Справа № 375/1523/16-а
Суддя: Карпушова О.В.
Дата ухвалення: 2017-04-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа: № 375/1523/16-а Головуючий у 1-й інстанції: Нечепоренко Л.М.
Суддя-доповідач: Карпушова О.В.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 квітня 2017 року м. Київ

Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Кобаля М.І., Кучми А.Ю., секретар судового засідання Тищенко Н.В., за участю позивача ОСОБА_2, розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області на постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 16 січня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

09.12.2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з адміністративним позовом до Управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області про визнання протиправними дії щодо відмови у призначенні пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру» та зобов'язання здійснити призначення йому пенсії за вислугу років з 13.06.2016 року в розмірі 90% від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру на підставі наданих документів.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем відмовою у збільшенні розміру призначеної пенсії з 60% до 90% від суми місячної заробітної плати за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний від пенсії, підряд перед зверненням за пенсією, на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) порушено взяті на себе державою конституційні гарантії соціальної захищеності, чим позбавило його гарантованого права на належне пенсійне забезпечення.

Постановою Рокитнянського районного суду Київської області від 16 січня 2017 р. позовні вимоги задоволено: визнано протиправною відмову управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області щодо призначення ОСОБА_2 пенсії за вислугу років згідно Закону України «Про прокуратуру», зобов'язано управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області призначити ОСОБА_2 пенсію за вислугу років відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-III від 12.07.2001) в розмірі 90 % від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру, на підставі наданих документів з 13.06.2016 року, тобто з часу призначення йому пенсії за вислугою років.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 16 січня 2017 р. як таку, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, та прийняти нову постанову, якою у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що службові обов'язки, покладені на них мають виконуватись на момент вчинення окремої процесуальної дії, тож застосуванню підлягають норми Закону України від 14.10.2014 №1697 «Про прокуратуру».

У судовому засіданні позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, представник відповідача до суду не прибув, про дату, час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином.

Колегія суддів заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 з 13.06.2016 року призначено пенсію за вислугою років у розмірі 60% від суми його місячної заробітної плати, до якої включено всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов»язкове державне соціальне страхування, а з 01.01.11 - страхові внески на загальнообов»якове державне пенсійне страхування.

23.11.16 позивач звернувся до відповідача із заявою про збільшення розміру призначеної йому пенсії з 60% до 90% від суми його місячної заробітної плати за останні 24 календарні місяці роботи, яка дає право на даний вид пенсії підряд перед зверненням за пенсією на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-XII від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-III від 12.07.2001).

Листом від 01.12.2016 управління пенсійного фонду України у Рокитнянському районі відмовило позивачу у збільшенні розміру призначеної йому пенсії посилаючись на те, що Закон України «Про прокуратуру», на який посилається заявник, втратив чинність 15.07.15 на підставі Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.14 № 1697-VII, зокрема ч.2 та ч.3 ст.50-1, які визначали право на призначення пенсії та її розмір.

Не погоджуючись з таким рішенням відповідача позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Вищенаведені обставини, встановлені судом першої інстанції, перевірені і знайшли своє підтвердження при апеляційному розгляді справи, і не є спірними.

Відповідно до ст. 195 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні правовідносини врегульовані Конституцією України, Законом України "Про прокуратуру" від 05.11.1991 р. № 1789-XII, Законом України "Про прокуратуру" від 14.10.14 № 1697-VII, Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 р. № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI).

Так, відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У ч. 1, 12, 18 ст. 50-1 Закону № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-III від 12.07.2001, на яку посилається позивач), було визначено, що прокурори і слідчі зі стажем роботи не менше 20 років, у тому числі зі стажем роботи на посадах прокурорів і слідчих прокуратури не менше 10 років, мають право на пенсійне забезпечення за вислугу років незалежно від віку. Пенсія призначається в розмірі 80 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до котрої включаються всі види оплати праці, на які нараховуються страхові внески, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії. За кожен повний рік роботи понад 10 років на цих посадах пенсія збільшується на 2 відсотки, але не більше 90 відсотків від суми місячного (чинного) заробітку.

Обчислення (перерахунок) пенсій провадиться за документами пенсійної справи та документами, додатково поданими пенсіонерами, виходячи з розміру місячного заробітку за відповідною посадою, з якої особа вийшла на пенсію, станом на час звернення за призначенням або перерахунком.

Пунктом 2 розділу ІІ "Прикінцевих та перехідних положень" Закону № 3668-VI передбачено, що обмеження пенсії (щомісячного довічного грошового утримання) максимальним розміром, встановленим цим Законом, не поширюється на пенсіонерів, яким пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) призначена до набрання чинності цим Законом.

15 липня 2015 року набрав силу Закон України «Про прокуратуру» 14 жовтня 2014 року № 1697-VII.

Відповідно до пп. 1 п. 3 Прикінцевих положень Закону № 1697-VII, визнано такими, що втратили чинність із набранням чинності цим Законом, зокрема, Закон України "Про прокуратуру", крім пункту 8 частини першої статті 15, частини четвертої статті 16, абзацу першого частини другої статті 46 2, статті 47, частини першої статті 49, частини п'ятої статті 50, частин третьої, четвертої, шостої та одинадцятої статті 50 1, частини третьої статті 51 2, статті 53 щодо класних чинів (їх дія поширюється на осіб, яким присвоєно класні чини до набрання чинності цим Законом), статті 55 щодо посвідчення працівника прокуратури, статті 2 у частині підстав звільнення з посади Генерального прокурора України, а також статті 13 щодо функціонування в системі органів прокуратури міських, районних, міжрайонних, районних у містах прокуратур, яка втрачає чинність з 15 грудня 2015 року.

Отже, приписи ст. 50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. № 1789-ХІІ щодо права на пенсійне забезпечення за вислугу років втратили чинність з 15.07.2015 р.

Тобто, з 15.07.2015 р. статтею 86 Закону № 1697-VII визначено порядок пенсійного забезпечення працівників прокуратури.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до відповідача із завою про призначення пенсії за вислугу років згідно ст. 50-1 ЗУ «Про прокуратуру» від 05.11.1991 р. №1789-ХІІ лише 13.06.2016 року.

Тобто, позивач реалізував своє право на звернення за призначенням пенсії 13.06.2016 року, питання щодо наявності у нього права на пенсійне забезпечення як працівника прокуратури має вирішуватись у відповідності до приписів чинної на цей час статті 86 Закону № 1697-VII, а не Закону № 1789-ХІІ.

Згідно частини 2 ст. 86 Закону України «Про прокуратуру» № 1697-VII (чинного на час звернення позивача до відповідача з заявою про призначення пенсії (13.06.2016 року) пенсія призначається в розмірі 60 відсотків від суми їхньої місячної (чинної) заробітної плати, до якої включаються всі види оплати праці, з якої було сплачено єдиний внесок на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, а до 1 січня 2011 року - страхові внески на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, одержуваної перед місяцем звернення за призначенням пенсії.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність у позивача права на призначення йому пенсії за вислугу років на підставі ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ від 05.11.1991 (в редакції Закону № 2663-ІІІ від 12.07.2001) та вважає необґрунтованим посилання суду першої інстанції на положення закону, які втратили силу.

Крім того, у рішенні від 26.12.2011 №20-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Крім того, такі заходи можуть бути обумовлені необхідністю запобігання чи усунення реальних загроз економічній безпеці України, що згідно з частиною першою статті 17 Конституції України є найважливішою функцією держави.

Європейський суд також став на бік держави України та, між іншим, наголосив на складній економічній ситуації в країні, а також на необхідності пошуку саме державою Україна додаткових інструментів її подолання шляхом раціонального використання бюджетних коштів та необхідності збереження «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами щодо захисту прав і свобод окремої особи.

Аналогічний правовий підхід Європейським судом з прав людини застосований й в рішеннях від 09.10.1979 р. у справі «Ейрі проти Ірландії» та від 12.10.2004 р. у справі «Кйартан Асмундсон проти Ісландії», в якому Суд зазначив, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового, і такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат.

Враховуючи вищевикладені обставини та докази у їх сукупності, відповідно до вимог ст. 86 КАС України, колегія суддів вважає, що в даному випадку відсутні правові підстави для призначення позивачу пенсії за вислугу років з 13.06.2016 року в розмірі 90% від середнього заробітку, без обмежень граничного розміру, та приймає до уваги доводи апелянта щодо зміни законодавства.

При постановлені даного рішення, апеляційний суд врахував висновки Вищого адміністративного суду України, викладені в ухвалі від 17.03.2017 року у справі №К/800/7769/17 (№ 347/1929/16)

Згідно з частиною 4 статті 70 КАС України обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.

Стаття 71 КАС України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що внаслідок порушення норм матеріального права, суд першої інстанції невірно вирішив справу за суттю вимог, тому постанова суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Повний текст постанови виготовлено 12.04.2017 р.

Керуючись ст. 195 ч.1, ст. 196, ст. 198 ч.1 п.3, ст. 202, ст. 205 ч.2, ст. 207, ст. 212, ст. 254 ч.5 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області на постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 16 січня 2017 р., задовольнити.

Постанову Рокитнянського районного суду Київської області від 16 січня 2017 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії, скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України у Рокитнянському районі Київської області про визнання неправомірними дії та зобов`язання вчинити дії, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів з дня її складення в повному обсязі.

Колегія суддів: О.В. Карпушова

М.І. Кобаль

А.Ю. Кучма

Головуючий суддя Карпушова О.В.

Судді: Кучма А.Ю.

Кобаль М.І.