Справа № 804/5048/15
Суддя: Іваненко Я.Л.
Дата ухвалення: 2017-03-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВИЩИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УКРАЇНИ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 березня 2017 року м. Київ К/800/2665/16

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України в складі:

головуючого - судді суддів:Іваненко Я.Л., Заїки М.М., Мойсюка М.І.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_4 до Кіровоградського окружного адміністративного суду про визнання дій протиправними та стягнення недоплаченої суддівської винагороди за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Кіровоградського окружного адміністративного суду, в якому просив: визнати протиправними дії відповідача, які полягають у виплаті йому суддівської винагороди за лютий 2015 року в обмеженому розмірі, який дорівнює одній мінімальній заробітній платі; стягнути з Кіровоградського окружного адміністративного суду на користь ОСОБА_4 недоплачену суддівську винагороду за лютий 2015 року, яка включає посадовий оклад у розмірі дев'яти мінімальних заробітних плат та доплату за вислугу років у розмірі 30 % посадового окладу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у лютому 2015 року відповідач незаконно обмежив розмір його суддівської винагороди на підставі частини 9 статті 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року № 76-VIII, яка на думку позивача, порушує конституційні гарантії незалежності та правового захисту суддів.

Постановою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року, залишеною без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, позивачу відмовлено у задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове судове рішення, яким повністю задовольнити його позовні вимоги. Доводи, викладені позивачем в обґрунтування касаційної скарги, аналогічні тим, що наведені ним в обґрунтування позовних вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі у межах доводів касаційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що Указом Президента України від 11 квітня 2008 року ОСОБА_4 призначений на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду.

10 квітня 2013 року закінчився п'ятирічний строк перебування позивача на посаді судді Кіровоградського окружного адміністративного суду, у зв'язку з чим, останній звернувся до Вищої кваліфікаційної комісії України із заявою про рекомендування його на посаду судді безстроково.

Рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 лютого 2013 року ОСОБА_4 відмовлено у рекомендуванні для обрання на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду безстроково.

Не погодившись із названим рішенням, ОСОБА_4 оскаржив його до Вищої ради юстиції, яка рішенням від 15 жовтня 2013 року залишила без змін рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про відмову ОСОБА_4 у рекомендуванні його для обрання на посаду судді Кіровоградського окружного адміністративного суду безстроково.

05 листопада 2013 року на засіданні секції з питань призначення суддів на посади та звільнення їх з посад Вищої ради юстиції розгляд питання про внесення подання Президентові України про звільнення ОСОБА_4 з посади судді Кіровоградського окружного адміністративного суду у зв'язку із закінченням строку, на який його було призначено, було відкладено з огляду на подання ним адміністративного позову про оскарження рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 лютого 2013 року.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 29 січня 2014 року позов ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 27 лютого 2013 року залишено без розгляду.

З 11 квітня 2014 року відповідно до положень пункту 3 Розділу ІІ Закону України «Про відновлення довіри до судової влади в Україні» від 08 квітня 2014 року № 1188-VII, повноваження членів Вищої ради юстиції, крім тих, які перебувають у цьому органі за посадою, припинено. Тому, на момент звернення ОСОБА_4 до суду із даним позовом питання щодо його звільнення з посади судді не вирішено.

Наказом голови Кіровоградського окружного адміністративного суду від 02 березня 2015 року № 16 судді Кіровоградського окружного адміністративного суду ОСОБА_4 установлено з 01 лютого 2015 року виплату суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати, як такому, що не був рекомендований Вищою кваліфікаційною комісією суддів України на обрання на посаду судді безстроково.

Згідно виданої фінансово-господарським відділом Кіровоградського окружного адміністративного суду довідки від 23 квітня 2015 року за вих. № 9630/15 ОСОБА_4 отримав суддівську винагороду за лютий 2015 року у розмірі 1520,06 грн.

Вважаючи протиправними дії відповідача щодо виплати суддівської винагороди за лютий 2015 року в обмеженому розмірі, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що обмежуючи розмір суддівської винагороди позивача за лютий 2015 року відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин.

Колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Згідно статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини 5 статті 126 Конституції України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин) суддя звільняється з посади органом, що його обрав або призначив, у разі: 1) закінчення строку, на який його обрано чи призначено; 2) досягнення суддею шістдесяти п'яти років; 3) неможливості виконувати свої повноваження за станом здоров'я; 4) порушення суддею вимог щодо несумісності; 5) порушення суддею присяги; 6) набрання законної сили обвинувальним вироком щодо нього; 7) припинення його громадянства; 8) визнання його безвісно відсутнім або оголошення померлим; 9) подання суддею заяви про відставку або про звільнення з посади за власним бажанням.

Згідно з пунктом 2 частини 1 та частини 4 статті 101 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ (чинного на час виникнення спірних правовідносин) Вища рада юстиції вносить подання Президентові України про звільнення судді з посади в разі закінчення строку, на який його призначено, якщо щодо судді Вищою кваліфікаційною комісією суддів України прийнято рішення про відмову у рекомендуванні його для обрання на посаду судді безстроково. Якщо суддю з будь-яких причин не звільнено з посади, він не може виконувати свої повноваження із здійснення правосуддя з наступного дня після закінчення строку, на який його було призначено.

Частинами 2, 3 статті 129 цього Закону встановлено, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці. Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 10 мінімальних заробітних плат, визначених законом.

Підпунктом 1 пункту 36 Закону України від 28 грудня 2014 року № 76-VIII «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність деяких законодавчих актів України» (редакція діяла з 01 січня 2015 року по 28 березня 2015 року) доповнено статтю 129 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ частиною 9 такого змісту: «Судді з моменту закінчення його повноважень до моменту прийняття рішення про його звільнення (відставку) здійснюється виплата суддівської винагороди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць».

28 березня 2015 року набрав чинності Закон України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII, яким Закон України «Про судоустрій і статус суддів» викладено в новій редакції.

З набранням чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIII вказані положення частини 9 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ втратили чинність.

Таким чином, у період з 01 січня по 28 березня 2015 року суддям, у яких закінчились повноваження та відносно яких уповноваженим органом не було прийнято рішення про їх звільнення (відставку), виплата грошової винагороди повинна була здійснюватись у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць.

Водночас, положення частини 9 статті 129 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VІ такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними) не визнавались, а тому були обов'язковими для виконання.

З огляду на викладене, колегія суддів Вищого адміністративного суду України погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, що оскільки позивач у зв'язку з закінченням строку, на який його призначено, не міг виконувати свої повноваження зі здійснення правосуддя, а рішення про його звільнення (відставку) прийнято не було, то виплата йому грошової винагороди правомірно здійснювалась виходячи із розміру однієї мінімальної заробітної плати у розрахунку за повний календарний місяць, тобто у відповідності до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства.

При цьому, судом апеляційної інстанції вірно не прийнято до уваги посилання позивача на порушення відповідачем положень статті 29 Закону України «Про оплату праці» та статті 103 Кодексу законів про працю України як на підставу для задоволення позову, оскільки в даному випадку має місце публічна служба, порядок проходження якої, зокрема питання нарахування та виплати суддям суддівської винагороди, врегульовано спеціальним законодавством - Законом України «Про судоустрій і статус суддів».

Висновки судів узгоджуються з вимогами законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини, відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, доводи касаційної скарги їх не спростовують і ґрунтуються на помилковому трактуванні правових норм.

Відповідно до вимог частини 1 статті 220 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не може досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в судовому рішенні, та вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

За правилами статті 224 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили порушень норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Тому колегія суддів, перевіривши у межах касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин у справі, приходить до висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 220, 220-1, 223, 224, 231 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2015 року та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року - без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Судді: Я.Л. Іваненко М.М. Заїка М.І. Мойсюк