Справа № 815/505/17
Суддя: Левчук О. А.
Дата ухвалення: 2017-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/505/17
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року Одеський окружний адміністративний суд в складі:

головуючого судді Левчук О.А.,

за участю секретаря Філімоненко А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу, зобовязання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулась з даним позовом до суду та просить визнати неправомірним та скасувати наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.01.2017 року № 7, зобовязати Головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області прийняти стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 рішення про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. В обґрунтовування позовних вимог зазначає, що у 2016 році вона повторно звернулась до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про надання захисту в України, але наказом № 7 Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області їй було відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. На думку позивача вказаний наказ не законним, протиправним та таким, що підлягає скасуванню, так як вона є громадянкою ОСОБА_3 та не може повернутися до країни походження, оскільки може зазнати численних порушень прав людини, гарантованих Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Так, погіршення ситуації в країні походження є підставою вважати, що умови, за якими раніше їй відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту змінилися, отже є підстави для прийняття міграційним органом заяви до розгляду. Однак відповідачем ніяким чином не було проаналізовано інформацію по країні походження, тому рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про відмову у прийнятті заяви про визнання ОСОБА_1 ОСОБА_2 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є таким, що прийнято без повної оцінки основних елементів заяви про захист, у співвідношенні з оновленою інформацією про країну походження та суперечить нормам Закону України № 3671-VI та Правилам розгляду заяв та оформлення документів, а також не відповідають принципам обгрунтованості, добросовісності та пропорційності рішень органів державної влади.

В судовому засіданні позивач та представник позивача адміністративний позов підтримали, просили його задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на обставини, викладені в письмових запереченнях. В обґрунтування заперечень зазначила, що позивач вдруге звернулась до ГУ ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, але звернення є очевидно необґрунтованим та не містить жодних нововиявлених обставин, які б дозволяли повторно розглянути її заяву. Причини небажання позивачки повертатись до країни громадянської належності були повністю проаналізовані ГУ ДМС України в Одеській області, центральним апаратом ДМС України та судовими інстанціями під час попереднього розгляду заяви. В черговій заяві про набуття міжнародного захисту будь-які нові елементи, які унеможливлюють добровільне повернення до ОСОБА_1 відсутні. Крім того, ОСОБА_4 Європейського парламенту та Ради ЄС «Про загальні процедури надання і втрати міжнародного захисту» від 26.06.2013 № 2013/32/EU регламентує, що з метою прийняття рішення щодо прийнятності розгляду повторної заяви про надання міжнародного захисту, таку заяву має бути попередньо вивчено на предмет нових відомостей, що виникли або були подані заявником. Якщо заявник подає повторну заяву без надання нових доказів або аргументів, невідповідно було б вимагати від держав-членів ЄС проведення нової процедури в повному обсязі. У таких випадках держави-члени повинні мати право відхилити заяву як неприйняту до розгляду відповідно до принципу неприпустимості повторного розгляду. Позивачка постійно проживала в столиці ОСОБА_1 м. Хартум, де на момент попереднього звернення за захистом не існувало будь-яких загроз її життю, здоровю або свободі, крім того в регіоні також відсутні будь-які збройні конфлікти, що підтверджено інформацією по країні походження, зокрема Резолюцією 2200 (2015), яка прийнята ОСОБА_4 Безпеки 12.02.2015 року. Додатково встановлено, що 29.08.2015 року позивачка народила дитину на території України, що надає можливість оформлення дозволу на імміграцію. Таким чином, рішення Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.01.2017 року № 7 приймалось з урахуванням та дослідженням усіх обставин справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, а також дослідивши та проаналізувавши надані сторонами докази, суд встановив, наступне.

ОСОБА_1 ОСОБА_2 є громадянкою ОСОБА_3, уродженкою ІНФОРМАЦІЯ_1, район Сауія, за національністю арабка, за віросповіданням іслам-суніт.

Згідно матеріалів особової справи позивача встановлено, що 25.05.2013 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 виїхала з країну походження до Єгипту на підставі національного паспорту № С0546323, а 18.08.2013 року з м. Каїр вибула авіарейсом Каїр (Єгипет) Москва (РФ) Одеса (Україна) на підставі національного паспорту № С0546323 та одноразової візи типу С № Y00199688.

25.09.2014 року, ОСОБА_1 ОСОБА_2, звернулась до Управління у справах іноземців та осіб без громадянства ГУ ДМС України в Одеській області із заявою, про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, де вказала, що на Батьківщині її переслідують та через воєнні дії вона не може повернутися (а.с. 95-96).

10.10.2014 року наказом першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області № 189 прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту гр.. ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 123).

10.12.2014 року наказом наказом першого заступника начальника ГУ ДМС України в Одеській області № 231 продовжено строк розгляду заяви для вирішення питання щодо надання статусу біженця або додаткового захисту для громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 (а.с. 128).

28.08.2015 року за результатами розгляду особової справи громадянки ОСОБА_1 ОСОБА_2 № 2014OD0240 Управління дійшло до висновку про доцільність відмовити громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_2 у визнанні її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, вважаючи, що її заява не відповідає вимогам пп. 1, 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

Рішенням Державної міграційної служби України № 789-15 від 26 жовтня 2015 року з посиланням на ст. 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» висновок Головного управління державної міграційної служби в Одеській області підтримано, відмовлено позивачу у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 92).

14.12.2015 року позивач отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 473 від 30 листопада 2015 року (а.с. 91), не погодилась із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2016 року адміністративний позовом ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення, зобовязання вчинити певні дії, залишено без розгляду. Рішення набрало законної сили 18.05.2016 року.

26.07.2016 року громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_2 винесено попередження № 5/1-1071 про неприпустимість незаконного перебування на території України (а.с. 60-61).

20.10.2016 року ОСОБА_1 ОСОБА_2 повторно звернулась до Управління з питань шукачів захисту та соціальнї інтеграції Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 48-49).

16 січня 2017 року Управління прийняло висновок про відмову в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с.31-33).

Наказом Головного управління ДМС України в Одеській № 7 від 16 січня 2017 року прийнято до уваги висновок управління та відмовлено в прийнятті заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянці ОСОБА_1 ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, особова справа № 2017OD0004 (а.с. 34).

18.01.2017 року позивач отримала повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту № 9 від 16.01.2017 року (а.с. 35-37), не погодилась із прийнятим рішенням та оскаржила його до суду.

Так, порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» (далі - Закон).

Виходячи із змісту частини п'ятої статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади у справах міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту на основі всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Згідно з ч.6 ст.8 Закону рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

У свою чергу, п.1 та п.13 ч.1 ст.1 Закону визначають, що біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань; особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання.

Особа, яка звертається із клопотанням про надання статусу біженця в Україні, має обґрунтовано довести, що саме вона є жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Згідно Конвенції про статус біженців 1951 року та статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця, це: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства - за межами країни свого колишнього місця проживання; неможливість або побоювання користуватись захистом країни походження; наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов'язано з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців 1951 року, а саме расова належність, релігія, національність (громадянство), належність до певної соціальної групи, політичні погляди.

Законом України від 21.10.1999 р. ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців. Управлінням Верховного комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво щодо процедур та критеріїв встановлення статусу біженців, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік). Зазначене Керівництво встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.

Згідно абз.5 ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.

Відповідно до ч.7 ст.7 Закону до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.

Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані 2000 року за допомогою Представництва УВКБ ООН по справа біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, доповідають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред'явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється органами міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено керівником органу міграційної служби за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.

Згідно з ч. 11 ст. 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, орган міграційної служби готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Частина 1 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» передбачає, що рішення за заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту приймається спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади з питань міграції протягом місяця з дня отримання особової справи заявника та письмового висновку органу міграційної служби, який розглядав заяву. Строк прийняття рішення може бути продовжено керівником спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань міграції, але не більш як до трьох місяців.

Згідно частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, спеціально уповноважений центральний орган виконавчої влади з питань міграції приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Таким чином, особа, яка звертається щодо набуття статусу біженця має довести, що його подальше перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі і така ситуація склалася внаслідок його переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Крім того, ОСОБА_4 Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту» від 27.04.2004 року № 8043/04 містить наступні фактори, які повинні досліджуватися з наведеного вище питання: реальна спроба обґрунтувати заяву; надання усіх важливих фактів, що були в розпорядженні заявника та обґрунтування неможливості надання інших доказів; зрозумілість, правдоподібність та несуперечливість тверджень заявника; заявник подав свою заяву про міжнародний захист якомога раніше; встановлено, що заявник заслуговує на довіру.

З матеріалів особової справи вбачається, що позивач, своє повторне звернення до міграційного органу обгрунтовує тим, що вона не може повернутися на Батьківщину, оскільки, як вона говорила раніше, має проблеми. Найголовнішою проблемою, як зазначає позивач, є те, що її звинувачують як провокатора проти Суданського уряду, саме тому вона не може повернутися, оскільки це буде небезпечно для її життя (а.с. 19-20).

Заявлена позивачем інформація носить загальний характер і не містить відомостей про події переслідувань та утисків на батьківщині її особисто або членів її сім'ї. В даному випадку позивач не обґрунтувала існування фактів загроз життю, безпеці чи свободі в країні своєї громадської належності через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує людську гідність поводження чи покарання.

Як вбачається з особової справи позивача, під час проходження співбесіди 10.10.2014 року, ОСОБА_1 ОСОБА_2 зазначила, що після виїзду з країни походження 2 місяці знаходилась в Єгипті, проте за наданням захисту там не зверталась, після чого цілеспрямовано їхала до України на підставі туристичної візи. До звернення до міграційного органу із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, майже рік перебувала у статусі нелегала, що свідчить про її намагання легалізувати своє знаходження в Україні. Крім того, після анулювання довідки про звернення за захистом в Україні за першим звернення 20.07.2016 року та винесення попередження № 5/1-1071 про неприпустимість незаконного перебування на території України до повторного звернення за захистом, 20.10.2016 року, ОСОБА_1 ОСОБА_2 також перебувала в статусі «нелегала». В анкетних даних позивача вказано, що вона просить надати їй допомогу та можливість знаходитись на території України легально (а.с. 103).

Вищевикладене свідчить про те, що позивач порушила вимоги ч.5 ст.5 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, - повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.

ОСОБА_3 встановлено, що позивач в обгрунтування звернення за захистом вказує, що на її адресу надходили погрози з боку служби безпеки ОСОБА_1, оскільки її затримали за підбурювання студентів до участі в мітингу проти держави та на даний час, у разі її повернення на батьківщину, їй загрожує небезпека. Проте, з матеріалів особової справи вбачається, що позивач безперешкодно оформила необхідні візові документи для виїзду з ОСОБА_1, самостійно ходила в посольство за оформленням візи та була присутня при проходженні співбесіди, згодом, безперешкодно покинула країну та прибула до України. Крім того, на території ОСОБА_1 проживає її родина, жодних переслідувань та утисків на батьківщині не зазнають.

Таким чином, неможливо обґрунтувати причину виїзду позивача з ОСОБА_1 з позиції надання міжнародного захисту в Україні. Ані під час перебування на Батьківщині, ані перебуваючи поза межами країни своєї громадянської належності позивач не зазнавала і не зазнає жодних переслідувань за конвенційними ознаками визначення статусу біженця у відповідності до вимог п.1 ч.1 статті 1 Закону України Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, а саме в неї відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за ознаками раси, національності, громадянства (підданства), віросповідання, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.

Ситуація у країні походження при визначенні статусу біженця є вихідним критерієм для його надання. Така ситуація є доказом того, що суб'єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об'єктивним положенням в країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.

Ситуація виникнення цілком обґрунтованих побоювань переслідування може скластися як під час знаходження людини у країні свого походження (у цьому випадку особа залишає країну у пошуках притулку), так і під час знаходження людини в іноземній державі, через деякий час після від'їзду з країни походження (тобто ситуація в країні походження змінилася після від'їзду, породжуючи серйозну небезпеку для заявника), або може ґрунтуватися на діях самого заявника після його від'їзду, коли повернення до країни походження стає небезпечним. Водночас, таке цілком обґрунтоване побоювання повинно існувати на теперішній час.

При цьому твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в ОСОБА_1 особисто є безпідставними і не має реального підґрунтя, оскільки позивач звернулась до органу міграційної служби не з метою отримання міжнародного захисту, а в пошуках шляхів легалізації. Нею не наведено конкретних фактів щодо обґрунтованості свого побоювання стати жертвою переслідування, не надано доказів того, що вона зазнавала переслідування в країні походження з боку властей за її відношення до певної політичної або соціальної групи.

Відповідно до п.62 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженців мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, рухома бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїздить виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.

Згідно зі ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.1 ст.11 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а частиною 1 ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

Згідно ч.1 ст.69 та ч.1 ст.70 Кодексу адміністративного судочинства України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно зі ст.86 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні.

Таким чином, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд дійшов до висновку, що наказ Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16 січня 2017 року № 7 є правомірним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності субєктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); добросовісно; розсудливо.

За таких обставин, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, на підставі наданих сторонами доказів, з урахуванням встановлених у судовому засіданні фактів, суд дійшов до висновку, що адміністративний позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 8, 9, 11, 86, 94, 159 - 163, 254 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.01.2017 року № 7; зобовязання ГУ ДМС України в Одеській прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в повному обсязі.

Постанову може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного адміністративного суду через Одеський окружний адміністративний суд у строки та в порядку встановлені ст. 186 КАС України.

Постанова набирає законної сили в порядку передбаченому статтею 254 КАС України.

Повний текст постанови складено та підписано 14 квітня 2017 року.

Суддя О.А. Левчук

Відмовити в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ОСОБА_2 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання неправомірним та скасування наказу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області від 16.01.2017 року № 7; зобовязання ГУ ДМС України в Одеській прийняти рішення стосовно ОСОБА_1 ОСОБА_2 про прийняття заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, в повному обсязі.

14 квітня 2017 року.