Справа № 815/2558/16
Суддя: Милосердний М.М.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
----------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 квітня 2017 р.м.ОдесаСправа № 815/2558/16

Категорія: 3.4 Головуючий в 1 інстанції: Потоцька Н. В.

Судова колегія Одеського апеляційного адміністративного суду у складі:

Головуючого - Милосердного М.М.,

суддів - Лук'янчук О.В. та Ступакової І.Г.,

при секретарі - Шепель О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання неправомірним та скасування рішення та зобов'язання прийняти рішення,

В С Т А Н О В И Л А :

У травні 2016 року громадянин Іраку ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби (далі - ДМС) України про визнання неправомірним та скасування рішення від 12 серпня 2015 р. № 495-15; просив зобов'язати прийняти рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з постановою суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій зазначається, що вказана постанова ухвалена з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, тому постанова підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином Іраку, уродженець м. Багдад район Аль - Мансор, вул. 14 Рамадан. За національністю араб, за віросповіданням православний християнин. Рідна мова арабська, володіє російською. За сімейним станом не одружений. Родичів на батьківщині та поза її межами не має. Повну вищу освіту здобув на батьківщині протягом 1987 - 1993 років, навчаючись у медичному коледжі, після чого проходив строкову службу лікарем у піхотних військах Іраку. На Батьківщині працював лікарем - терапевтом у лікарні "Асадам" (м. Багдад, Ірак).

Після приїзду до України заявник влаштувався працювати до мережі швидкого харчування кухарем де і працює по теперішній час. Членом політичних, громадських, молодіжних чи військових організацій на Батьківщині не був.

На територію України позивач прибув нелегально. Вибув з Іраку у вересні 2001 року рейсовим автобусом до м. Амман (Йораданія), де проживав 6 місяців, після чого вибув рейсовим автобусом до м. Дамаск (Сирія) де проживав 2 тижні, чекаючи на оформлення візи до РФ.

З Сирії вибув повітряним шляхом, авіарейсом Дамаск-Москва, на підставі національного паспорту та візи до РФ. У м. Москва (РФ) заявник пробув один тиждень після чого вибув автобусом у напрямку кордону з Україною. Кордон перетнув нелегально поза пунктом пропуску, місце та час перетену кордону невідомі.

Щодо причин виїзду в Україну, під час першого звернення (матеріали особової справи ОDS 04/121 анкетування від 17.07.2002 року) іноземець зазначав, що був вимушений залишити Батьківщину у зв'язку з переслідуванням своїми колегами-медиками з ціллю фізичної розправи. Позивач працював лікарем у однієї з лікарень м. Багдад, 14 лютого 2001 року колеги його підставили, внаслідок чого позивач потрапив за грати на 6 місяців. Ніяких документів, які б могли підтвердити розповідь іноземця до Управління надано не було, внаслідок вказаного заявник отримав відмову в оформленні документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця.

Щодо причин виїзду в Україну, під час повторного звернення (матеріали особової справи ОDS 04/464 анкетування від 29.10.2012 року) іноземець зазначав, що за релігійною ознакою мусульманин - суніт, не підтримав владу у той час діючого президента ОСОБА_5 та внаслідок військових дій в країні був змушений залишити країну. Під час проведення інтерв'ю 19.11.2012 року, позивач надає зовсім іншу інформацію щодо своїх релігійних переконань, стверджуючи, що він ще на території Іраку змінив мусульманство на православне християнство, що є основним фактором виїзду з Батьківщини так як за зміну релігії у Іраку карається стратою.

29 жовтня 2012 року позивач звернувся до Головного управління ДМС України в Одеській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.

17 квітня 2015 року за результатами розгляду особової справи № ODS 12/464 громадянина Іраку на установчі дані ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, Головне управління ДМС України в Одеській області на підставі абз. 4 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" дійшло до висновку щодо відмови громадянину ОСОБА_1 у визнанні біженцем та особою, яка потребує додаткового захисту.

Підставою звернення до суду стало Рішення ДМС України від 12 серпня 2015 року № 495-15, яким підтримано висновок Головного управління ДМС України в Одеській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Вирішуючи справу та відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуване рішення є обґрунтованими і законними, оскільки, в даному випадку, відсутні умови щодо визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до положень частини шостої статті 8 Закону України від 08.07.2011 №3671-VI "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту" (далі - Закон №3671-VI) рішення про відмову в оформленні документів для вирішення питань щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, приймаються за заявами, які є очевидно необґрунтованими, тобто якщо у заявника відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, а також якщо заяви носять характер зловживання: якщо заявник з метою визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає себе за іншу особу, а так само за заявами, поданими особами, яким було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв'язку з відсутністю підстав, передбачених для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, встановлених пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, якщо зазначені умови не змінилися.

Згідно до пункту 13 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI, особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань;

Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року, поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.

Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов'язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.

Відповідно до Директиви Європейського Союзу від 29 квітня 2004 року "Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається", яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутні поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.

У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об'єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.

За змістом частин 1 та 2 статті 5 Закону №3671-VI, особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п'яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, під час в'їзду в Україну незаконно перетнула державний кордон України, повинна без зволікань звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

У разі якщо така особа під час незаконного перетинання державного кордону України звернулася із зазначеною заявою до посадової особи Державної прикордонної служби України, вона зобов'язана надати цій посадовій особі пояснення про причини незаконного перетинання державного кордону України. У разі відсутності у такої особи документів, що посвідчують її особу, або якщо такі документи є фальшивими, вона повинна повідомити в поясненні про цю обставину, а також викласти причини зазначених обставин. Під час надання пояснень особою, яка не володіє українською або російською мовами, орган Державної прикордонної служби України повинен забезпечити перекладача з мови, якою така особа може спілкуватися. Після надання пояснень особа, яка звернулася із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна бути протягом 24 годин передана посадовими особами Державної прикордонної служби України представнику центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що надані пояснення та аргументи висвітлені позивачем не вказують про наявність обставин, які вказують на реальність побоювань стати жертвою переслідування за релігійними ознаками безпосередньо самому позивачу, і тому не можуть бути прийняті судом як належні та допустимі докази, в розумінні статті 70 КАС України.

Отже, позивач під час звернення до міграційної служби не надав жодного доказу на підтвердження переслідування щодо нього з боку ісламських організацій. Також, позивач не зміг відповісти на запитання чому раніше не звернувся за захистом на території Йорданії, Сирії та РФ, а надалі виїхав до України, що свідчить, про отримання міжнародного захисту не основною причиною виїзду з країни громадського походження.

Таким чином, проаналізувавши законодавчі норми, повно та всебічно дослідивши наведені матеріали справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що під час прийняття оскаржуваного рішення відповідачем було дотримано положення статті 19 Конституції України, а також положення Закону України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту", а тому прийнято законне та обґрунтоване рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні норм матеріального права.

За таких обставин, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст. ст. 195, 196, 198, 200, 205, 206, 254 КАС України, судова колегія -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 09 грудня 2016 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого адміністративного суду України протягом двадцяти днів після набрання законної сили судовим рішенням суду апеляційної інстанції.

Повний текст судового рішення виготовлений 12 квітня 2017 року.

Головуючий: М.М.Милосердний

Судді: О.В. Лук'янчук

І.Г. Ступакова