Справа № 823/288/17
Суддя: О.А. Рідзель
Дата ухвалення: 2017-04-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

11 квітня 2017 року справа № 823/288/17

м. Черкаси

Черкаський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Рідзеля О.А.,

при секретарі судового засідання - Мельниковій О.М.,

за участю: позивача ОСОБА_1 - особисто, представника відповідача Коваленко А.П. - за довіреністю, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги,

ВСТАНОВИВ:

До Черкаського окружного адміністративного суду звернулась ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області (далі - відповідач), в якому просить:

- визнати протиправною бездіяльність щодо невиплати ОСОБА_1 вихідної допомоги при звільненні, у зв'язку з скороченням;

- стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області одноразову грошову допомогу в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожні повні дванадцять календарних років служби;

- стягнути з управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області середній заробіток за весь час затримки виплати одноразової (вихідної) грошової допомоги з 06 листопада 2015 року по день фактичного розрахунку.

11.04.2017 в судовому засіданні, в яке прибули позивач та представник відповідача, представник відповідача заявив усне клопотання про залишення позовної заяви позивача без розгляду на підставі ст. 100 Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку із поданням позову позивачем після закінчення строків, установлених Законом.

Позивач проти задоволення клопотання представника відповідача заперечувала, просила суд у його задоволенні відмовити повністю.

Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача та враховуючи підстави та предмет позову, суд зазначає про таке.

ОСОБА_1 прийнята на службу в органи внутрішніх справ згідно наказу управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 178 о/с від 30.07.2003. Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 170 о/с від 20.06.2014 позивач призначена на посаду оперуповноваженого сектору КМСД Придніпровського РВ в м. Черкаси УМВС.

В подальшому, наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 236 о/с від 28.08.2015, з урахуванням наказу № 243 о/с від 04.09.2015, позивачеві надана відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х річного віку з 28.08.2015 по 18.06.2018.

Наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 позивача звільнено з органів внутрішніх справ в запас Збройних Сил України за п. 64 «Г» (через скорочення штатів) Положення. Підставою для прийняття такого наказу зазначено Закон України «Про Національну поліцію».

Не погоджуючись із вказаним наказом позивач звернулась до Черкаського окружного адміністративного суду з позовом, в якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015, в частині звільнення позивача з органів внутрішніх справ;

- зобов'язати управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області поновити позивача на посаді старшого уповноваженого сектору кримінальної міліції у справах дітей Придніпровського РВ УМВС України в Черкаській області;

- зобов'язати Головне управління Національної поліції в Черкаській області вчинити дії щодо призначення, в порядку переведення, на рівнозначну запропоновану позивачу посаду до Черкаського відділу поліції ГУ НП в Черкаській області;

- зобов'язати нарахувати та виплатити УМВС України в Черкаській області на користь позивача компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки.

Постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 у справі № 823/5359/15, адміністративний позов задоволено частково. Так вказаною постановою суду визнано незаконним та скасовано наказ УМВС України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015 в частині звільнення ОСОБА_1 з органів внутрішніх справ в запас Збройних сил України за пунктом 64 «Г» Положення про проходження служби рядовим та начальницьким складом органів внутрішніх справ та зобов'язано управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області вирішити питання щодо обов'язкового працевлаштування ОСОБА_1. В задоволенні решти вимог відмовлено.

Відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2016, вказану постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 в частині задоволення позовних вимог скасовано, у задоволенні адміністративного позову в цій частині відмовлено. Постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 в частині відмови в задоволенні позовних вимог про зобов'язання управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 компенсацію за невикористану відпустку за 2014 та 2015 роки - змінено в частині мотивів відмови. В іншій частині постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 залишено без змін.

18.10.2016 ухвалою Вищого адміністративного суду України постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 29.06.2016 скасовано, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 16.02.2016 залишено в силі.

Разом з тим, підставою для звернення до суду з даним позовом стала невиплата позивачу при звільненні 06.11.2015 згідно з наказом управління Міністерства внутрішніх справ України в Черкаській області № 312 о/с від 06.11.2015, правомірність якого є предметом розгляду іншої адміністративної справи, одноразової (вихідної) грошової допомоги. Більш того, суд зазначає, що вказана вимога не була предметом розгляду справи 823/5359/15.

Частиною 1 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Правовий припис «в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого законом» означає, що позов має подаватися лише в тих межах часу, який встановлений законом. Крім того, можливість захисту прав та інтересів залежить від дотримання строків, встановлених на цей випадок законом.

Тобто, чинне законодавство обмежує право особи на звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів певним строком. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, що розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Частиною 3 статті 99 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Одночасно, суд наголошує, що підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом стала бездіяльність відповідача щодо невиплати одноразової (вихідної) грошової допомоги при звільненні позивача зі служби в органах внутрішніх справ.

Згідно із частиною 1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

За змістом ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У частині другій статті 2 Закону України від 24 березня 1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» передбачено, що додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

У структуру заробітної плати входять інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми (частина третя статті 2 цього Закону).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; в разі невиконання такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 Кодексу законів про працю України відповідальність.

Статтею 233 Кодексу законів про працю України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Крім того, в Рішенні Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянки ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 15.10.2013 №8-рп/2013, зазначено, що положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.

Також, слід зазначити, що стягнення з відповідача одноразової допомоги у разі звільнення, за змістом статті 2 Закону України «Про оплату праці» є компенсаційними витратами, та охоплюються поняттям «заробітна плата».

Крім того, суд зазначає, що оскільки нормами спеціальних законів не врегульовано спірних відносин, то до правовідносин, що виникли між сторонами слід застосовувати Кодекс законів про працю України.

Враховуючи вище викладене, суд вважає, що оскільки на дані правовідносини розповсюджується вимоги ст. 233 Кодексу законів про працю України, якою не обмежено строк звернення до суду за стягненням належної заробітної плати, то позивач не пропустив строк звернення до суду із відповідним позовом до Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області

Вказана позиція також підтверджується постановою Верховного Суду України від 26.10.2016 № 6-1395цс16.

Відповідно до частини 2 статті 244-2 Кодексу адміністративного судочинства України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Таким чином, враховуючи викладене вище, клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду є необґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 99 - 100, 155, 160, 165, 254 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання представника управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області про залишення без розгляду адміністративного позову ОСОБА_1 до управління Міністерства внутрішніх справ в Черкаській області про визнання протиправною бездіяльності, стягнення одноразової грошової допомоги та середнього заробітку за весь час затримки виплати одноразової грошової допомоги - відмовити повністю.

Копію ухвали направити особам, які беруть участь у справі.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Суддя О.А. Рідзель

Ухвалу складено у повному обсязі 18.04.2017.