Справа № 308/1417/17
Суддя: Гінда Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року № 876/3022/17
Львівський апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді: Гінди О.М.

суддів: Качмара В.Я., Ніколіна В.В.

за участі секретаря судових засідань: Чопко Ю.Т.

позивача - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі за адміністративним позовом ОСОБА_2 до виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, в особі голови Ужгородської міської ради ОСОБА_3 про визнання неправомірним та скасування розпорядження про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

встановив:

13.02.2017 ОСОБА_2 звернувся в суд із адміністративним позовом до виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області, в особі голови Ужгородської міської ради ОСОБА_3 у якому просить визнати неправомірним і скасувати розпорядження № 148-р від 13.09.2016 про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника управління у справах культури, спорту, сім'ї та молоді Ужгородської міської ради згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, поновити його на цій посаді та стягнути з виконавчого комітету Ужгородської міської ради Закарпатської області середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з 14.09.2016 по день прийняття судового рішення в розмірі середньоденної заробітної плати.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.02.2017 адміністративний позов залишено без розгляду.

Із цією ухвалою суду першої інстанції не погодився позивач та оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що така ухвала прийнята з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому просить її скасувати.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск позивачем строку звернення до адміністративного суду, оскільки такий пропущено внаслідок помилкових дій його представника щодо визначення підсудності справи. При цьому, апелянт зазначає, що у період з 25 листопада 2016 року по 04 лютого 2017 року він перебував за кордоном в Чеській республіці, сподіваючись, що його справою займається компетентний фахівець, а відтак не міг швидше дізнатися про порушення своїх прав та звернутися до суду.

Позивач у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити.

Відповідач у судове засідання не прибув, хоча належним чином про нього повідомлений, що підтверджується повідомленням про вручення повістки, а тому у відповідності до ч. 4 ст. 196 КАС України, апеляційний розгляд справи проведено у його відсутності.

Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, який прибув у судове засідання, перевірив матеріали справи та обговорив підстави і межі апеляційних вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що позовну заяву слід залишити без розгляду, оскільки позивач, звернувшись із розглядуваним позовом, пропустив визначений ч. 2 ст. 99 КАС України шестимісячний строк звернення до суду та не надав належних доказів в обґрунтування поважності причин пропуску цього строку.

Суд апеляційної інстанції з такими висновками суду першої інстанції погоджується, з огляду на таке.

Положеннями статті 99 КАС України передбачено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Виходячи із змісту наведених норм, початок перебігу строку звернення до адміністративного суду законодавець пов'язує з днем, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів.

Статтею 100 КАС України передбачено, що адміністративний позов, поданий після закінчення строків, установлених законом, залишається без розгляду, якщо суд на підставі позовної заяви та доданих до неї матеріалів не знайде підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, про що постановляється ухвала. Позовна заява може бути залишена без розгляду як на стадії вирішення питання про відкриття провадження в адміністративній справі без проведення судового засідання, так і в ході підготовчого провадження чи судового розгляду справи.

Як вбачається з матеріалів справи, оскаржуване розпорядження прийнято 13.09.2016 (а. с. 33), а з позовом до суду позивач звернувся 13.02.2017, тобто поза межами строку, передбаченого ч. 2 ст. 99 КАС України.

У заяві про поновлення пропущеного строку ОСОБА_2, як на підставу поновлення такого строку, покликається на помилковість дій, щодо підсудності справи, його представника адвоката Андращука П.А., з яким він уклав договір про надання юридичної допомоги та представництва інтересів в суді з приводу розгляду трудового спору, щодо поновлення на роботі, виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. А також те, що у період з 25.11.2016 по 04.02.2017 він перебував за кордоном у Чеській республіці.

Однак, такі доводи апелянта не заслуговують на увагу, оскільки, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивач, працюючи в органах місцевого самоврядування, та його представник, який займається юридичною діяльністю, повинні бути обізнані, щодо порядку звернення до адміністративного суду у справах стосовно прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення з публічної служби. Обрання не правильного способу захисту не є підставою для поновлення строку звернення до суду.

Крім того, посилання позивача щодо недобросовісності здійснення адвокатом своїх обов'язків, у зв'язку з чим апелянтом пропущено строк звернення до суду є необґрунтованими, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, щодо дострокового припинення зобов'язань та розірвання договору про надання правової допомоги та представництва інтересів в суді від 11.10.2016, з ініціативи позивача за цими обставинами.

Доводи апелянта про те, що в період з 5 листопада 2016 року по 04 лютого 2017 року він перебував за межами території України, суд апеляційної інстанції оцінює крититчно, оскільки розпорядження № 148-р про звільнення ОСОБА_2 з посади начальника управління у справах культури, спорту, сім'ї та молоді Ужгородської міської ради прийнято 13.09.2016 та оскаржується протягом місячного строку встановленого ст. 99 КАС України.

А як вбачається, з трудової книжки ОСОБА_2 серії НОМЕР_1, з 14.09.2016 він звільнений з роботи, згідно розпорядження № 148-р за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, копія якої міститься в матеріалах справи (а. с. 14, зворот), а до суду звернувся 13.02.2017, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження.

При цьому, представництво своїх інтересів в суді позивач довірив адвокату Андращуку П.А. з правом на вчинення усіх процесуальних дій, які може вчинити ця особа, від його імені у відповідності до ст. 59 КАС України.

Однак, укладений договір про надання юридичної допомоги та представництва інтересів в суді між ОСОБА_2 та його адвокатом, не позбавляє позивача прав та обов'язку контролювати хід своєї справи, оскільки, процесуальний представник не заступає сторону в адміністративному процесі, а діє поряд з нею. Така обставина не пов'язана з істотними перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали своєчасно звернутись до суду.

Суд апеляційної інстанції вважає, що сам по собі інститут строку звернення до адміністративного суду має на меті полегшення надання учасниками адміністративного процесу доказів, підвищує їх достовірність, а також забезпечує правову визначеність учасників спірних правовідносин. Іншими словами, обмеження строку реалізації права на судовий захист покликане передусім дисциплінувати учасників адміністративних правовідносин.

Поважними ж причинами пропуску строку звернення до суду, відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України, визнаються обставини, які є об'єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції, залишивши позовну заяву без розгляду, обмежив його у праві на доступ до суду, є безпідставним, оскільки Європейський Суд з прав людини у п. 35 рішення від 12.03.2009 (справа Плахтєєв та Плахтєєва проти України) зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов'язків. У такій формі в цьому пункті втілено «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду (див. рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom) від 21 лютого 1975 року, серія А, № 18, сс. 17- 18, пп. 35- 36). Однак це право не є абсолютним. Воно може підлягати законним обмеженням, таким, наприклад, як передбачені законом строки давності, заходи забезпечення позову, нормативне регулювання такого права стосовно неповнолітніх та психічно хворих осіб (див. рішення у справі «Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom) від 22 жовтня 1996 року, Reports 1996-IV, с. 1502-3, пп. 51- 52; і у справі «Толстой Милославський проти Сполученого Королівства» (Tolstoy Miloslavsky v. the United Kingdom) від 13 липня 1995 року, серія A, № 316-B, сс. 80- 81, пп. 62- 67).

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (див. рішення у справі Perez de Rada Cavanilles v. Spain від 28 жовтня 1998 року, Reports 1998-VIII, p. 3255, § 45).

З обґрунтуванням наведеного та враховуючи те, що законодавством України встановлені певні обмеження, зокрема, щодо строку звернення до адміністративного суду, про що позивачу мало бути відомо, а також те, що у цій справі судом достовірно встановлено обізнаність позивача про порушення його прав ще 13.09.2016, суд першої інстанції обґрунтовано залишив позовну заяву без розгляду, що не може вважатися незаконним обмеженням у праві на доступ до суду.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що позивачем не обґрунтовано поважність причин пропуску строку звернення до суду, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про залишення позовної заяви без розгляду відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 155 КАС України.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов вірного висновку про залишення позовної заяви без розгляду, правильно і повно встановив обставини справи, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, а тому підстав для його скасування суд апеляційної інстанції не вбачає.

Керуючись ст.ст. 41, 155, 195, 196, 199, 200, 205, 206, 212, 254 КАС України, суд -

ухвалив:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року про залишення позовної заяви без розгляду у справі № 308/1417/17 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення.

На ухвалу протягом двадцяти днів, після набрання нею законної сили, може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого адміністративного суду України.

Головуючий: О.М. Гінда

Судді: В.Я. Качмар

В.В. Ніколін

Ухвала в повному обсязі складена та підписана 14.04.2017.