Справа № 824/458/16-а
Суддя: Дембіцький Павло Дмитрович
Дата ухвалення: 2017-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 квітня 2017 р. м. Чернівці Справа № 824/458/16-а

Чернівецький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Дембіцького П.Д., розглянувши в порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Путильської районної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з адміністративним позовом у якому просить суд поновити її на роботі на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області, стягнути з Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області на її користь заборгованість по заробітній платі в середньомісячному розмірі за час вимушеного прогулу з 11.05.2016 року по день поновлення на роботі, допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що працювала в управлінні праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області з 11 березня 2001 року, а з 2012 року по день звільнення 11 травня 2016 року на посаді заступника начальника управління. Крім того, позивач зазначила, що згідно рішення профспілкових зборів управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації її, ОСОБА_1, обрано головою профспілкового комітету управління. 11 травня 2016 року, розпорядженням голови Путильської районної державної адміністрації, була звільнена з займаної посади за частиною першою статті 40 КЗпП України, тобто у зв'язку з реорганізацією виробництва та праці.

Позивач вважає, що звільнена незаконно, оскільки реорганізації в управлінні праці, а також змін в організації виробництва і праці не відбулося, а було лише здійснено перейменування управління, а тому підлягає поновленню на посаді, яку займала. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, однак вказана обставина не була врахована.

В термін передбачений вищезазначеною статтею позивач письмового попередження про звільнення за частиною 1 статті 40 КЗпП України не отримувала. 11 березня 2016 року розписалась у списку працівників управлінь та відділів районної державної адміністрації, які можливо будуть вивільнені. Однак цей список не відповідає формі і змісту попередження, оскільки в ньому відсутні посилання на номер наказу, розпорядження, на підставі яких здійснюється скорочення штатної чисельності.

Також на думку позивача при її звільненні не враховано її переважне право на залишення на роботі, яке передбачене законодавством. Позивач пропрацювала в управлінні 15 років, з яких чотири роки на посаді заступника начальника, має вищу освіту, великий стаж роботи, ніколи не притягувалась до дисциплінарної відповідальності.

Крім того, позивач зазначає, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу допускається лише за попередньою згодою профспілкового органу. До її звільнення з займаної посади, відповідач, з відповідним відношенням про дату згоди на її звільнення за ч.1 ст.40 КЗпП України до профспілкової організації, членом якої вона являлась, не звертався, і профспілкова організація такої згоди не давала.

Позивач вважає, що в дійсності реорганізація і скорочення штатної чисельності в управлінні не проводилась, позивач належним чином про вивільнення не повідомлена і профспілкова організація, головою якої вона є, не давала згоди на її звільнення, з займаної посади, а тому позивач вважає, що звільнена незаконно.

Відповідач позов не визнав, у письмових запереченнях, наданих суду, пояснив, що 10.03.2016 року прийнято розпорядження районної державної адміністрації №51-р «Про зміни в структурі районної державної адміністрації», яким затверджено структури управлінь та відділів Путильської РДА, в тому числі і управління соціального захисту населення. Також, згідно пункту 5 вказаного розпорядження вирішено перейменувати управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації в управління соціального захисту населення районної державної адміністрації та пунктом 6 персонально попереджено начальника, заступника начальника та працівників управління про їх можливе через 2 місяці вивільнення. ОСОБА_1 персонально ознайомилась з даним розпорядженням.

Отже зміна найменування бюджетної установи, її структури та штатного розпису є одним з видів реорганізації бюджетної установи, пов'язаної зі зміною повноважень і завдань установи, перерозподілом обов'язків, її штатної структури, що призводить до зміни істотних умов праці.

Начальником управління соціального захисту населення 06.05.2016 року, відповідно до Положення про управління було видано наказ №1 «Про введення в дію структури управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації», яким з 11.05.2016 року введено в дію нову структуру де посади заступника начальника управління немає.

В позовній заяві позивачем не вказано той факт, що згідно статті 49-2 у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно.

ОСОБА_1 11.05.2016 року листом №02-32/519 було запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу призначення та контролю всіх видів допомоги управління соціального захисту населення від якої ОСОБА_1 відмовилась. Оскільки ОСОБА_1 відмовилась від запропонованої посади, було прийнято рішення про її звільнення.

У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали надали пояснення, просили позов задовольнити з підстав, викладених в позові та поясненні (т.2 а.с. 23).

Представники відповідача позов не визнали, наполягали на його необґрунтованості, у задоволенні позовних вимог просили відмовити.

У судовому засіданні сторони надали суду заяви щодо розгляду справи у порядку письмово провадження.

Згідно ч. 1 ст. 122 КАС України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі особи, які беруть участь у справі, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Судом, з метою зясування обставин справи, було зобовязано сторони надати письмові докази на підтвердження, або спростування позовних вимог. З урахуванням матеріалів справи, розгляд справи відкладався, а також у справі оголошувалася перерва у звязку з необхідністю витребування письмових доказів щодо підтвердження обставин правомірності прийняття спірного рішення.

Оскільки позивачем на підтвердження обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги не було надано належні письмові докази, що вказувало на їх недостатність для встановлення обставин справи, суд відповідно до вимог ч. ч. 4,5 ст. 11 КАС України зобовязував позивача, відповідача надати суду письмові докази, які б вказували на підстави прийняття спірного рішення та інші документи, які мали значення для розгляду справи.

Частиною 1 ст. 69 КАС України передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.

Водночас, судом у порядку п. 4-5 ст. 11, ст. ст.69, 71 КАС України витребувано у відповідача матеріали, які стали підставою реорганізації бюджетної установи путивльської районної державної адміністрації.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, встановивши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, судом встановлено наступне.

ОСОБА_1 01.04.2004 року прийняла Присягу державного службовця. (т.1, а.с.226).

Згідно матеріалів особової справи позивача, записів трудової книжки серії АО № 002934 робочий стаж ОСОБА_1 складає понад 40 років, із них стаж державної служби понад 13 років, з 16.01.2012 року призначена на посаду заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації, як така, що успішно пройшла конкурс, присвоєно 11 ранг державного службовця. (т.1,а.с.11, 209).

10.03.2016 року головою Путильської районної державної адміністрації винесено Розпорядження № 51-р "Про зміни в структурі районної державної адміністрації". Пунктом пятим Розпорядження перейменовано Управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації в Управління соціального захисту населення районної державної адміністрації в кількості 19 штатних одиниць. (т.1,а.с. 12).

Розпорядженням Путильської районної державної адміністрації від 10.03.2016 року № 51-р затверджено структуру управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації. Відповідно до вказаної структури управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації включає 19 штатних одиниць. (т.1, а.с. 51).

11.05.2016 року позивачу запропоновано переведення на посаду головного спеціаліста відділу призначення та контролю всіх видів допомоги управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації (на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника). (т.1 а.с.73).

Розпорядженням Голови Путильської районної державної адміністрації від 11.05.2016 року № 21-ос « Про звільнення ОСОБА_1І.» позивача звільнено з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації з 11.05.2016 року відповідно до пункту 1 ст. 40 КЗпП України. (т.1, а.с.72).

Дослідженням письмових доказів, судом встановлено 10.03.2016 року головою Путильської районної державної адміністрації винесено розпорядження № 51-р "Про зміни в структурі районної державної адміністрації". Із змісту вказаного Розпорядження видно, що пунктом пятим перейменовано управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації в управління соціального захисту населення районної державної адміністрації в кількості 19 штатних одиниць. Тобто, головою Путильської РДА прийнято рішення про перейменування управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації в управління соціального захисту населення районної державної адміністрації із збереженням 19 штатних одиниць. При цьому виключено слово «праці», вказані обставини вказують на те, що реорганізації, ліквідації управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації та скорочення штатної чисельності працюючих не відбулося.

Крім того, із змісту пункту 1 вказаного розпорядження видно, що розпорядженням затверджено перелік структурних підрозділів апарату, управлінь відділів, служб та інших структурних підрозділів районної державної адміністрації та їх гранична чисельність. (т.1, а.с.1, 49)

Дослідженням структури управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації встановлено, що вказана структура затверджена розпорядженням Голови районної державної адміністрації від 10.03.2016 року № 51-р. Із змісту вказаної структури управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації видно, що в управлінні збереглися посада начальника управління, заступника начальника управління-начальник відділу, а також чотири відділи, зокрема: відділ соціально трудових відносин та програмного забезпечення, відділ призначення та контролю всіх видів допомог, відділ надання житлових субсидій населенню, відділ бухгалтерського обліку, грошових виплат і компенсації. Штатна чисельність вказаного управління складає 19 чоловік. Тобто, скорочення посад та чисельності працівників управління, не відбулося. (т. 1 а.с. 19).

Дослідженням штатного розпису управління праці та соціального захисту населення Путильської РДА встановлено, що головою районної державної адміністрації ОСОБА_2, станом на 01.01.2016 року затверджено штатний розпису управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, штат, якого складає 19 одиниць. Вказаний штатний розпис підписано в.о. начальника управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_1 Із змісту вказаного штатного розпису видно, що в управління наявні посади начальник, заступник начальника управління та чотири відділи, зокрема відділ з питань праці та соціально трудових відносин, відділ призначення соціальних допомог, пільг та субсидій, відділ грошових виплат і компенсацій, відділ бухгалтерського обліку, контролю та фінансового забезпечення. (т.1 а.с. 59).

Дослідженням штатного розпису управління праці та соціального захисту населення Путильської РДА встановлено, що головою районної державної адміністрації ОСОБА_2, станом на 01.03.2016 року затверджено штатний розпису управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, штат, якого складає 19 одиниць. Вказаний штатний розпис підписано начальником управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_3 Із змісту вказаного штатного розпису видно, що в управління наявні посади начальник, заступник начальника управління та чотири відділи, зокрема: відділ з питань праці та соціально трудових відносин, відділ призначення соціальних допомог, пільг та субсидій, відділ грошових виплат і компенсацій, відділ бухгалтерського обліку, контролю та фінансового забезпечення. (т.1 а.с. 60).

Дослідженням штатного розпису управління праці та соціального захисту населення Путильської РДА встановлено, що головою районної державної адміністрації ОСОБА_2, станом на 01.05.2016 року затверджено штатний розпису управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації, штат, якого складає 19 одиниць. Вказаний штатний розпис підписано начальником управління праці та соціального захисту населення ОСОБА_3

Із змісту вказаного штатного розпису видно, що в управління наявні та збережено посади начальника управління ОСОБА_3, заступника начальника управління ОСОБА_1, а також збережено чотири відділи, зокрема: відділ з питань праці та соціально трудових відносин, відділ призначення соціальних допомог, пільг та субсидій, відділ грошових виплат і компенсацій, відділ бухгалтерського обліку, контролю та фінансового забезпечення. (т.1 а.с. 60).

Із змісту листа Управління соціального захисту населення Путильської РДА від 14.11.2016 року № 629 видно, що працівники управління праці та соціального захисту населення в порядку переведення призначені на посади управління соціального захисту населення відповідно до структури штатного розпису, новопризначених працівників не було. (т. 1 а.с. 122).

З урахуванням аналізу та дослідження розпорядження № 51-р від 10.03.2016 року, а також структури управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації затвердженої розпорядженням від 10.03.2016 року № 51, штатних розписів управління праці та соціального захисту населення Путильської РДА станом на 01.01.2016 року, 01.03.2016 року, 01.05.2016 року, які затверджено головою Путильської районної державної адміністрації ОСОБА_2, встановлено, що штат управління праці та соціального захисту населення, а також перейменованого управління складав 19 одиниць. В управлінні збережено посади начальника управління, заступника начальника управління-начальника відділу, а також збережено чотири відділи, зокрема: відділ з питань праці та соціально трудових відносин, відділ призначення соціальних допомог, пільг та субсидій, відділ грошових виплат і компенсацій, відділ бухгалтерського обліку, контролю та фінансового забезпечення. Працівники управління праці та соціального захисту населення в порядку переведення призначені на посади управління соціального захисту населення, новопризначених працівників не було

Вказані обставини та письмові докази вказують на те, що реорганізації, ліквідації управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації не відбулося, а також не відбулося скорочення посад та штатної чисельності вказаного управління.

Аналізуючи структуру та штатний розпис Путильської РДА, суд приходить до висновку, що зміни в організації виробництва і праці мали місце, однак реорганізації, ліквідації, скорочення чисельності та штату працівників управління соціального захисту населення Путильської РДА, не відбулося.

Водночас, посада - це визначена структурою і штатним розкладом первинна структурна одиниця державного органу та його апарату на яку покладено встановлене нормативними актами коло службових повноважень.

При цьому, слід зазначити, що згідно розпорядження Путильської районної державної адміністрації № 51-р від 10.03.2016 року, а також структури управління соціального захисту населення формування нової структури управління соціального захисту населення передбачало збереження посади начальника управління, заступника начальника управління, а також посади начальника відділу з питань праці та соціально трудових відносин, начальника відділу призначення соціальних допомог, пільг та субсидій, начальника відділу грошових виплат і компенсацій, начальника відділу бухгалтерського обліку, контролю та фінансового забезпечення загальною кількістю працюючих 19 штатних одиниць. Тобто відділи збереглися, збереглася посада начальника та заступника начальника управління, не відбулося скорочення конкретних штатних одиниць в управлінні соціального захисту населення Путильської РДА.

З матеріалів справи видно, що не відбулась ліквідація посади заступника начальника управління, очолювана позивачем. У структурі та штатному розписі управління соціального захисту населення Путильської РДА посади заступника начальника управління та посади начальника відділу з питань праці та соціально трудових відносин, начальника відділу призначення соціальних допомог, пільг та субсидій, начальника відділу грошових виплат і компенсацій, начальника відділу бухгалтерського обліку, контролю та фінансового забезпечення загальною кількістю працюючих 19 штатних одиниць збереглися, що підтверджується матеріалами справи. Вказані обставини свідчать лише про зміну внутрішньої структури юридичної особи, а не її реорганізацію. Тобто, реорганізації, (ліквідації) скорочення, ліквідації відділів, посад, чисельності працівників, не відбулося.

Крім того, судом було витребувано у відповідача інформацію про структуру, штатного розпису управління соціального захисту населення, згідно з яких видно, що були збереженні посади заступника начальника управління та посади начальників відділів із їх основними завданнями, функціями та напрямками діяльності.

При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації працівників перевага в залишенні на роботі надається тим, хто має більше (за своєю посадою чи професією) переваг, визначених частиною 2 статті 42 КЗпП України.

Враховуючи зазначені вище обставини, суд вважає за необхідне зазначити, що при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи, яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов'язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов'язаних з незаконним звільненням працівника.

Нормами КАС України передбачено, що суд, установивши порушення вимог законодавства, має захистити права та охоронювані законом інтереси, самостійно обравши спосіб захисту, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб'єктів владних повноважень, коли ці порушення ще не припинені (статті 7, 8, 11, 162 КАС України), що повністю спростовує доводи відповідача в цій частині.

Частиною 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частиною 6 статті 36 КЗпП України визначено, що відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці є підставою для припинення трудового договору.

У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Таким чином, звільнення на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України можливо, якщо роботодавцем вжито всіх заходів щодо переводу працівника на іншу посаду шляхом запропонування працівнику, що звільняється, всіх вакансій, на які може претендувати особа з урахуванням її фаху, кваліфікації, досвіду трудової діяльності, а також у випадках, коли неможливо перевести працівника з його згоди на іншу роботу, або коли працівник відмовився від такого переведення.

З урахуванням досліджених матеріалів справи видно, що посада, яку займав позивач до звільнення, не виключалась зі штатних розписів управління праці та соціального захисту населення Путильської РДА станом на 01.01.2016 року, 01.03.2016 року, 01.05.2016 року, які затверджено головою Путильської районної державної адміністрації ОСОБА_2, а також із структури управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації затвердженої розпорядженням від 10.03.2016 року № 51. В управлінні соціального захисту населення райдержадміністрації збережено штатну чисельність у складі 19 одиниць, а також збережено посади начальника управління, заступника начальника управління, працівники управління праці та соціального захисту населення в порядку переведення призначені на посади управління соціального захисту населення, новопризначених працівників не було.

Разом з тим представниками відповідача в судовому засіданні зазначено, що в управлінні соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації збереглися посади начальника управління, заступника начальника управління, начальника відділу, посади начальника відділу з питань праці та соціально трудових відносин, начальника відділу призначення соціальних допомог, пільг та субсидій, начальника відділу грошових виплат і компенсацій, начальника відділу бухгалтерського обліку, контролю та фінансового забезпечення, однак, позивачу жодної із зазначених посад не було запропоновано.

Розглянувши матеріали справи, встановивши фактичні обставини в справі, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти позову, дослідивши та оцінивши надані докази в сукупності, проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов висновку, що адміністративний позов необхідно задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України "Про державну службу" від 10.12.2015 р. № 889-VIII (Закон N889-VIII) підставами для припинення державної служби за ініціативою суб'єкта призначення є скорочення чисельності або штату державних службовців, ліквідація державного органу, реорганізація державного органу у разі, коли відсутня можливість пропозиції іншої рівноцінної посади державної служби, а в разі відсутності такої пропозиції - іншої роботи (посади державної служби) у цьому державному органі.

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 2 Закону N889-VIII рівнозначна посада - посада державної служби, що належить до однієї групи оплати праці з урахуванням юрисдикції державного органу.

Оскільки норми спеціального закону (Закон України Про державну службу) не регулюють питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, суд застосовує у спірних правовідносинах норми трудового законодавства.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 51 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Підставами припинення трудового договору згідно з положеннями п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є, зокрема, розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового, чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).

Частиною 4 ст. 36 КЗпП України встановлено, що у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з положеннями ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що розірвання трудового договору з працівником має супроводжуватися наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України, а також дотриманням установлених вимог при вивільненні працівника (попередження за 2 місяці про наступне вивільнення, врахування переважного права на залишення на роботі, наявність скорочення чисельності або штату працівників, змін в організації виробництва і праці тощо). Ці норми кореспондуються з конституційним правом громадянина на захист від незаконного звільнення (ст. 43 Конституції України).

Підставами припинення трудового договору згідно пункту 6 частини 1 статті 36 КЗпП України, зокрема є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Трудові відносини працівника та роботодавця у зв'язку зі змінами істотних умов праці врегульовані частиною 3 статті 32 КЗпП України, якою передбачено, що у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу.

Верховний Суд України у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами і доповненнями) Про практику розгляду судами трудових спорів, при розясненні застосування пункту 6 статті 36 КЗпП вказав на те, що до змін в організації виробництва і праці відноситься раціоналізація робочих місць, введення нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і впровадження передових методів, технологій тощо.

Судом встановлено, що в управлінні праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації, де працював позивач, істотних змін в організації виробництва і праці не відбулося, штатна чисельність з відповідними посадами збереглася.

З матеріалів справи видно, що відповідачем загальним списком було повідомлено про можливе вивільнення, однак не попереджалось про зміну істотних умов праці. Будь яких попереджень, а також повідомлення працівника про зміну істотних умов праці, що є фактично повідомленням працівника про заплановану зміну умов укладеного з ним трудового договору з пропозицією продовжувати роботу в нових умовах не проводилось, як того вимагає КЗпП України.

Необхідною умовою застосування положень п.6 ч. 1 ст.36 КЗпП України під час звільнення працівника є зміна істотних умов праці безпосередньо на посаді, яку він займає, та його відмова продовжувати працювати на цій посаді зі зміненими умовами праці. Зміна підпорядкованості підприємства, установи, організації не припиняє дії трудового договору. У разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40).

Згідно з частиною третьою статті 32 КЗпП у звязку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою.

Натомість у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 міститься роз'яснення стосовно того, що припинення трудового договору за п. 6 ст. 36 КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо).

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів зазначено роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, виходячи з вимог частини 6 статті 36, частини 1 та 3 статті 49-2 КЗпП України, суд приходить до висновку, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов'язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Вказана позиція відповідає правовій позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 01.10.2013 р. справа № 21-319а13.

Частиною 1 статті 244-2 КАС України визначено, що Висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 237 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Однак, відповідач Путильська районна державна адміністрація Чернівецької області зазначені зобов'язання не виконав і відповідно порушив трудові гарантії позивача, як працівника.

Зокрема, у ході розгляду справи судом встановлено, що 10.03.2016 року розпорядженням голови районної державної адміністрації від 10.03.2016 року № 51-р затверджено список працівників управлінь та відділів районної державної адміністрації, які можливо будуть вивільнені в кількості 36 осіб. 11.03.2016 року керівником апарату районної державної адміністрації згідно вказаного списку ознайомлено позивача про те, що можливе позивача буде вивільнено та інших.

Із змісту вказаного списку про можливе вивільнення видно, що 11.03.2016 року відповідачем було ознайомлено позивача про те, що можливо буде вивільнена. Однак вказаний список не відповідає змісту попередження про порядок вивільнення працівників, як передбачено ст. 49-2 КЗпП України. У вказаному списку про те, що можливо будуть вивільнені працівники, відсутні будь які відомості, які б свідчили про запропоновану будь яку посаду позивачу на яку він мав переважне право претендувати. (т. 1 а.с. 49-50).

Також відповідач одночасно з ознайомленням про можливе вивільнення з підстав передбачених п. 6 ст. 36, п.п. 2, 3 ст. 49-2 Кодексу Законів про працю України, у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці не врахував право позивача про його переважне право залишення на роботі та не запропонував позивачу жодної наявної вакантної посади, яку він міг обіймати відповідно до своєї кваліфікації.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач звільнив позивача без дотримання вимог ст. ст. 36 та 49 КЗпП України.

З урахуванням письмових доказів, судом також встановлено, що відповідачем при звільненні позивача не враховано вимоги ст. 42 КЗпП України щодо його переважного права залишення на роботі, оскільки ОСОБА_1 за період проходження державної служби характеризується позитивно, проходила курси з підвищення кваліфікації 20 листопада 2014 року, постійно займалась підвищенням свого професійного рівня, а згідно рішення атестаційної комісії від 27.11.2014 року відповідає займаній посаді, крім того ОСОБА_1 була обраною головою профспілкового комітету управління праці та соціального захисту населення. Тобто, позивач, мала переважне право на залишення на роботі та претендувати на зайняття вакантної посади заступника начальника управління начальника відділу соціального захисту населення Путильської РДА, а також і інших запропонованих вакантних посад, таких як начальника відділу.

Враховуючи зазначені вище норми Законів та встановлені по справі обставини, суд приходить до висновку, що позивача звільнено незаконно, а розпорядження № 21-ос від 11.05.2016 року винесено з порушенням вимог трудового законодавства, а тому, розпорядження про звільнення ОСОБА_1 підлягає скасуванню.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України передбачено, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Як встановлено судом, підтверджено матеріалами справи та не заперечувалось сторонами, що відповідачем відповідного попередження про персональне звільнення позивача, як передбачено ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України не приймалось. Водночас, відповідач листом від 11.05.2016 року № 02-32/519 у звязку із змінами в організації праці у порядку працевлаштування було запропоновано позивачу нижчу посаду, зокрема: посаду головного спеціаліста відділу призначення та контролю віх видів допомог управління соціального захисту населення Путильської РДА (на період відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку основного працівника). Зі змісту вказаного листа про зміну в організації праці (про зміну істотних умов праці) від 11.05.2016 року вбачається, що ОСОБА_1 пропонувалася нижча посада, яка не відповідає її кваліфікації та рівню, а не пропонувалося переведення та продовження роботи на попередній посаді заступника начальника управління начальника відділу з урахуванням зміни внутрішньої структури юридичної особи. (т. 1 а.с. 73).

Враховуючи відсутність змін в організації виробництва і праці повязаних із скороченням чисельності працівників, відсутність ліквідації органу державної влади, наявності рівнозначної вакантної посади в управлінні праці та соціального захисту населення Путильської РДА, суд зазначає, що фактично відбулось перейменування управління із збереженням всіх функцій та напрямку діяльності, а тому, суд вважає протиправним звільнення позивача з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту Путильської районної державної адміністрації.

Згідно із статтею 235 КЗпП України порушення вимог закону, які допущено при звільненні є підставою для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Крім того, частиною 1 статті 43 КЗпП України визначено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Під час судового розгляду справи встановлено, що відповідно до Протоколу № 1 від 08 квітня 2011 року рішенням профспілкових зборів членів профспілки працівників управління праці та соціального захисту населення райдержадміністрації ОСОБА_1, обрано головою профспілкового комітету управління.

Зазначене свідчить про те, що розірвання трудового договору з позивачем, з підстав, передбачених пунктами 1 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 КЗпП України, могло бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак відповідач не дотримався вимог статті 43 КЗпП України, прийняв протиправне розпорядження про звільнення позивача.

Частиною 1 статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Згідно розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 19 постанови від 06.11.1992 р. № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, дія трудового договору працівника продовжується у випадках зміни власника підприємства (установи, організації) чи його реорганізації (злиття з іншим підприємством, приєднання до іншого підприємства, поділу підприємства, виділення з нього одного або кількох нових підприємств, перетворення одного підприємства в інше, наприклад, державного підприємства в орендне підприємство або підприємства в господарське товариство) дія трудового договору працівника продовжується. При реорганізації підприємства або при його перепрофілюванні звільнення за пунктом 1 статті 40 КЗпП України може мати місце, якщо це супроводжується скороченням чисельності або штату працівників, змінами у їх складі за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професіями. Працівник, який був незаконно звільнений до реорганізації, поновлюється на роботі в тому підприємстві, де збереглося його попереднє місце роботи. При ліквідації підприємства (установи, організації) правила п. 1 ст. 40 КЗпП України можуть застосовуватись і в тих випадках, коли після припинення його діяльності одночасно утворюється нове підприємство. В цих випадках працівник не вправі вимагати поновлення його на роботі на заново утвореному підприємстві, якщо він не був переведений туди в установленому порядку.

Аналізуючи наведене, суд дійшов висновку, що встановлена законодавством можливість ліквідації (реорганізації) державної установи (організації) з одночасним створенням іншої, яка буде виконувати повноваження (завдання) особи, що ліквідовується (реорганізовується), не виключає, а включає зобов'язання роботодавця (держави) по працевлаштуванню працівників ліквідованої (реорганізованої) установи.

При цьому, у випадку незаконного звільнення працівника з роботи, його порушене право повинно бути відновлене шляхом поновлення його на посаді, з якої його було незаконно звільнено, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постановах від 27.05.2014 року у справі № 21-108а14 та від 28.10.2014 року у справі № 21-484а14.

При виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд також враховує висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 21.05.2014 року у справі № 6-33цс14, відповідно до яких закон не наділяє орган, який розглядає трудовий спір повноваженнями про обрання іншого способу захисту трудових прав, ніж зазначені в частині 1 статті 235 та статті 240-1 КЗпП України, а відтак встановивши, що звільнення позивача відбулось із порушенням установленого законом порядку, суд зобов'язаний поновити працівника на попередній роботі.

Оскільки звільнення позивача з раніше займаної посади відбулося з порушенням установленого законом порядку, тому позовна вимога щодо поновлення позивача ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області, не підлягає задоволенню.

Проте, суд вважає за необхідне застосувати у спірних правовідносинах вимоги частини 2 статті 11 КАС України, відповідно до яких суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, і не може виходити за межі позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог тільки в разі, якщо це необхідно для повного захисту прав, свобод та інтересів сторін чи третіх осіб, про захист яких вони просять.

На підставі вищевикладеного, суд вважає, що належним способом захисту прав позивача є поновлення його на раніше займаній посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської РДА.

Згідно із п.п. 2 та 3 частини 1 статті 256 КАС України негайно виконуються постанови суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби. Відповідно до частини 5 статті 235 КЗпП України та частини 1 статті 76 Закону України Про виконавче провадження рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується негайно.

Враховуючи висновок суду про протиправність розпорядження голови Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області № 21-ОС від 11 травня 2016 року про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації з 11 травня 2016 року у звязку з проведенням реорганізації в управління праці та соціального захисту населення, зміна організації виробництва і праці, скороченням посади, та беручи до уваги вимоги статті 256 КАС України, статті 235 КЗпП України, статті 76 Закону України Про виконавче провадження, позивача необхідно поновити на посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області з 11 травня 2016 року, допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Стосовно позовної вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 11.05.2015 р., суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України Про оплату праці порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Із п. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100 вбачається, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є розрахована згідно з абзацом першим пункту 8 цього Порядку середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац другий пункту 8 Порядку).

Згідно довідки управління соціального захисту населення Путильської РДА від 27.02.2017 р. №199 середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 становила 362,42 грн.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 р. № 58, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 р. за №110 передбачено, що запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 - дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Як вбачається із оскаржуваного розпорядження про звільнення, останнім робочим днем позивача є 11.05.2016 р. Відтак, кількість робочих днів за час вимушеного прогулу позивача становить - 232 дні у т.ч. : за травень 2016 р. - 14, червень 2016 р. - 20, липень 2016 р. 22, серпень 2016 р. 22, вересень 2016 р.- 22, жовтень 2016 р. 20, листопад 2016 р. 22, грудень 2016 р.-22 дні, січень 2017 року 20, лютий 2017 року -20 , березень 2017 року 20, квітень 2017 року - 9 днів.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з Путильської РДА Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу з 12.05.2016 р. по 13.04.2017 р. у сумі 84084,44 грн. (362,42 грн. х 232 робочі дні).

Зважаючи на аналіз положень п. 2 ч. 1 ст. 256 КАС України, суд присуджує до негайного виконання стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Стаття 19 Конституції України визначає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Дослідивши та проаналізувавши встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини, враховуючи вимоги пункту 3 статті 2, статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України, суд робить висновок про те, що відповідач приймаючи рішення про звільнення не врахував вищезазначені обставини справи зокрема безперервний стаж роботи, а також те, що ОСОБА_1 з 2011 року являлась головою профспілкового комітету управління праці та соціального захисту населення, а згідно рішення атестаційної комісії ОСОБА_1 відповідала займаній посаді заступника начальника управління, що вказує на недотримання відповідачем вимог ст.ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України.

Відповідно до статті 86 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об'єктивному дослідженні. Ніякі докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З урахуванням дослідження письмових доказів, пояснень сторін, заперечень, вимог Закону, суд приходить до висновку, що приймаючи рішення про звільнення ОСОБА_1, відповідач не дотримався вимог КЗпП України.

Відповідно до частини 3 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб'єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною першою статті 11 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як визначено частиною 1 статті 71 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 72 цього Кодексу. Згідно з частиною 2 статті 71 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень обов'язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.

Всупереч наведеному припису норми процесуального права, відповідач при розгляді судом спору не довів правомірність видачі розпорядження № 21-ОС від 11.05.2016 року про звільнення ОСОБА_1, а відтак його не можна визнати обґрунтованим.

Спірним розпорядженням порушенні права, свободи та інтереси позивача, а тому, розпорядження, як протиправне належить до скасування, а позивач поновленню на раніше займаній посаді, що забезпечить належний захист порушеного права та відповідає суті заявлених вимог.

Під час судового розгляду справи відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів належними засобами доказування правомірність прийнятого рішення стосовно звільнення ОСОБА_1 із займаної посади, а тому вказане рішення є протиправним та підлягає скасуванню, а позивач поновленню на посаді.

Пунктом 3 частини 1 статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що постанови суду виконуються негайно при поновленні на посаді у відносинах публічної служби.

Частиною 1 статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином суд вважає що позивачем доведено обставини на які він посилається щодо невідповідності дій посадових осіб відповідача при прийняття рішення про його звільнення.

У ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач, як суб'єкт владних повноважень, не довів правомірність прийнятого рішення про звільнення ОСОБА_1, із займаної посади, а тому вказане розпорядження є протиправним та підлягає скасуванню.

Враховуючи висновок суду про протиправність суд згідно вимог частини 1 статті 235, пункт 3 частина 1 статті 236 Кодексу законів про працю України, приходить до висновку про необхідність зобовязання відповідача поновити ОСОБА_1 на роботі допустивши рішення в частині поновлення на роботі до негайного виконання.

Інші доводи сторін суд не бере до уваги, оскільки вони не спростовують протиправність оскаржуваного розпорядження та незаконність звільнення позивача із займаної посади.

Частина 1 статті 94 КАС України визначає, якщо судове рішення ухвалене на користь сторони, яка не є суб'єктом владних повноважень, суд присуджує всі здійснені нею документально підтверджені судові витрати з Державного бюджету України (або відповідного місцевого бюджету, якщо іншою стороною був орган місцевого самоврядування, його посадова чи службова особа).

Оскільки, згідно статті 5 Закону України "Про судовий збір" позивач був звільнений від сплати судового збору за подання даного позову, судові витрати (судовий збір), відповідно до статті 94 КАС України, стягненню з відповідача не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 43 та 129 Конституції України, ст. ст. 11, 69, 71, 94, 122, 128, 158, 160 - 163 та 167 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

1. Адміністративний позов задовольнити частково.

2. Визнати протиправним та скасувати Розпорядження Голови Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області від 11 травня 2016 року № 21-ОС про звільнення з 11 травня 2016 року ОСОБА_1 з посади заступника начальника управління праці та соціального захисту населення районної державної адміністрації по пункту 1 статті 40 КЗпП України.

3. Поновити ОСОБА_1 на раніше займаній посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області з 11 травня 2016 року.

4. Стягнути з Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11 травня 2016 року по 13 квітня 2017 року в сумі 84081,44 грн.

5. Постанова суду в частині поновлення ОСОБА_1, на раніше займаній посаді заступника начальника управління праці та соціального захисту населення Путильської районної державної адміністрації Чернівецької області та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в межах стягнення суми за один місяць, підлягає негайному виконанню.

6. Копю постанови направити сторонам.

У відповідності до ст.ст. 185-186 КАС України апеляційна скарга на постанову суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня її проголошення до Вінницького апеляційного адміністративного суду через Чернівецький окружний адміністративний суд. У разі застосування судом частини третьої статті 160 цього Кодексу, проголошення вступної та резолютивної частини рішення, а також прийняття постанови у письмовому провадженні апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дні отримання копії постанови.

Згідно статті 254 Кодексу адміністративного судочинства України постанова, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.

Суддя П.Д. Дембіцький