідної допомоги при звільнені судді, а тому відмови відповідачів є правомірними, як наслідок відсутні підстави зобов'язувати нараховувати та виплачувати таку (вихідну допомогу).

Згідно зі статтею 11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до частини першої статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні (ст. 86 КАС України).

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 КАС України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено).

Відповідно до частини другої статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб'єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх дій та докази, надані позивачем, суд доходить висновку, що мотивація, на яку посилається позивач, не дає суду підстав для постановлення висновків, які б спростовували доводи відповідача, а встановлені у справі обставини не підтверджують позиції позивача, покладену в основу позовних вимог, а відтак відсутні підстави для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 70, 71, 79, 86, 94, 128, 158, 162, 163, 167, 255, 257 КАС України, суд-

п о с т а н о в и в :

В задоволенні адміністративного позову відмовити.

Постанова суду першої інстанції набирає законної сили в порядку, визначеному ст. 254 КАС України.

Відповідно до ст. 186 КАС України, апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови. Якщо суб'єкта владних повноважень у випадках та порядку, передбачених частиною четвертою статті 167 цього Кодексу, було повідомлено про можливість отримання копії постанови суду безпосередньо в суді, то десятиденний строк на апеляційне оскарження постанови суду обчислюється з наступного дня після закінчення п'ятиденного строку з моменту отримання суб'єктом владних повноважень повідомлення про можливість отримання копії постанови суду.

Суддя Дончик Віталій Володимирович