Справа № 826/18098/16
Суддя: Собків Я.М.
Дата ухвалення: 2017-04-03 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А
03 квітня 2017 року м. Київ
Київський апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Собківа Я.М.,
суддів: Вівдиченко Т.Р., Лічевецького І.О.
за участю секретаря: Морозенко С.П.
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою представника позивача громадянина Судану ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у справі за адміністративним позовом громадянина Судану ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,-
Позивач - громадянин Судану ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду м. Києва із адміністративним позовом до Державної міграційної служби України, третя особа: Головне управління Державної міграційної служби України в м. Києві, в якому просив:
- визнати неправомірним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 07.10.2016 №516-16 про відмову у визнанні громадянина Судану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву громадянина Судану ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Позивач не погоджуючись з прийнятим рішенням суду звернувся з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що оскаржувана постанова суду не відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а саме, судом першої інстанції неповно з`ясовано та не доведено обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, в зв`язку з чим просить скасувати постанову суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким задовольнити його позов в повному обсязі.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, які з`явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника позивача громадянина Судану ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 200 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, громадянин Судану ОСОБА_1 звернувся до головного управління Державної міграційної служби у місті Києві із заявою-анкетою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 27.04.2015, в якій зазначив про те, що змушений був покинути країну свого походження з огляду на його належність до африканського племені «Мазаліт» та вбивства членів його сім`ї у 2003 році.
За результатами розгляду вказаної заяви та вивченням матеріалів особової справи заявника, головним управлінням Державної міграційної служби України у місті Києві складено висновок від 20.05.2015 щодо прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визначення біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, та прийнято наказ від 20.05.2015 №309 «Про оформлення документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Судану ОСОБА_1 ».
Надалі, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві було складено висновок від 20.08.2015 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, за результатами розгляду якого Державна міграційна служба України листом від 02.09.2015 №1-12/4347-15 направила справу на доопрацювання.
На виконання вказаного, головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві складено додаток до висновку про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 21.03.2016, з урахуванням якого Державною міграційною службою України було прийнято рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 07.10.2016 №516-16.
Вказане стало підставою для звернення позивача з даним позовом до суду.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача відсутні обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань за критеріями, визначеними пунктами 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а саме: за ознаками віросповідання, раси, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи. При цьому, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що покладена в основу його заяви історія містить велику кількість суперечностей та неузгодженостей, що свідчить про неправдивий характер таких свідчень. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що приймаючи оскаржуване рішення про відмову позивачу у визнанні його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідач діяв на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із ч. 3 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення; безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначається Законом України № 3671-VІ «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», міжнародними актами, в тому числі Конвенцією про статус біженців 1951 року, Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
За приписами пунктів 1, 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до частин 1 і 5 статті 5 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», особа, яка з наміром бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, перетнула державний кордон України в порядку, встановленому законодавством України, повинна протягом п`яти робочих днів звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особа, яка на законних підставах тимчасово перебуває в Україні, і під час такого перебування в країні її громадянської належності чи попереднього постійного проживання виникли умови, зазначені в пунктах 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, внаслідок яких вона не може повернутися до країни свого походження і має намір бути визнаною біженцем в Україні або особою, яка потребує додаткового захисту, повинна звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, до закінчення строку перебування на території України.
Положенням Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року поняття "біженець" включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця. Такими підставами є: знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; побоювання стати жертвою переслідувань повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: расової належності, релігії, національності (громадянства), належності до певної соціальної групи, політичних поглядів; неможливість або небажання особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Згідно пунктів 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем під час анкетування та проведення співбесід наводилися суперечливі факти, що викликають обґрунтовані сумніви у правдоподібності його тверджень.
Так, під час співбесіди, оформленої протоколом від 24.11.2015, позивачем у відповідь на запитання «Чому Ви не спробували залишитись проживати у Хартумі?» (місто у країні походження) зазначено «Тому що там в мене немає родичів, а без них я жити не хочу», «Чи є у Вас родичі на Україні?» - «Ні», «Вам комфортно жити на Україні без родичів?» - «Так», «Чому Ви стверджуєте, що Вам у Хартумі без родичів жити не комфортно, а на території України без родичів жити досить комфортно?» - «Я не знаю», «Чому Ви вирішили прямувати саме до України» - «Бо це центр Європи».
Крім того, за даними анкети особи, яка потребує додаткового захисту від 27.04.2015, вбачається, що 09.12.2009 позивач перетнув державний кордон України, у той час як в реєстраційному листку від 27.04.2015 містяться відомості про те, що державний кордон України позивач перетнув саме 10.11.2015, а на співбесіді, яка відбулася 13.05.2015, позивач взагалі повідомив про перетин державного кордону України 11.09.2009.
Також є суперечливими й твердження позивача, надані ним під час співбесіди 24.11.2015, де останній повідомив про проходження ним військової служби у якості студента та отримання звання «сержанта», однак доказів цього останнім надано не було.
Отже, як вбачається з протоколу співбесіди від 24.11.2015, позивач належним чином не зміг пояснити причини прибуття його на територію України та не навів жодних аргументів, які б свідчили про наявність обставин щодо застосування до нього у країні походження фізичного та психологічного насилля. При цьому, наведені позивачем факти вбивства його родичів, про що останнім було зазначено у заяві-анкеті від 27.04.2015, не підтверджуються належними доказами, а є лише припущенням позивача.
Відповідно до пункту 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27.04.2004 №8043/04, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Матеріали даної справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження можливої загрози життю позивача.
Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження факту належності його до політичних, релігійних чи будь-яких інших громадських організацій, оскільки під час співбесіди, яка була проведена з ним 24.11.2015, заявник на запитання «Що таке етнічна група Мезоліт», «Що Ви знаєте про Мезоліт», «Розкажіть про традиції Мезоліту» не надав чітких та обґрунтованих відомостей про існування даної етнічної групи та документально не підтвердив свою приналежність до даної етнічної групи.
Згідно абзаців 4 та 6 частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини 1 статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що рішення відповідача від 07.10.2016 №516-16 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та спосіб, визначений чинним законодавством України.
Що стосується позову в частині вимог про зобов`язання Державної міграційної служби України повторно розглянути заяву громадянина Судану ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для її задоволення, оскільки дана вимога є похідною від позовної вимоги про визнання неправомірним та скасування рішення Державної міграційної служби України від 07.10.2016 №516-16 про відмову у визнанні громадянина Судану ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
З огляду на викладене, колегія суддів знаходить правильним висновок суду першої інстанцїї про відмову у задоволенні адміністративного позову громадянина Судану ОСОБА_1 через відсутність фактів та обставин, які можна розцінювати як переконливі докази обґрунтованих побоювань позивача стати жертвою переслідувань через його релігійні чи політичні переконання, та підстав для визнання позивача особою, яка потребує додаткового захисту у розумінні пункту 13 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту». При цьому, з оцінки ситуації по країні громадянської належності та аналізу матеріалів особової справи позивача вбачається, що реальними обставинами звернення позивача до міграційної служби є саме мета легалізувати своє перебування на території України та влаштувати власний побут.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову (ч. 2 ст. 71 КАС України).
Доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновки суду першої інстанції та не знайшли своє належне підтвердження в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 159 КАС України, обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин у адміністративній справі, підтверджених такими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення суду першої інстанції ґрунтується на вірно встановлених фактичних обставинах справи, яким дана належна юридична оцінка, правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та не допущено порушень матеріального і процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції, тому підстави для скасування або зміни рішення суду першої інстанції відсутні.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.198 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на постанову суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а постанову суду без змін.
Керуючись ст.ст. 160, 195, 198, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд,-
Апеляційну скаргу представника позивача - громадянина Судану ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 20 лютого 2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня складання в повному обсязі, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий суддя Собків Я.М.

Суддя Вівдиченко Т.Р.

Суддя Лічевецький І.О.

Повний текст ухвали виготовлено 10.04.2017

Головуючий суддя Собків Я.М.

Судді: Лічевецький І.О.

Вівдиченко Т.Р.