Справа № 815/6822/16
Суддя: Єфіменко К. С.
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Справа № 815/6822/16
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 квітня 2017 року м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі: Головуючого - судді Єфіменка К.С., суддів Балан Я.В., Потоцької Н.В., розглянувши у приміщенні суду в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командування військової частини НОМЕР_1 , Міністерства оборони України про визнання протиправною бездіяльність командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 Міністерства Оборони України, яка полягає у не звільненні ОСОБА_1 командира 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти 2-го механізованого батальйону, військовослужбовця за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеним 08.11.2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством Оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 підполковника Ліщинського В.В. строком на 3 роки та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

З позовом до суду звернувся ОСОБА_1 до Командування військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність командування військової частини польової пошти НОМЕР_1 Міністерства Оборони України, яка полягає у не звільненні ОСОБА_1 командира 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти 2-го механізованого батальйону, військовослужбовця за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеним 08.11.2013 року між ОСОБА_1 та Міністерством Оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 строком на 3 роки та зобов`язання звільнити позивача із військової служби у запас Збройних Сил України з 08.11.2016 року на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

В судовому засіданні 03.03.2017 року в якості співвідповідача до участі в справі було залучено Міністерство оборони України, як орган державної виконавчої влади, який укладав контракт із позивачем 08.11.2013 року.

В судовому засіданні 30.03.2017 року позивача та представник позивача підтримали позовні вимоги в повному обсязі, обґрунтувавши їх тим, що позивач є кадровим офіцером ЗСУ проходить службу за контрактом, строк дії якого сплинув у 08.11.2016 року, в зв`язку із чим, ним був поданий рапорт про звільнення його за власним бажанням зі ЗСУ за п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу, але цей рапорт до тепер не задоволений та відповідний наказ не виданий. Представник відповідача Міністерства оборони України заперечив проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у письмових запереченнях проти позову. Представник відповідача Військової частини НОМЕР_1 підтримав заперечення проти позову представника Міністерства оборони України та надав власні письмові заперечення проти позову.

В тому ж судовому засіданні представник позивача заявив клопотання про розгляд справи в порядку письмового провадження, оскільки надані всі письмові докази по справі та клопотань про виклик свідків чи допит спеціалістів відсутні. Представники відповідачів не заперечували проти розгляду справи судом в порядку письмового провадження, а тому суд, на підставі положень ч.4 ст.122 КАС України, ухвалив рішення про розгляд справи в порядку письмового провадження 11.04.2017 року за наявними в справі письмовими доказами та запереченнями.

Дослідивши наявні в справі письмові докази, суд встановлює наступні факти та обставини:

Позивач проходив службу в Збройних Силах України, що згідно положень п.15 ч.1 ст.3 КАС України відноситься до поняття публічної служби, спори щодо проходження якої, у тому числі й спори щодо прийняття, звільнення з неї, отримання відповідних компенсацій, пов`язаних з її проходженням згідно п.2 ч.2 ст.17 КАС України віднесені до компетенції адміністративних судів та повинні розглядатись за правилами адміністративного судочинства.

Позивач командир 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти 2-го механізованого батальйону, військовослужбовець за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, укладеним 08.11.2013 року між ним та Міністерством оборони України, в особі командира військової частини НОМЕР_1 підполковника ОСОБА_2 , строком на 3 (три роки а.с.8-9). Відповідно до умов контракту строк його дії завершився 08.11.2016 року.

У пункті 3 цього контракту зазначено, що цей контракт є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на 3 (три) роки, у пункті 4 цього Контракту вказано, що сторони зобов`язуються не пізніше ніж за три місяці до закінчення строку контракту повідомити одна одну про бажання або небажання укладати новий контракти чи відмову в його укладенні із зазначенням причин, передбаченими нормативно-правовими актами.

Відповідно до пункту «б» частини 2 та пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232- XII (далі Закон № 2232-ХІІ) (у редакції, що діяла на час укладення контракту), звільнення військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, зі служби проводиться на підставах, передбачених частиною шостою цієї статті (контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту).

20.06.2016 року позивачем на адресу військової частини була направлена відповідна заява про небажання укладати новий контракт (а.с.11), на яку ним отримана відповідь про те, що у зв`язку із тим, що на той час в Україні діяв особливий період, тому дія контрактів (крім таких, що укладені на строк, передбачений абзацом 2 частини 3 статті 23 Закону № 2232-ХІІ) про проходження військової служби у Збройних Силах України закінчується з того моменту, яка подія настане пізніше: сплив строку указаного контракту чи закінчення особливого періоду.

08.10.2016 року мною до військової частини була направлена заява про звільнення мене зі служби у зв`язку із закінченням строку контракту, а саме із 08.11.2016 року (пункт (а) частини 6 статті 26 Закону № 2232-ХІІ а.с.13-14), яка була отримана військовою частиною 19.10.2016 року, що підтверджується інформацією із Інтернет сайту: http://services.ukrposhta.ua (а.с.15). Проте, до цього часу жодної відповіді я так і не отримав, тобто, всупереч умовам контракту та вимогам чинного законодавства України командування військової частини НОМЕР_1 не проводить дій по звільненню позивача у запас ЗСУ, а заява від 08.10.2016 року залишається без відповіді та задоволення.

Позивач вважає таку бездіяльність такою, що порушує його права, оскільки строк дії контракту сплинув 08.11.2016 року, а новий контракт він з Міністерством оборони України на новий строк не укладав.

Розглянувши заявлені позовні вимоги після дослідження письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1,2 ст.17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.

Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Згідно із ст.65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України.

Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснює Закон України "Про військовий обов`язок і військову службу".

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.

Строки військової служби визначаються у ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», відповідно до ч.2 якої для громадян України, які приймаються на військову службу за контрактом та призначаються на посади, установлюються такі строки військової служби в календарному обчисленні, зокрема, для осіб рядового складу - 3 роки.

Пунктом «б» ч.2 ст.26 вказаного Закону звільнення зі служби проводиться, серед іншого, військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, - на підставах, передбачених частиною шостою, з урахуванням випадків, визначених частиною восьмою цієї статті.

Згідно із п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту.

При цьому, у відповідності до п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у разі настання особливого періоду для військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом, дія контракту продовжується понад встановлені строки на період до оголошення демобілізації, крім випадків, визначених абзацом другим частини третьої цієї статті та частиною восьмою статті 26 цього Закону.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що підставою для розірвання контракту є закінчення строку його дії, у випадку якщо сторони не виявили бажання щодо укладення нового контракту, при цьому, можливість продовження строку дії контракту на проходження військової служби понад встановлений строк в односторонньому порядку здійснюється виключно у разі настання особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» визначено, що особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Подібне визначення особливого періоду міститься в ст.1 Закону України «Про оборону України», відповідно до якого особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Згідно ст.1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

З аналізу вищенаведеного вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а в разі оголошення стану війни - воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Дія особливого періоду, під час якого згідно п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» допускається продовження строку контракту, обмежується строками, встановленими для проведення мобілізації, або часом, протягом якого діє воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

17.03.2014 року Виконуючим обов`язки Президента України видано Указ «Про часткову мобілізацію» №303/2014, пунктом 8 якого встановлено, що він набирає чинності після його затвердження Верховною Радою України (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 18.03.2014 року).

Згідно із п.3 вказаного Указу мобілізація проводиться протягом 45 діб із дня набрання чинності цим Указом.

З наведеного вбачається, що особливий період настав 18.03.2014 року та тривав протягом часу мобілізації, строк якої встановлено п.3 Указу Виконуючого обов`язки Президента України «Про часткову мобілізацію» №303/2014 від 17.03.2014 року, а саме 45 діб, в період з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року (45 діб).

06.05.2014 року Указом Виконуючого обов`язки Президента України №454/2014 «Про часткову мобілізацію» оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» набрав чинності 07.05.2014 року).

У відповідності до Указу Виконуючого обов`язки Президента України від 06.05.2014 року №454/2014 тривалість особливого періоду становила 45 діб: з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року.

Указом Президента України від 21.07.2014 року №607/2014, який затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 22.07.2014 року (набрав чинності 24.07.2014 року), оголошено часткову мобілізацію тривалістю 45 діб із дня набрання чинності цим Указом, а тому особливий період тривав 45 діб: з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року.

Указом Президента України від 14.01.2015 року №15 оголошено протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом (Закон України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 15.01.2015 року набрав чинності 20.01.2015 року), тому тривалість особливого періоду становила 210 діб: з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року.

З огляду на наведене, колегія суддів зазначає, що особливий період в Україні діяв з 18.03.2014 року по 02.05.2014 року; з 07.05.2014 року по 21.06.2014 року; з 24.07.2014 року по 07.09.2014 року; з 20.01.2015 року по 22.08.2015 року.

При цьому, з матеріалів справи судом встановлено, що станом на момент закінчення строку дії Контракту позивача, а саме 08.11.2016 року, та станом на момент звернення позивача до командування військової частини 08.10.2016 із заявою про звільнення, особливий період в Україні не діяв, а отже відсутня підстава продовження контракту понад встановлені строки, визначена п.2 ч.9 ст.23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, рішення військовослужбовця про розірвання контракту за умови закінчення його строку є підставою для припинення військової служби за контрактом на підставі пункту «а» частини 6 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що строк дії Контракту сплинув 08.11.2016 року, а позивач не виявив бажання продовжувати службу у складі Збройних Сил України, про що повідомив відповідача заявою від 20.06.2016 року та заявою від 08.10.2016 року, суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання Контракту від 08.11.2016 року.

Враховуючи те, що позивач мав право на звільнення з лав ЗСУ у запас у зв`язку із закінченням строку дії укладеного ним контракту від 08.11.2013 року, бездіяльність відповідачів, яка полягає у не звільненні ОСОБА_1 командира 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти 2-го механізованого батальйону, військовослужбовця за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України не відповідає закону, порушує права позивача, а тому підлягає визнанню протиправною на підставі положень ч.2 ст.162 КАС України.

Окрім того, відповідно до положень ч.2,3 ст.162 КАС України суд має прийняти будь-яке рішення щодо поновлення прав особи, яка звернулась за судовим захистом. В зв`язку із цим, суд вважає, що підлягають задоволенню позовні вимоги позивача щодо зобов`язання звільнити позивача із військової служби у запас Збройних Сил України на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Судові витрати розподілити за правилами ст.94 КАС України.

Керуючись ст.ст.94,158-163 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України та Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не звільненні ОСОБА_1 командира 3-го механізованого відділення 2-го механізованого взводу 6-ої механізованої роти 2-го механізованого батальйону, військовослужбовця за контрактом про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України згідно його рапорту від 08.10.2016 року у запас Збройних Сил України за п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

3. Зобов`язати Міністерство оборони України та Військову частину НОМЕР_1 звільнити ОСОБА_1 із військової служби у запас Збройних Сил України на підставі п.«а» ч.6 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Постанова може бути оскаржена до Одеського апеляційного адміністративного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня отримання повного тексту постанови.

Головуючий суддя Єфіменко К.С.
Судді Балан Я.В.
Потоцька Н.В.