Справа № 807/1449/16
Суддя: Луцович М.М.
Дата ухвалення: 2017-04-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І м е н е м У к р а ї н и

05 квітня 2017 рокум. Ужгород№ 807/1449/16

Закарпатський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Луцович М.М,,

секретар судового засідання Симканич Ю.В.

за участю:

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представників відповідача ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду з позовною заявою до прокуратури Закарпатської області про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з невиконанням судового рішення.

03.03.2016 року до Закарпатського окружного адміністративного суду позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову відповідно до, яких позивач просить суд стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2016 року по 15 березня 2017 року у розмірі 50644,94 грн., та стягнути моральну шкоду з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 у розмірі 351000 грн.

15.03.2017 року під час судового засідання позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог відповідно до, яких просить суд стягнути з прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2016 року по 15 березня 2017 року у розмірі 50644,94 грн., та стягнути моральну шкоду з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 у розмірі 64000 грн.

В судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов та просили задовольнити позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог, мотивуючи тим, що позивача було звільнено з роботи на підставі наказу відповідача №114к від 19.02.2015 року на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України. Даний наказ за №114к від 19.02.2015 року був оскаржений позивачем до Закарпатського окружного адміністративного суду, однак постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року (справа №807/528/15) в задоволенні позову було відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) було скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року та прийнято нову постанову, якою позовну заяву позивача задоволено частково, а саме: визнано протиправними дії відповідача, скасовано наказ за №114к від 19.02.2015 року, зобов'язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді та стягнено з відповідача на корить позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072,11 грн. Так, рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072,11 грн. було виконано відповідачем. Однак, відповідачем не було виконано рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду, чим порушує право позивача на отримання заробітку за час вимушеного прогулу не нижче ніж встановлено законом. Відтак, позивач та представник позивача просили суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2016 року по 15.03.2017 року в сумі 50644,94 грн., та 64000 грн. завданої моральної шкоди.

В судовому засіданні представники відповідача заперечили щодо задоволення позову в повному обсязі, з підстав викладених в наданих письмових запереченнях та просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог, мотивуючи наступним. Так, представники відповідача в судовому засіданні наголошували, що в резолютивній частині постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) зобов'язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді, що в свою чергу за процедурою є відмінним від вчинення дій по поновленню на посаді. Представники відповідача зазначали, що відповідачем було подано до Львівського апеляційного адміністративного суду заяву про роз'яснення постанови суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду. Однак, заява про роз'яснення постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) не вирішена, оскільки адміністративна справа знаходиться на розгляді у Вищому адміністративному суді України. 26.02.2016 року до відповідача надійшла постанова про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 року №50261537, винесена на підставі виконавчого листа №807/528/15 про зобов'язання відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді. Представники відповідача в судовому засіданні наголошували, що на дату надходження постанови про відкриття виконавчого провадження від 22.02.2016 року №50261537 та на дату розгляду даної адміністративної справи у відповідача відсутні вакантні посади державних службовців, на які може бути здійснено призначення позивача. Так, позивачеві неодноразово було запропоновано відповідачем зайняття тимчасово вакантних посад державних службовців на умовах строкового трудового договору на період відпусток для догляду за дітьми та на час відпустки по вагітності та пологах основних працівників, які є рівнозначні тій посаді, яку обіймала позивач на дату звільнення, однак позивач не надала згоди на зайняття даних вакантних посад. Відтак, представники відповідача наголошували, що оскільки постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) зобов'язано відповідача саме вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді, що за процедурою є відмінною від вчинення дій по поновленню на посаді, а тому відповідачем було вжито всіх можливих заходів щодо виконання постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року. Також, представники відповідача зазначали, що прийняттю конкретного рішення про призначення позивача на рівнозначній посаді державного службовця перешкоджає відсутність волевиявлення самого позивача. Так, постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) не містить формулювання про зобов'язання відповідача поновити позивача на роботі. Відтак, представники відповідача просили суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно зясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу відповідача за №114к від 19.02.2015 року позивача було звільнено з роботи на підставі п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.

Даний наказ за №114к від 19.02.2015 року був оскаржений позивачем до Закарпатського окружного адміністративного суду. Так, постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року (справа №807/528/15) в задоволенні позовних вимог позивача до відповідача про визнання дій протиправними, скасування наказу №114к від 19.02.2015 року, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) було скасовано постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 17.06.2015 року та прийнято нову постанову, якою позовну заяву позивача до відповідача про визнання дій протиправними, скасування наказу, поновлення на рівнозначній посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу було задоволено частково.

Зокрема, згідно резолютивної частини постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) було визнано протиправними дії відповідача, скасовано наказ за №114к від 19.02.2015 року, зобов'язано відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді та стягнено з відповідача на корить позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року в розмірі 61072,11 грн.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_5 від 22.02.2016 відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №807/528/15, виданого Закарпатським окружним адміністративним судом 02.02.1016р..

Судом встановлено, що рішення в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 19.02.2015 року по 14.12.2015 року виконано.

Постановою Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року адміністративний позов задоволено частково. Стягнуто з Прокуратури Закарпатської області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14.12.2015 до 19.07.2016 в розмірі 36 015,50 грн.

Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 15.12.2016 року (справа №876/8907/16) апеляційну скаргу Прокуратури Закарпатської області залишено без задоволення, а постанову Закарпатського окружного адміністративного суду від 24 жовтня 2016 року у справі 807/909/16 без змін.

У звязку з тим, що прокуратура Закарпатської області не виконує рішення суду в частині призначення позивачки на рівнозначну посаду та звернулася до суду із заявою про стягнення з відповідача середнього заробітку за період з 20.07.2015 р. по 15.03.2016 р..

Згідно ч. 2 ст. 14 КАС України передбачено, що постанови та ухвали суду в адміністративних справах, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання на всій території України.

За змістом ч. 1 ст. 255 КАС України, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили є обов'язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.

Відповідно до ст. 235 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у разі звільнення без законної підстави, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. А п. 3 ч. 1 ст. 256 КАС України передбачено, що постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються - негайно.

Таким чином, в силу вимог ч. 2 ст. 257 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, є виключною та беззастережною підставою для його виконання.

Посилання відповідача про нерівнозначність термінів поновлення на посаді та зобовзання відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначній посаді не знімає обовязку відповідача від виконання рішення суду, тобто надати позивачу рівнозначну посаду.

Відповідно до ст. 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.

На момент розгляду даної справи по суті постанова Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 (справа №876/7593/15) набрала законної сили, не скасована у визначеному законодавством порядку та є обов'язковою до виконання в повному обсязі на всій території України.

З наведеного випливає, що відповідач, порушуючи вимоги КЗпП України,не виконав постанову суду в частині вирішення питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду, що не заперечується сторонами.

З урахуванням вищенаведеного суд вважає, що відповідач допустив протиправну затримку виконання судового рішення та в такий спосіб порушив правопорядок і охоронювані КЗпП України права позивача, а тому права позивача повинні бути відновлені у передбачений ст. 236 КЗпП України спосіб - шляхом стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення.

Так, відповідачем, як суб'єктом владних повноважень не було надано суду доказів в обґрунтування свого твердження, що зобов'язання вирішити питання про поновлення позивача на рівнозначній посаді за процедурою є відмінним від вчинення дій по поновленню позивача на рівнозначній посаді.

Отже, виходячи з вище викладеного суд приходить висновку про наявність у відповідача, згідно постанови Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15), обов'язку поновити позивача на рівнозначну посаду.

Відтак, з вище викладеного вбачається, що рішення Львівського апеляційного адміністративного суду від 14.12.2015 року (справа №876/7593/15) в частині зобов'язання відповідача вирішити питання щодо призначення позивача на рівнозначну посаду не виконано відповідачем.

Таким чином, враховуючи викладені обставини, а також наведені норми чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язаний виплатити ОСОБА_1, середній заробіток за час затримки виконання постанови суду по справі №807/528/15.

Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року №9 передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично відпрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі за текстом - Порядок).

Згідно п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Відповідно до п.5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку передбачено, що для нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Постановою суду від 24 жовтня 2016 року по справі №807/909/16 , яка набрала законної сили, встановлено, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становить 305,09 грн.

Відповідно до ч.1 ст.72 КАС України, обставини, встановлені судовим рішенням в адміністративній, цивільній або господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно листа Міністертсва соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" від 20.07.2015 р. № 10846/0/14-15/13 кількість робочих днів: липень - 21 день (з 20.07.2016 р. 8 днів), серпень-22 дні, вересень-22 дні, жовтень -20 днів,листопад 22 дні, грудень -22 дні.

Відповідно до листа Міністертсва соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" від 05.08.2016 року №11535/0/14-16/13 кількість робочих днів у січні 2017 року - 20 днів, лютому -20 днів та у березні - 22 дні. (до 15.03.2017 р. 10 днів.).

Середня заробітна плата позивача обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці, що передують місяцю звільнення з роботи, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати".

Так, середньоденна заробітна плата позивача складає 305,09 грн., а саме: 13118,88 грн. (9652,51 грн. + 3466,37 грн.) / 43 робочі дні (23 дні + 20 днів).

Згідно листа Міністертсва соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" та листа Міністертсва соціальної політики України "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік" всього робочих днів за період з 20.07.2016 року до 15.03.2017 року було 166 днів.

Відтак, сума необхідна для відшкодування позивачеві за час вимушеного прогулу за період з 20.07.2016 року до 15.03.2017 року, становить: 50644,94 грн. (305,09 х 166 дні) - = 50644,94 грн.

Також судом необхідно вирішити питання щодо сплати податків при нарахуванні таких сум та інших обов'язкових платежів.

Так, згідно з абзацом 5 пункту 6 Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Тому відповідач, як податковий агент згідно норм Податкового Кодексу України та як страхувальник згідно Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування", зобов'язаний виплатити позивачеві суму середнього заробітку за час затримки виконання рішення, утримавши із нього при виплаті податки та інші обов'язкові платежі.

Такий висновок узгоджуються з практикою Верховного Суду України, зокрема, викладеною в постановах від 21.01.2012 № 6-87цс11 та від 14.01.2014 № 21-395а13.

На підставі аналізу встановлених обставин і правовідносин, що їм відповідають, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до переконання, що позивачем відповідно до ч.1 ст. 71 Кодексу адміністративного судочинства не доведено передбачених ст.. 23, 1167 Цивільного кодексу України обставин і підстав, які зумовлюють наявність моральної шкоди. Зокрема, не надано суду жодних доказів з приводу того, в чому полягає моральна шкода, яка, на думку позивача, нанесена їй діями відповідача, а також не надано жодних доказів в обґрунтування розміру заявленої до відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом законності, відповідно до якого органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їхні посадові і службові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно частини 1 статті 71 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.

В той же час, згідно з частиною 2 статті 71 цього Кодексу в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 2, 9, 19,71, 72, 86 104-106, 160, 163 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

1.Позов ОСОБА_1 - задовольнити частково.

2.Стягнути з Прокуратури Закарпатської області (м. Ужгород, вул. Коцюбинського, 2 а, ) на користь ОСОБА_1 (Мукачівський район, смт. Чинадієво, вул. Волошина, 107, ідентифікаційний код НОМЕР_1) середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.07.2016 року до 15.03.2017 року в розмірі 50644,94 грн. (пятдесят тисяч шістсот сорок чотири гривні девяносто чотири копійки) грн. за виключенням податків і зборів.

3.У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4.Постанова суду може бути оскаржена до Львівського апеляційного адміністративного суду через Закарпатський окружний адміністративний суд. Копія апеляційної скарги одночасно надсилається особою, яка її подає, до суду апеляційної інстанції. Апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення, а у разі застосування судом частини третьої статті 160 КАС України, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії постанови.

Постанова набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 254 КАС України.

СуддяОСОБА_6